НИКЪЛЪС СПАРКС

ВИЖ МЕ

Превод от английски: Емилия Ничева-Карастойчева, 2015

chitanka.info

На Джини Арментраут

ПРОЛОГ

След по-малко от ден в Уилмингтън разбра, че никога не би живял в подобен град — твърде туристически и сякаш израснал напосоки, без никакъв план. В стария квартал видя обичайните къщи с веранди, колони, декоративна ламперия и пищни магнолии в дворовете, но красивите улици постепенно отстъпваха място на търговски райони с молове, супермаркети, ресторанти за бързо хранене и автосалони. Автомобилите се точеха по шосетата на безкрайни върволици, още по-нетърпими през лятото.

Уилмингтънският университет обаче го изненада приятно. Незнайно защо си представяше грозни сгради от шейсетте и седемдесетте. Имаше няколко, особено в периферията на кампуса, но централната част се оказа истински оазис — оформени алеи, окосени морави, джорджиански колони и тухлени фасади, озарени от късното следобедно слънце.

Хареса му и общото крило с часовниковата кула. Когато пристигна, се загледа в отражението й в езерото зад нея — огледален, неразгадаем лик на времето. Достатъчно бе да седне, да разтвори учебник и да наблюдава оживлението наоколо, незабележим за студентите, потънали в своя свят.

Беше топло за края на септември — студентите бяха по къси панталони и потници; навсякъде се виждаха разголени тела. Запита се дали се обличат така и за лекции. И той като тях бе дошъл тук да трупа знания.

Идваше от три дни, но винаги имаше твърде много хора, твърде много възможни спомени, а не искаше да го запомнят. Почуди се дали да не се премести, но реши, че няма смисъл. Очевидно не правеше впечатление на никого.

Беше близо, много близо, но засега най-важното бе да прояви търпение. Пое си дълбоко дъх, задържа го и издиша. По алеята към аудиториите вървяха неколцина студенти, преметнали раници през рамо. Днес обаче колегите им, подготвящи се да започнат отрано уикенда, бяха далеч по-многобройни. Разговаряха на групички от по трима-четирима и отпиваха от бутилки за вода, изглежда, пълни с алкохол. Две красавици си подхвърляха фризби, а приятелките им бъбреха отстрани. Двама младежи спореха; лицето на жената бе поруменяло. Блъсна приятеля си, за да се отдалечи от нея, а той се усмихна, приемайки спокойно гнева й и факта, че за разлика от него не се чувства длъжна да прикрива чувствата си. Зад тях други студенти играеха футбол с безметежното увлечение на хора, необременени от отговорности.

Сигурно повечето младежи тук щяха да се веселят през тази и следващата нощ. В пансионите. В барове. В клубове. За мнозина уикендът започваше отсега, защото повечето лекции се отменяха в петък. Това го учуди — заради високите университетски такси студентите би следвало да изискват повече време в аудиториите с професорите си, а не тридневни уикенди. Но пък въпросният график вероятно устройваше и двете страни. Нали напоследък всеки иска да го кара леко? Да си спестява усилията? Да върви по най-прекия път?

Да. Точно това научават студентите тук. Научават, че трудните решения са ненужни и да избираш правилно е маловажно, особено ако изисква допълнителна работа. Защо да залягаш над учебниците и да се опитваш да промениш света в петък следобед, след като можеш да се насладиш на слънцето?

Премести поглед от ляво надясно и се запита колко от тези младежи се замислят какъв живот ще водят. Кейси се замисляше, спомни си. Непрекъснато си представяше бъдещето. Имаше планове. На седемнайсет вече бе начертала картата си, но я споменаваше някак предпазливо и той оставаше с чувството, че не вярва напълно на себе си и на лицето, което показва пред света. Иначе щеше ли да вземе такива решения?

Той се опита да й помогне. Постъпи както е редно, спази закона, попълни формулярите в полицията, дори разговаря с областния прокурор. И до онзи момент се доверяваше на обществените правила. Отстояваше наивния възглед, че доброто побеждава злото, опасността е предотвратима, събитията — контролируеми. Правилата пазят хората от беди. Кейси също го вярваше — все пак нали на това учат децата от малки? Защо иначе родителите ще повтарят обичайните съвети? Огледай се наляво и надясно, преди да пресечеш улицата. Не влизай в кола с непознат. Мий си зъбите. Яж зеленчуци. Закопчавай си предпазния колан. Списъкът продължава безконечно с правила, които ни закрилят и спасяват.

Но той бе научил, че правилата понякога са опасни. Правилата са за обичайни случаи, не за особени, а понеже у хората от малки се създава нагласа да ги спазват, предпочитат да ги следват сляпо. По-лесно е да се доверяваш на системата. По-лесно е да не обмисляш извънредните възможности и потенциалните последствия, а когато в петък следобед грее слънце, можеш да подхвърляш най-безгрижно фризби.

Опитът е най-суровият учител. Почти две години той размишляваше над уроците, които бе научил. Отначало те заплашваха да го погълнат, ала постепенно умът му започна да се прояснява. Кейси знаеше каква опасност я грози. Беше я предупредил какво може да се случи. Но в крайна сметка тя заложи на правилата, защото така е удобно.

Той си погледна часовника и видя, че е време да тръгва. Затвори учебника и се изправи. Поспря да провери дали движението му е привлякло нечие внимание. После прекоси двора, пъхнал учебника под мишница. В джоба си носеше писмо, написано собственоръчно. Запъти се към пощенската кутия пред факултета за естествени науки. Пусна плика през процепа и зачака; няколко минути по-късно забеляза Серена да излиза от вратата — точно навреме.

Вече знаеше много за нея. Напоследък, изглежда, всички младежи ползват Фейсбук, Туитър, Инстаграм и Снапчат и животът им е изложен на показ пред всеки, решил да сглоби картината. Какво харесват, кои са приятелите им, къде се подвизават. От Фейсбук бе разбрал, че в неделя тя ще обядва със сестра си в къщата на родителите им, и докато я наблюдаваше как върви пред него с тъмнокафява коса, стелеща се над раменете, за кой ли път си помисли колко е красива. Притежаваше природна грация и младежите, край които минаваше, се усмихваха одобрително. Вглъбена в разговор обаче, тя не ги забелязваше. Придружаваше я ниска, възпълна блондинка — приятелка от колежа. Излизаха заедно от педагогически семинар; той знаеше, че иска да стане начална учителка. Крои планове като Кейси.

Той я следваше от разстояние, зареден с енергия от могъществото, което изпитваше в нейно присъствие. Могъщество, подхранвано от две години. Тя нямаше представа колко е близо и на какво е способен. Не погледна нито веднъж назад, ала и нямаше причина. Той не означаваше нищо за нея, поредното лице в тълпата…

Почуди се дали споделя с блондинката плановете си за уикенда — бърбори къде ще ходи, с кого ще се види. От своя страна той смяташе да се присъедини към семейния обяд в неделя, макар и не като гост. Щеше да ги наблюдава от съседна къща, разположена в квартал на солидната средна класа. Къщата пустееше от месец, собствениците я бяха изгубили, просрочвайки ипотеката, но още не я бяха обявили за продан. Вратите бяха със стабилни ключалки, но той бе успял да влезе лесно през страничен прозорец. Вече знаеше, че от главната спалня се открива изглед към задната им веранда и кухнята. В неделя щеше да види как сплотеното семейство се весели край масата на верандата.

Знаеше по нещо за всекиго. Феликс Санчес бе герой от класическа история за преуспял емигрант. Вестникарската статия, ламинирана гордо и изложена в ресторанта му, разказваше как като тийнейджър пристигнал незаконно в страната, без да знае нито дума английски, как започнал работа като мияч на чинии в местен ресторант, а петнайсет години по-късно станал американски гражданин и спестил достатъчно пари да отвори свое заведение в търговски център „Ла Косина де ла Фамилия“, където сервира специалитетите на съпругата си. В началото тя готвела, а той правел всичко останало. Малко по малко ресторантът се разраснал и сега се смятал за един от най-добрите мексикански ресторанти в града. В него работели над петнайсет човека, но повечето били роднини, за да се запази семейният характер на бизнеса. И двамата родители продължаваха да работят в ресторанта, а три пъти седмично Серена обслужваше клиентите като сестра си Мария преди време. Феликс членуваше в Търговската камара и в Ротарианския клуб и всяка неделя посещаваше със съпругата си литургията в седем сутринта в църквата „Сейнт Мери“, където бе и църковен настоятел. Кармен бе по-загадъчна; знаеше само, че и досега предпочита да говори на испански вместо на английски и като съпруга си се гордее, че Мария е първият член на семейството с университетска диплома.

Колкото до Мария…

Не беше я виждал в Уилмингтън, защото бе заминала за юридическа конференция. Нея обаче познаваше най-добре. Пътищата им се бяха пресичали многократно, когато тя живееше в Шарлот. Бе разговарял с нея. Опитваше се да я убеди, че греши. В крайна сметка тя му причини страдание, каквото никой не заслужава, и той я мразеше до дън душа.

Когато Серена се сбогува с приятелката си и тръгна към паркинга, той продължи напред. Нямаше причина да я следи, а и в неделя щеше да види малкото, но щастливо семейство. Особено Мария. Тя бе дори по-красива от сестра си, но, честно казано, и двете бяха печеливши в генетичната лотария с тъмните си очи и почти съвършеното си телосложение. Опита се да си ги представи седнали една до друга до масата; въпреки седемгодишната разлика във възрастта, мнозина биха ги взели за близначки. И все пак не си приличаха съвсем. Серена бе много общителна, а Мария — по-мълчалива и сдържана, по-сериозната и по-прилежната от двете. Въпреки това бяха близки, не само сестри, но и добри приятелки. Той разсъди, че вероятно Серена вижда у сестра си черти, на които би искала да подражава, и обратното. Усети трепет при мисълта за уикенда — несъмнено последния, когато семейството се събира при нормални обстоятелства. Искаше да види как ще се държат, преди напрежението да зарази сладкото им, щастливо семейство… преди да ги завладее страхът. Преди живота им бавно — а после неумолимо — да започне да рухва.

Той все пак бе дошъл тук с цел и тази цел имаше име.

Името й бе Отмъщение.

1.

КОЛИН

Колин Ханкок застана пред умивалника в тоалетната на закусвалнята и запретна риза, за да огледа по-добре синините по ребрата си. Утре сигурно щяха да изглеждат тъмноморави. Потрепери при вида им и макар да знаеше от опит, че болката е поносима, се запита дали на сутринта ще го боли, когато вдишва.

Лицето му обаче…

Нищо чудно да създаде проблеми — не на него, а на другите. Колегите му несъмнено щяха да го зяпат с ококорени, уплашени очи и да си шушукат зад гърба му, но се съмняваше да го попитат какво се е случило. През първите няколко седмици в университета повечето му състуденти се държаха любезно, но явно никой не знаеше как да се отнася с него, а и никой не го заговаряше. Не че се притесняваше. Първо, всички бяха момичета с по шест-седем години по-млади от него. Нямаха допирни точки. С течение на времето и те като всички останали щяха да стигнат до съответните заключения за него. Честно казано, не го беше грижа.

Все пак си призна, че в момента изглежда особено отблъскващо. Лявото му око бе подуто, а дясното — кървясало. По средата на челото му имаше дълбока рана, вече залепена, а синината с оловен цвят върху скулата му приличаше на рождено петно. Разцепените му, подпухнали устни довършваха картината. Налагаше се да сложи лед върху лицето си възможно най-скоро, ако иска момичетата в аудиторията да успеят изобщо да се съсредоточат. Но стъпка по стъпка; сега умираше от глад и се нуждаеше от гориво. От два дни почти не беше ял и му трябваше нещо бързо, вкусно и евентуално не съвсем нездравословно. За съжаление по това време на нощта повечето ресторанти бяха затворени. Ето как се оказа в долнопробната закусвалня край магистралата с прозорци с решетки, изтъркан балатум на пода, петна по стените и столове с тапицерия, залепена с тиксо. Мястото обаче имаше предимство — нито един клиент не обърна внимание как изглежда, докато вървеше към масата. Хората, които идват в подобни свърталища в малките часове, умеят да си гледат своята работа. Очевидно половината посетители се опитваха да изтрезнеят след пиянската нощ, а втората половина — несъмнено професионални шофьори — също се опитваха да изтрезнеят от малко по-леко алкохолно натравяне.

На такова място е лесно да се забъркаш в неприятности и след като свърна по покритата с чакъл алея, следван от приуса на Евън, почти очакваше приятелят му да продължи нататък. Ала на него явно също му бе хрумнала идеята за неприятностите. Само това би го накарало да стъпи в подобно заведение по това време на денонощието. Евън не се сливаше с клиентелата с розовата си риза, карираните чорапи, кожените мокасини и пясъчнорусата коса, разделена на път. Всъщност приусът му също бе като неонов знак, обявяващ на всеослушание, че целта му е да си изпроси боя от добрите стари момчета с пикапи, постарали се да се подредят хубавичко през нощта.

Колин пусна кранчето, намокри си ръцете и си наплиска лицето. Водата бе студена — точно каквото му трябваше. Кожата му сякаш пламна. Морякът, с когото се би, удряше по-силно, отколкото очакваше — без да се броят непозволените удари — но кой би се досетил, съдейки по вида му? Висок и слаб, обръснат на тила и край ушите, с туфа коса върху темето и идиотски вежди… Не биваше да го подценява. Зарече се да не повтаря грешката си. Иначе щеше да плаши студентките цяла година и щеше да провали университетската им приказка. „На лекциите идва ужасен тип с насинено лице и страховити татуировки, мамо! — представяше си как се жалват по телефона. — И се наложи да седна до него!“

Той изтръска водата от ръцете си. Излезе от тоалетната и забеляза Евън в ъгловото сепаре. За разлика от него Евън би се вписал чудесно в колежа. Още имаше детско лице и докато приближаваше, Колин се почуди колко ли пъти седмично се бръсне.

— Забави се — отбеляза Евън, когато той се настани на масата. — Помислих, че си се изгубил.

Колин се облегна на възглавницата.

— Дано да не си бил на тръни съвсем сам тук.

— Ха-ха!

— Искам да те питам нещо.

— Давай.

— Колко пъти седмично се бръснеш?

Евън примигна.

— За това ли мисли десет минути в тоалетната?

— Хрумна ми, докато вървях към масата.

Евън го изгледа.

— Бръсна се всяка сутрин.

— Защо?

— Как така защо? Нали по същата причина се бръснеш и ти?

— Не се бръсна всяка сутрин.

— Защо изобщо обсъждаме този въпрос?

— Просто полюбопитствах и ти ми отговори — каза Колин и кимна към менюто, все едно не забелязва изражението на Евън. — Промени ли си мнението? Ще поръчаш ли?

Евън поклати глава.

— Никакъв шанс.

— Няма да ядеш нищо?

— Да.

— Имаш киселини?

— По-скоро подозирам, че за последен път са инспектирали кухнята по времето на Рейгън.

— Не е толкова зле.

— Видя ли готвача?

Колин погледна към скарата зад шублера. Готвачът стоеше кажи-речи в центъра на сцената с мазна престилка, изопната над внушителното му шкембе, с дълга конска опашка и ръце, покрити с татуировки до лактите.

— Татуировките ми харесват.

— Каква изненада!

— Вярно е.

— Знам. Винаги казваш истината. Това е част от проблема ти.

— Защо да е проблем?

— Защото хората невинаги искат истината. Ако приятелката ти те попита дали изглежда дебела в еди-коя си дреха, трябва да й кажеш, че е красива.

— Нямам приятелка.

— Вероятно защото си казал на последната, че изглежда дебела, без да добавиш колко е красива.

— Не е така.

— Но разбираш накъде бия. Понякога се налага да… поукрасиш истината, за да се разбираш с хората.

— Защо?

— Защото така правят нормалните хора. Така действа обществото. Не бива да изтърсваш каквото ти хрумне. Причиняваш неудобство и нараняваш чувствата на другите. И за твое сведение, работодателите го мразят.

— Добре.

— Не ми ли вярваш?

— Вярвам ти.

— Но ти е все едно.

— Да.

— Защото предпочиташ да казваш истината?

— Да.

— Защо?

— От опит знам, че това ми помага.

Евън замълча за момент.

— Понякога ми се иска да съм като теб. Да казвам на шефа си какво мисля наистина, без да ми пука за последствията.

— Можеш. Просто избираш да не го правиш.

— Заплатата ми трябва.

— Това е оправдание.

— Може би — сви рамене Евън. — Но от опит знам, че ми помага. Понякога лъжата е необходима. Ако ти кажа например, че видях две хлебарки под масата, докато беше в тоалетната, вероятно и на теб ще ти се отще да ядеш тук.

— Знаеш, че не е нужно да оставаш, нали? Ще се оправя.

— Така твърдиш.

— Грижи се за себе си, не за мен. Късно е. Нали утре щеше да ходиш в Райли с Лили?

— Тръгваме рано сутринта. В единайсет ще ходим на църква с родителите ми, после ще обядваме. Но за разлика от теб аз няма да се затрудня да се вдигна от леглото утре. Изглеждаш ужасно, между другото.

— Благодаря.

— Особено окото ти.

— Утре няма да е толкова подуто.

— Другото. Мисля, че имаш спукани кръвоносни съдове. Или си вампир.

— Забелязах.

Евън се облегна назад и разпери леко ръце.

— Направи ми услуга. Утре се скрий от съседите. Иначе ще решат, че съм те ступал, задето си закъснял с наема или нещо подобно. Не искам да ми петниш реномето като наемодател.

Колин се усмихна. Беше по-тежък от Евън с поне петнайсет килограма и често се шегуваше, че ако приятелят му стъпи в зала за фитнес, вероятно ще е за финансова ревизия.

— Обещавам да не се мяркам пред очите им.

— Добре. Държа на репутацията си.

В същия момент дойде келнерката и остави на масата чиния с бъркани яйчени белтъци и шунка плюс купа с овесена каша. Колин придърпа купата и погледна към чашата на Евън.

— Какво пиеш?

— Гореща вода с лимон.

— Сериозно?

— Минава полунощ. Ако пия кафе, няма да мигна до сутринта.

Колин опита овесената каша.

— Ясно.

— Какво? Ще се размина без хаплива забележка?

— Просто се изненадах, че тук имат лимон.

— А аз се изненадах, че предлагат бъркани яйчени белтъци. Вероятно си първият човек в историята, поръчал здравословна храна тук. — Посегна към водата си. — Между другото, какво смяташ да правиш утре?

— Трябва да сменя стартера на колата. Не пали както трябва. После ще окося моравата и ще потренирам.

— Искаш ли да дойдеш с нас?

— Не си падам по семейни обеди.

— Не те каня на обяд. Съмнявам се да те пуснат в ресторанта в този вид. Но може да видиш родителите си в Райли. Или сестрите си.

— Не.

— Просто предлагам.

Колин гребна от овесената каша.

— Недей.

Евън се облегна назад.

— Между другото, тази нощ имаше две-три страхотни схватки. Особено онази след теб.

— Нима?

— Някой си Джони Рийс, спечели през първия рунд. Нападна противника си като бик, приклещи го в задушаваща хватка и край. Движеше се като пантера!

— И какъв е изводът?

— Че е много по-добър от теб.

— Ясно.

Евън забарабани с пръсти по масата.

— Значи си доволен от боя днес?

— Вече е приключил.

Евън почака.

— И?

— Това е.

— Още ли мислиш, че е добра идея да се биеш? Искам да кажа…

Колин набоде с вилицата от белтъците.

— Още съм тук с теб, нали?

* * *

Половин час по-късно Колин се върна на магистралата. Буреносните облаци, скупчващи се от няколко часа, най-сетне изпълниха заканата си и стовариха вихрушка и дъжд, придружени от гръмотевици и светкавици. Евън си тръгна няколко минути преди Колин и когато седна зад волана на камарото, което обновяваше от няколко години, мислите му се насочиха към приятеля му.

Познаваше Евън, откакто се помни. Когато беше малък, семейството му летуваше в крайбрежна вила в Райтсвил Бийч, а семейството на Евън живееше в съседство. По цели дни лудееха по плажа, подхвърляха си топка, ловяха риба, сърфираха или караха скейтборд. Често нощуваха в къщата на единия или другия, докато семейството на Евън не се премести в Чапъл Хил, а животът на Колин отиде по дяволите.

Банална история — той бе трето дете и единствен син на богати родители, привърженици на бавачките и без никакво желание да имат трето дете. Бе ревливо бебе с тежки колики, а после хиперактивно дете с неизчерпаема енергия, избухливо, разсеяно и неспособно да стои на едно място. Вкъщи подлудяваше родителите си, а в училище водеше непосилна борба. В трети клас имаше страхотен учител, който донякъде олекоти положението, но в четвърти клас Колин отново тръгна надолу. Биеше се с връстниците си на игралната площадка и едва не го изключиха от училището. Горе-долу по това време го нарочиха, че има сериозни проблеми, и в крайна сметка безпомощните му родители го изпратиха във военно училище с надеждата дисциплината да му се отрази добре. Първата година протече ужасно; изключиха го по средата на пролетния срок.

Постъпи във второ военно училище в друг щат и през следващите няколко години изразходваше енергията си в бойни спортове — борба, бокс и джудо. Изливаше агресията си върху другите, понякога с прекален плам, най-често просто защото така му се искаше. Оценките и дисциплината изобщо не го интересуваха. След като го изключиха от още пет училища, най-сетне завърши едва-едва — гневен, буен млад мъж без никакви планове за живота и никакво желание да си поставя цели. Върна се при родителите си и последваха седем лоши години. Майка му плачеше, баща му го умоляваше да се промени; той сякаш не ги чуваше. По настояване на родителите си посещаваше терапевт, но продължи да се спуска по наклонената спирала, устремен подсъзнателно към самоунищожение. Думи на терапевта, не негови, ала сега се съгласяваше с тях. Изхвърлеха ли го родителите му от къщата в Райли, той се настаняваше в семейната крайбрежна вила. Помотаваше се там известно време, връщаше се и цикълът започваше отново. Когато навърши двайсет и пет, получи последен шанс да се промени. И неочаквано се възползва от възможността. Така за изумление на повечето си познати се озова в колежа с надеждата да прекара в класната стая следващите няколко десетилетия и да наставлява деца.

Колин разбираше колко ирония има в желанието му да прекара остатъка от живота си в училище — мястото, което мразеше — но фактите са си факти. Не размишляваше върху иронията и като цяло не се обръщаше назад. Не би помислил за това, ако не бяха думите на Евън да посети родителите си. Евън не проумяваше какъв стрес преживяват и той, и родителите му само ако са в една стая — особено ако посещението не е планирано предварително. Знаеше, че появи ли се неочаквано, ще седят сковано в дневната, ще разговарят за несъществени дреболии, а спомените за миналото ще изпълват въздуха като отровен газ. Ще усеща вълните от разочарование и горчилка в изречените и неизречените думи, а кой се нуждае от това? Нито той, нито те. От три години се стремеше да ограничава редките си гостувания в празнични дни до час — постановка, която устройваше всички.

По-големите му сестри Ребека и Андрея го подтикваха да се сдобри с родителите им, но той прекратяваше опитите им по същия начин както при разговора с Евън. Техният живот с родителите им все пак се различаваше от неговия. И двете бяха желани, а той — гадната изненада седем години по-късно. Знаеше, че са доброжелателни, но нямаше много общо с тях. И двете бяха завършили колеж, омъжени, с деца. Живееха в същия лъскав квартал като родителите си и играеха тенис през уикендите. С възрастта все по-ясно съзнаваше, че са вземали по-умни решения от него. Ала те нямаха сериозни проблеми.

Разбираше, че родителите му — както и сестрите му — всъщност са добри хора. Едва след дълги години терапия прие факта, че той е имал проблеми, а не те. Вече не винеше майка си и баща си за случилото се с него или за това, което са направили или не са направили. Смяташе се за късметлия — син на търпеливи родители. Какво като са го отгледали бавачки? Какво като родителите му са вдигнали ръце и са го изпратили във военно училище? Когато наистина имаше нужда от тях, когато други родители навярно биха се отчаяли, те не бяха изгубили надежда, че ще промени живота си.

Години наред се бяха примирявали с идиотщините му. Сериозни идиотщини. Търпяха пиенето, пушенето на марихуана, оглушителната музика по всяко време на денонощието; понасяха разрушителните партита, които организираше винаги щом заминеха извън града. Приемаха смирено схватките в баровете и безбройните арести. Никога не алармираха полицията, когато влизаше с взлом в крайбрежната вила, макар че нанасяше сериозни поражения. Плащаха му гаранциите и глобите, а преди три години — когато след побой в уилмингтънски бар го заплашваше десетгодишна присъда — баща му оказа натиск тук-там, за да сключи споразумение, което изчисти напълно полицейското му досие. Ако, разбира се, Колин не оплете конците отново. Като част от пробацията Колин прекара четири месеца в аризонска клиника за овладяване на гнева. След като се върна, родителите му отказаха да го приемат в дома си и той отново се настани в крайбрежната къща, обявена вече за продан. Насрочиха му също редовни срещи с детектив Пийт Марголис от Уилмингтънското полицейско управление. Мъжът, с когото се сби в бара, се оказа таен информатор на Марголис. Схватката провали случай, разработван отдавна от Марголис, и в резултат Колин си навлече дълбоката му омраза. Отначало детективът възразяваше яростно срещу сделката, после настоя да следи Колин редовно и без предупреждение като импровизиран надзорник. В крайна сметка включиха условие, че ако го арестуват отново за каквото и да било, досието му ще бъде възстановено и автоматично ще го осъдят да лежи в затвора близо десет години.

Въпреки изискванията, въпреки неотменното присъствие на Марголис, който явно изгаряше от желание да го закопчае, споразумението бе невероятно, нечувано дори, и то благодарение на баща му, макар че двамата почти не разговаряха. На практика на Колин му бе забранено да стъпва в къщата, но напоследък баща му бе поомекнал в това отношение. Прогонен от родния си дом и принуден да наблюдава от улицата как новите собственици се нанасят в крайбрежната вила, Колин бе заставен да преосмисли живота си. Преспиваше у приятели в Райли, местейки се от диван на диван. Малко по малко стигна до извода, че ако не се промени, ще се самоунищожи напълно. Обстановката му влияеше зле, а приятелите му бяха необуздани като него. Накрая той се върна в Уилмингтън и за своя изненада почука на вратата на Евън, който живееше там, откакто бе завършил Щатския университет в Северна Каролина. Той се изненада не по-малко да види стария си приятел. Предпазлив и поизнервен, Евън все пак си беше Евън, и охотно приюти Колин.

Необходимо бе известно време да спечели отново доверието му. Пътищата на двамата отдавна се бяха разделили. Евън приличаше по-скоро на Ребека и Андрея — отговорен гражданин, чиито единствени сведения за затвора са почерпени от телевизията. Работеше като счетоводител и финансов съветник и в съзвучие с фискално благоразумните идеали на професията си бе купил къща с апартамент на първия етаж и отделен вход, за да го дава под наем и да си помага с ипотечните вноски. При появата на Колин апартаментът се оказа свободен. Колин не възнамеряваше да остава дълго, но си намери работа като барман и се нанесе окончателно долу. Три години по-късно продължаваше да живее при най-добрия си приятел.

Засега се справяше. Косеше моравата, подкастряше храстите и в замяна плащаше разумен наем. Имаше свое пространство, но и Евън бе тук, а в този момент от живота си Колин се нуждаеше точно от него. Приятелят му ходеше на работа с костюм и вратовръзка, поддържаше изрядно чист мебелирания си с вкус дом и никога не изпиваше повече от две бири, когато излизаше навън. Беше също и най-добросърдечният човек на света, и приемаше Колин с всичките му недостатъци. И бог знае защо му вярваше, макар Колин да съзнаваше, че невинаги заслужава доверието му.

Лили, годеницата на Евън, бе замесена от същото тесто. Работеше в рекламна агенция и имаше свой апартамент край брега — родителите й го бяха купили — но прекарваше достатъчно време у Евън и бе станала важна част от живота на Колин. Отне й известно време да го приеме — когато се запознаха, той бе с изрусен гребен и пиърсинг на ушите, а първият им разговор се въртеше около бой в бар в Райли, който докарал другия мъж в болницата. Отначало тя не разбираше как е възможно Евън да е приятел с него. Дете на родители от чарлстънското висше общество и възпитаничка на колежа в Мередит, Лили бе благовъзпитана и вежлива, а начинът й на изразяване напомняше отминала епоха. Тя бе и кажи-речи най-убийствено красивото момиче, което Колин бе срещал. Нищо чудно, че Евън бе като глина в ръцете й. С русата коса, сините очи и медения си глас, дори когато е ядосана, тя изглеждаше като последния човек на света, който би дал шанс на Колин. И все пак му даде. Подобно на Евън и тя му повярва. Всъщност преди две години именно Лили му предложи да постъпи в подготвителния колеж, а вечер му помагаше да учи. На два пъти Лили и Евън предотвратяваха импулсивни грешки, които биха пратили Колин в затвора. Той я обичаше заради това и харесваше връзката й с Евън. Отдавна бе решил, че ако някой ги заплаши по какъвто и да било начин, той ще се намеси независимо от последствията — дори до края на дните си да гние зад решетките.

Всичко хубаво обаче рано или късно свършва. Нали така казват? Животът му неизбежно щеше да се промени, защото Евън и Лили се бяха сгодили и планираха сватба през пролетта. И двамата настояваха Колин да продължи да живее в апартамента на първия етаж, ала предишната седмица оглеждаха къщи с двойни веранди като чарлстънските в квартал до Райтсвил Бийч. И двамата искаха деца и семейна идилия, и Колин не се съмняваше, че след по-малко от година сегашната къща на Колин ще бъде обявена за продан. После той ще остане отново сам и макар да разбираше, че е несправедливо да очаква приятелите му да бдят над него, понякога се питаше дали съзнават колко важно е присъствието им за него.

Както тази вечер например. Не помоли Евън да дойде на схватката; приятелят му реши да го придружи. Не го помоли и да му прави компания, докато се храни. Но той вероятно подозираше, че ако не е с него, Колин ще отиде в бар, а не в закусвалня и ще разпусне с шотове вместо със среднощна закуска. Колин работеше като барман, разбира се, ала мястото от другата страна на бара напоследък някак си не му беше достатъчно.

Колин свърна най-сетне от магистралата и пое по провинциално шосе, обградено от борове и дъбове, обрасли с бръшлян. Беше по-скоро опит не да съкрати пътя, а да избегне поредицата от светофари. Продължаваха да проблясват светкавици, които посребряваха облаците и озаряваха околността с неземно сияние. Дъждът и вятърът се усилваха и чистачките едва смогваха да почистят предното стъкло, но той познаваше добре шосето. Сви по един от множеството остри завои и инстинктивно натисна спирачките.

Отпред бе спрял автомобил с багажник върху покрива, килнат наполовина извън платното. Аварийните му светлини примигваха, багажникът зееше отворен под потопа. Когато камарото забави ход, Колин усети как задните гуми поднасят леко за миг. Влезе в насрещната лента, за да заобиколи колата, и си помисли, че човекът е уцелил най-неподходящия момент за авария. Бурята ограничаваше видимостта, а и пияниците като онези в закусвалнята не след дълго щяха да поемат към къщи. Представи си как някой взема завоя твърде бързо и се забива в колата.

Лошо — злополуката беше в кърпа вързана. Не беше обаче негова работа да спасява непознати, а и вероятно от него не би имало кой знае каква полза. Разбираше двигателя в своята кола, но само защото камарото бе по-старо от него; модерните двигатели имаха повече общо с компютрите. А и шофьорът несъмнено вече се беше обадил за помощ.

Докато подминаваше бавно спрелия автомобил, забеляза, че задната гума е спукана, а зад багажника стои жена — мокра до кости, с блуза с къси ръкави — и се мъчи да извади резервната гума. Блесна мълния и пулсиращата заря освети отчаяното й лице с размазана спирала. В същия момент Колин осъзна, че тъмната й коса и раздалечените й очи му напомнят момиче от университета.

Момиче? Защо трябваше да се натъкне на момиче в беда? Нищо чудно наистина да е момичето от курса му. Как тогава да се престори, че не забелязва колко й е нужна помощ. Само това му липсваше в момента, но имаше ли избор?

Въздъхна и отби от шосето, оставяйки известно разстояние между своята кола и нейната. Включи аварийните светлини и си грабна якето от задната седалка. Дъждът обаче се лееше като из ведро и го намокри още щом се подаде навън, все едно го обливаше душ с коси струи. Той прокара ръка през косата си, пое си дълбоко дъх и тръгна към момичето, преценявайки колко бързо ще успее да смени гумата.

— Да ти помогна ли? — подвикна.

Странно, но тя не отговори. Вторачи се ужасена в него, пусна гумата и отстъпи бавно назад.

2.

МАРИЯ

Навремето, докато работеше в кабинета на областния прокурор на Мекленбърг, Мария Санчес бе виждала в съдебната зала престъпници от всякакъв вид, включително извършили жестокости, които я държаха будна нощем. Сънуваше кошмари за случаите, а веднъж я заплаши социопат, но всъщност никога не се бе чувствала толкова уплашена, колкото сега, на това безлюдно шосе, когато колата на този мъж внезапно отби и спря в аварийната лента.

Нямаше значение, че беше на двайсет и осем, завършила бе с отличие Чапълхилския колеж и имаше диплома от Университета по право в Дюк. Нямаше значение, че беше изгряваща звезда в кабинета на областния прокурор, преди да постъпи на работа в една от най-добрите правни кантори в Уилмингтън. Нямаше значение, че досега винаги беше успявала да овладее емоциите си. Щом той излезе от колата, всички тези факти отлетяха, заличени от една-единствена мисъл — сама е с този човек. Паникьоса се, когато той тръгна към нея. „Ще умра тук — хрумна й внезапно — и никой няма да намери тялото ми.“

Преди малко, докато колата му бавно заобикаляше нейната, тя го забеляза как се втренчва в нея — почти безочливо, пресметливо — и първо си помисли, че носи маска, което бе достатъчно ужасяващо, ала не чак толкова, колкото ненадейното прозрение, че вижда лицето му. Беше изранено: едното му око беше подпухнало, другото — яркочервено и кървясало. Кръв се стичаше и от челото му. Едва се сдържа да не изкрещи, но незнайно защо от гърлото й не излезе нито звук. „За бога — спомни си как се помоли, — продължавай напред. Не спирай, не спирай…“

Бог очевидно не я беше чул. А и защо да се меси? Има ли причина да не я остави да умре, захвърлена в крайпътна канавка на ничия земя? Няма. Бог бе позволил на мъжа да спре и сега мъжът с обезобразеното лице вървеше бавно към нея като герой от нискобюджетен филм на ужасите. Или избягал затворник, защото определено изглеждаше напомпан, а нали това правят затворниците? Вдигат тежести по цял ден? Косата му бе подстригана ниско, във военен стил — вероятно запазен знак на затворническа банда. Овехтялата тениска не помагаше, както и прокъсаните му джинси. Уплаши я и начинът, по който носеше якето си. Защо не го беше облякъл в тази буря? Може би крие нещо под него…

Нож…

Или пистолет… Мили боже!

От гърлото й се изтръгна немощен писък, а в ума й се завъртяха възможности за спасение. Какво да направи? Да хвърли гумата към него? Дори не можеше да я извади от багажника. Да изкрещи за помощ? Нямаше никого наблизо; от десет минути не бе минавала кола, а телефонът й бе забравен бог знае къде — иначе нямаше да се опитва да смени сама гумата. Да побегне? Може би, но съдейки по въздушната лекота, с която се придвижваше, мъжът сигурно щеше да я догони бързо. Оставаше й единствено да влезе в колата и да заключи вратите, но той вече бе приближил и нямаше начин да го заобиколи…

— Да ти помогна ли?

Гласът му я изтръгна от транса. Тя пусна гумата и отстъпи назад, съсредоточена единствено върху усилието да увеличи разстоянието помежду им. Пак проблесна светкавица и тя забеляза празнота в лицето му, сякаш му липсва нещо градивно — материалът, който дава сигнал, че не е редно да изнасилваш и да убиваш жени.

— Какво искаш? — попита задавено тя.

— Нищо — отговори той.

— Защо си тук тогава?

— Реших, че ти е нужна помощ да смениш гумата.

— Ще се справя сама — отвърна тя.

Той погледна към нея, към спуканата гума и после отново към нея.

— Добре — кимна, извърна се и тръгна обратно към колата си.

Реакцията му бе толкова неочаквана, че за секунда се почувства парализирана. Отиваше ли си? Защо? Радваше се всъщност — меко казано — но все пак, все пак…

— Не мога да извадя гумата от багажника! — призна тя, долавяйки паниката в гласа си.

Той застана до колата си и се обърна.

— Така изглежда. — Пресегна се към вратата и я отвори.

— Чакай! — извика внезапно тя.

Той присви очи под проливния дъжд.

— Защо? — извика в отговор.

Защо ли? Не беше сигурна, че го е чула правилно. Но пък нали му каза, че не й е нужна помощ? Или й е нужна, но как да се обади на някого? Мислите й кръжаха лудо и напосоки и следващите думи се изсипаха машинално.

— Имаш ли телефон?

Той пристъпи няколко крачки напред. Спря, когато реши, че ще го чува, без да се налага да крещи, но не съвсем близо. Слава богу.

— Да — отговори.

Тя пристъпи от крак на крак. А сега какво?

— Изгубих своя — каза. — Не че съм го изгубила — уточни, усещайки, че говори несвързано, но погледът му й пречеше да възпре думите. — Или е в офиса, или съм го оставила у родителите си, но ще разбера, когато се добера до лаптопа си.

— Добре. — Той не добави друго; не помръдваше и не откъсваше очи от нейните.

— Използвам програмата за намиране на телефони. Приложението, имам предвид. Проследявам си телефона, защото е синхронизиран с компютъра.

— Добре.

— Е?

— Какво „е“?

— Ще ми дадеш ли телефона си за малко? Ще се обадя на сестра си.

— Разбира се. — Той уви телефона в якето и пристъпи напред.

Тя отстъпи инстинктивно крачка назад. Той остави якето върху капака на колата й и го посочи.

Тя се поколеба. Мъжът определено беше странен, но пък се отдръпна тактично настрани. Тя взе бързо вързопа и намери айфона му, пъхнат вътре — същия модел като нейния. Натисна бутона, екранът светна и, разбира се, имаше обхват. Но това нямаше да й помогне, ако…

— Пет-шест-осем-едно — продиктува той.

— Даваш ми кода?

— Няма как да използваш телефона без него — отбеляза той.

— Но ти не ме познаваш!

— Ще ми откраднеш ли телефона?

Тя примигна.

— Не. Не, разбира се.

— Тогава няма проблем.

Не знаеше какво да отговори, но все едно. Въведе кода с треперещи пръсти и набра номера на сестра си. След третото позвъняване разбра, че ще се включи телефонният секретар на Серена. Стараейки се да не издава тревогата си, остави съобщение. Обясни какво се е случило с колата и помоли сестра си да дойде да я вземе. Прибра телефона в якето върху капака и отстъпи встрани, без да откъсва очи от мъжа.

— Не ти ли отговориха? — попита той.

— Сестра ми ще дойде.

— Добре. — Блесна нова светкавица и той посочи багажника на колата й. — Докато я чакаме, искаш ли да ти сменя гумата?

Тя отвори уста отново да отклони предложението му. Хрумна й обаче, че не се знае кога и дали Серена ще получи съобщението. А и никога не беше сменяла гума. Вместо отговор издиша, опитвайки се да възпре издайническия трепет в гласа си.

— Може ли да те попитам нещо?

— Да.

— Какво… какво се е случило с лицето ти?

— Бих се.

Тя изчака няколко секунди, преди да осъзнае, че мъжът няма да добави друго. Това ли е? Никакви обяснения? Поведението му бе толкова странно, че се чудеше как да го тълкува. Той я наблюдаваше, очевидно очаквайки да чуе отговор на въпроса си. Тя погледна към багажника и се упрекна, че не се е научила да сменя гуми.

— Да — каза най-сетне. — Искам да ми помогнеш.

— Добре — кимна той. Взе си якето, пъхна телефона в джоба си и се облече. — Страхуваш се от мен — отбеляза.

— Какво?

— Страхуваш се, че ще те нараня. — Продължи, защото тя не продума: — Няма, но дали ще повярваш, зависи от теб.

— Защо ми го казваш?

— Защото, за да сменя гумата ти, трябва да се приближа до багажника. Което значи, че ще се доближа и до теб.

— Не се страхувам — излъга тя.

— Добре.

— Наистина не се страхувам.

— Добре — повтори той и тръгна към нея.

Тя усети как сърцето й се свива, когато се разминаха, и се почувства глупаво, когато той продължи напред, без да забавя ход. Развъртя нещо, после вдигна резервната гума, остави я и пак изчезна зад багажника, явно да вземе крика.

— Трябва да върнем колата ти на шосето — каза. — Ако не е на равно място, може да се подхлъзне, когато наместя крика.

— Но гумата ми е спукана.

Стиснал крика, той подаде глава иззад багажника.

— Не пречи. Просто ще караш бавно.

— Но ще блокирам платното.

— И бездруго си го блокирала.

— Имаш право… и все пак.

Ако всичко е част от плана му? Да й отвлече вниманието? Да я накара да се обърне с гръб?

Планът му включва разрешение да се обади от неговия телефон и изваждане на гумата от багажника?

Объркана и смутена, тя влезе в колата и включи двигателя. Бавно, но сигурно се върна на шосето и дръпна аварийната спирачка. Когато отвори вратата, той вече търкаляше гумата към нея.

— Остани вътре, ако искаш — предложи й. — Няма да отнеме много време.

Тя се подвоуми и в крайна сметка затвори вратата. Няколко минути наблюдава в огледалото за обратно виждане как той развива болтовете и намества крика. Не след дълго усети как колата се повдига леко, накланя се бавно напред и спира. Той доразви болтовете и свали спуканата гума точно когато бурята се развилня още по-свирепо и дъждът се изля на плътни пелени. Резервната гума зае бързо мястото си, както и болтовете, и колата внезапно се смъкна отново надолу. Мъжът прибра в багажника спуканата гума, крика и гаечния ключ и затвори внимателно капака. И толкова. Готово. Все пак тя се сепна, когато почука на стъклото й. Спусна го и през пролуката плисна дъжд. Лицето му оставаше в сянка и така успяваше донякъде да си го представи без синините, без подутото и кървясало око. Донякъде, но не съвсем.

— Тръгвай! — изкрещя той, за да надвика бурния вятър. — Трябва обаче да смениш гумата. Резервната не е предвидена за постоянна употреба.

Тя кимна, но преди да успее да му благодари, той се обърна и затича към колата си. Отвори бързо вратата и седна зад волана. Тя чу как двигателят му заработи и после — преди да се усети — остана отново сама на шосето, ала вече в кола, която може да я отведе у дома.

* * *

— Чух телефона, но не познах номера и не вдигнах — каза Серена, отпивайки от портокаловия сок. На масата пред Мария стоеше чаша кафе. Седяха на задната веранда, където утринното слънце вече затопляше въздуха. — Съжалявам.

— Е, следващия път просто отговори.

— Няма начин — усмихна се сестра й. — Ами ако се обажда някой маниак?

— Точно това беше проблемът! Аз бях с маниак и ти трябваше да ме спасиш.

— Не изглежда така. Явно си попаднала на услужлив човек.

Мария я изпепели с поглед.

— Не си го виждала. Повярвай ми. Виждала съм страховити хора, а той беше по-страшен от тях.

— Нали ти обяснил, че се е бил?

— Именно! Очевидно е агресивен.

— Но не се е държал така с теб. Каза, че отначало дори не те е доближил. После ти дал телефона си. След това ти сменил гумата, върнал се в колата си и си тръгнал.

— Пропускаш същественото.

— Кое е то? Че не бива да съдиш за книгата по корицата?

— Говоря ти сериозно!

Серена се засмя.

— О, някой е докачлив. Знаеш, че се шегувам. Ако бях на твое място, сигурно щях да умра от страх. Спукана гума, пусто шосе, без телефон, непознат с окървавено лице… като в най-лошия кошмар на всяко момиче.

— Именно.

— Намери ли си телефона?

— В офиса е. Вероятно върху бюрото.

— Там е от петък? И разбра чак в събота през нощта?

— Е, и?

— Май не ти се обаждат мнозина, а?

— Ха-ха!

Серена поклати глава и взе телефона си.

— Аз пък не мога да живея без моя.

Направи снимка на Мария.

— Това пък за какво е?

— За Инстаграм.

— Сериозно?

Пръстите на Серена вече сновяха по бутоните.

— Не се безпокой. Забавно е — добави тя, преди да й покаже снимката и надписа. — Мария, оцеляла след Кошмара на тъмната улица.

— Няма да я публикуваш, нали?

— Вече го направих — намигна й сестра й.

— Трябва да престанеш. Наистина! Ами ако някой от клиентите ми попадне на снимката?

— Обвини мен — сви рамене Серена. — Къде е татко, между другото?

— Разхожда Копо.

Копо беше женско, почти снежнобяло шицу. След като Серена се бе преместила в пансиона, двете сестри се върнаха вкъщи на Коледа и откриха, че родителите им са си купили куче. Сега Копо ходеше навсякъде с тях — в ресторанта, където имаше легло в офиса; в супермаркета, дори в счетоводната къща. Копо бе по-разглезена и от двете момичета.

— Още не мога да свикна — промърмори Серена. — Те обичат кучето!

— Нима?

— Забеляза ли какъв нашийник с изкуствени диаманти му е купила мама? Едва не повърнах.

— Бъди мила.

— Мила съм! Просто не си ги представях да имат куче. Ние нямахме, макар да ги умолявах години наред. Обещавах дори да се грижа за него.

— Знаели са, че няма да се грижиш.

— Не съм прескачала учебна година и не постъпих в колежа на седемнайсет като теб, но съм сигурна, че бих се справила с куче. И сега е моментът да те осведомя, че кандидатствам за стипендията „Чарлс Александър“.

— Ммм… браво! — Мария повдигна скептично вежда.

— Не се шегувам. Отпускат я за двуезични студенти по педагогика. Попълних формулярите, написах есе, получих препоръки от двама професори и прочее. Фондацията е частна. Следващата събота ще ме интервюира председателят й. Е? — Тя скръсти ръце.

— Уха! Чудесно!

— Не казвай на татко. Искам да го изненадам.

— Ще е във възторг, ако спечелиш.

— Знам. Помисли си колко нашийника ще могат да купят на Копо, ако не се налага да ми плащат учебните такси.

Мария се засмя. Чуваха как майка им си тананика в кухнята, а през отворения прозорец долиташе аромат на хуевос ранчерос.

— Както и да е, да се върнем на предишната нощ — продължи Серена. — Защо беше навън толкова късно? Доста след обичайното ти време за лягане.

Мария се намръщи, после реши да приключи въпроса:

— Всъщност бяха на среща.

— Леле!

— Какво толкова?

— Нищо. Просто бях решила, че си дала обет за целомъдрие.

— Защо?

— Ехо! Забрави ли с кого говоря?

— Излизам.

— Ходиш да гребеш, но не излизаш вечер. Работиш. Четеш. Гледаш глупава телевизия. Вече дори не танцуваш, а навремето обожаваше танците. Помниш ли как те продумвах да дойдеш с мен в онзи склад? Където танцуват салса в събота?

— Ако не ме лъже паметта, спомена, че там се събират много откачени типове.

— Но и се забавлявах. А за разлика от теб танцувам ужасно.

— Не всички сме в колежа, където лекциите започват по пладне, а петък е почивен ден. Някои имат отговорности.

— Да, да, чувала съм го и преди — махна с ръка Серена. — Значи не ти провървя?

Мария погледна през рамо към открехнатия прозорец на кухнята, за да се увери, че майка им не ги чува.

Серена въздъхна.

— Вече си голяма. Не е нужно да криеш социалния си живот от мама и татко.

— Да, добре, в това отношение винаги сме били малко различни.

— Какво? Мислиш, че им казвам всичко?

— Не, надявам се.

Серена се подсмихна.

— Съжалявам, че не се е получило.

— Откъде знаеш? Може би грешиш.

— Не мисля — поклати глава Серена. — Иначе нямаше да се прибираш сама вкъщи.

Серена винаги съобразяваше бързо, но и нещо повече — притежаваше здрав разум, какъвто понякога липсваше на Мария.

— Ехо! Има ли някой вкъщи? — изтръгна я от унеса Серена. — Питах те за срещата.

— Не мисля, че ще ми се обади.

По лицето на Серена се изписа престорено съчувствие, но в очите й блестяха хапливи искрици.

— Защо? Носеше си компютъра и работеше през цялото време?

— Не. И причината не съм аз. Беше просто… неприятно.

— Сподели с мен, сестро. Разкажи ми всичко.

Мария огледа задния двор. Серена беше единственият човек на света, с когото наистина можеше да разговаря.

— Няма кой знае какво за разказване. Всъщност изобщо не планирах да излизам на среща…

— Нима? Ти!

— Искаш ли да ме изслушаш, или не?

— Извинявай — ухили се Серена. — Цялата съм в слух.

— Помниш ли Джил? Приятелката ми от кантората?

— Супер умна, на около четирийсет, умира да се омъжи, адски забавна? Която дойде на обяд, гушна Копо и татко едва не получи сърдечен удар?

— Да.

— Не, не я помня.

— Както и да е — рече Мария. — Преди няколко дни обядвахме заедно и тя ме убеди да изляза на вечеря с нея и с приятеля й Пол, след като се върна от конференцията. Без да ме уведомят обаче, поканили и приятел на Пол от службата…

— Чакай малко. Хващаше ли окото човекът?

— Определено беше привлекателен. Проблемът беше, че го знае. Държеше се грубо и арогантно и през цялото време флиртуваше със сервитьорката. Мисля, че дори й взе телефонния номер, докато седях до него.

— Стилно.

— Джил се сконфузи повече и от мен. Пол обаче сякаш не забеляза нищо. Заради виното сигурно, но постоянно повтаряше как четиримата трябва да отидем на клуб след вечерята. Знаел си, че ще си допаднем. Радвал се, че се разбираме толкова добре. Странно, защото обикновено не е такъв. Мълчалив е, а ние с Джил поддържаме разговора.

— Може би просто харесва приятеля си. Или си е помислил, че с него ще имате красиви бебета и ще кръстите едното на него.

Думите й успяха да разсмеят Мария.

— Може би. Както и да е, не мисля, че съм негов тип. Сигурна съм, че ще се чувства по-удобно с…

Сестра й довърши вместо нея:

— С по-глупава жена.

— Щях да кажа руса, като сервитьорката.

— Ако искаш да знаеш, това е част от проблема ти с мъжете. Твърде умна си. А мъжете се плашат от умни жени.

— Не всички. С Луис бяхме заедно повече от две години.

— Бяхме — подчерта Серена. — Това е точната дума. И знаеш ли какво? Адски сексапилният Луис беше пълен неудачник.

— Преувеличаваш.

— Не съжалявай за добрите му страни. Нямаше бъдеще с него и го знаеш.

Мария кимна. Сестра й беше права, но за миг се поддаде на тъгата.

— Да, живей и се учи.

— Радвам се, че си решила пак да излизаш на срещи.

— Не съм. Джил и Пол го решиха.

— Все едно. Трябва да си…

Докато Серена търсеше точните думи, Мария предположи:

— Да съм повече като теб?

— Защо не? Да излизаш, да се наслаждаваш на живота, да създаваш приятелства? Многократно по-хубаво е от работата.

— Откъде знаеш? Работиш само по няколко смени седмично.

— Уместна забележка. Приеми го като умозаключение, основано на асоциалния ти живот.

— Вярваш или не, наистина ми харесва да работя.

— Ще се погрижа да го напиша на надгробната ти плоча — обеща й Серена. — Как върви работата, между другото?

Мария се намести на стола, питайки се доколко да е откровена.

— Добре.

— Току-що каза, че ти харесва.

— Да, но…

— Нека позная… Конференцията, нали? Където отиде с шефа си? — Мария кимна и Серена продължи: — Беше ли ужасно, както предполагаше?

— Не точно ужасно, но…

— Сваляше ли те?

— Нещо такова — призна тя. — Но се справих с положението.

— Става дума за женения тип? С трите деца?

— Да.

— Кажи му да се разкара. Заплаши, че ще го съдиш за сексуален тормоз и прочее.

— По-сложно е. Засега е по-добре да не му обръщам внимание. — Устните на Серена трепнаха насмешливо и Мария попита: — Какво?

— Помислих си, че определено имаш подход към мъжете. Бившият ти приятел ти изневери, последният кандидат флиртува с други момичета, шефът не те оставя на мира…

— Добре дошла в моя свят.

— Е, не всичко е черно. Снощи срещна добър мъж, който помага на жена в беда въпреки бурята…

Мария се намръщи, а сестра й се засмя и продължи:

— Ще ми се да ти бях видяла лицето!

— Не беше красиво.

— Но си тук, невредима и непокътната — напомни й Серена. — Радвам се дори само заради възможността и занапред да попиваш мъдростта ми.

— Наистина трябва да поработиш върху самооценката си — посъветва я кисело Мария.

— Сериозно, радвам се, че се върна в града. Тези обеди щяха да са ужасни, ако те нямаше. Като си тук, мама и татко имат и за кого другиго да се безпокоят.

— Доволна съм, че извличаш полза от мен.

— Оценявам го. А и ще се опознаем по-добре.

— Винаги сме се познавали добре.

— Замина в колежа, когато бях на десет.

— Връщах се вкъщи почти всеки уикенд и прекарвах тук всяка ваканция.

— Вярно. През първите две години ти липсвахме толкова, че плачеше през целия уикенд.

— Беше ми трудно да съм толкова далеч от дома.

— Защо според теб постъпих в местния колеж? В това отношение съм умница като теб.

— Умница си. Вероятно ще получиш стипендия, забрави ли?

— Не съм умна като теб. Но няма проблем. По-лесно ще си намеря мъж — не че в момента ме вълнуват сериозните връзки. Но ако искаш, ще се оглеждам за някой подходящ за теб. Непрекъснато се запознавам с момчета.

— Колежани?

— Някои предпочитат по-зрели жени.

— Не си в ред.

— Не знам… Имам добър вкус.

— Имаш предвид Стив?

— Излизаме отскоро. Още не е сериозно. Но ми изглежда мило момче. Даже работи като доброволец в „Хуманно общество“. В неделя помага при осиновяването на домашни любимци.

— Харесваш ли го?

— Искаш да кажеш… много? Или нормално?

— В основното училище ли се върнахме?

Серена се засмя:

— Още не съм сигурна как се чувствам. Но той е симпатичен, което ми дава повече време да разбера.

— Кога ще се запозная с него?

— Ммм… да видим как ще се развият нещата. Защото ако ти се запознаеш с него, мама и татко също ще поискат да се запознаят с него и тогава ще изпусна съвсем конците. Независимо какво ще последва, той ще си помисли, че намирам отношенията ни за сериозни, а за разлика от теб съм твърде млада да се обвързвам трайно.

— И аз не искам да се обвързвам трайно.

— Може би. Но определено имаш нужда да ходиш на срещи.

— Ще престанеш ли?

— Добре де, добре. Няма нужда да ходиш на срещи. Трябва просто да ти провърви.

Мария не си направи труда да отговори и Серена се разкикоти.

— Докоснах тънка струна, а? — изчурулика тя. — Както и да е. Какви са ти плановете за днес? След като си тръгнем оттук? Пак ли ще гребеш?

— Вероятно.

— Сама?

— Освен ако не поискаш да опиташ пак.

— Изключено. Още не разбирам защо ти харесва толкова. Не е като танците. Скучно е.

— Добро раздвижване е. И успокоява.

— Не казах ли точно това? — попита Серена.

Мария се усмихна.

— А ти? Какво ще правиш?

— Ще се наспя добре. После ще импровизирам.

— Надявам се да си намериш занимание. Истинска загуба ще е да пропуснеш дивата неделна нощ.

— Хайде, хайде… завистта е гадно нещо. — Серена посочи прозорците. — Татко най-сетне се върна, а аз умирам от глад. Време е да хапнем.

* * *

По-късно, докато Серена спеше дълбоко, Мария гребеше на Масънбъро Саунд — любимото й място през почивните следобеди. Масънбъро Айлънд бе най-големият бариерен остров по южния бряг на щата и понякога тя заобикаляше откъм атлантическата му страна, но най-често предпочиташе кристалните води на мочурището. Както винаги животинският свят я очарова. През първия час във водата видя орли рибари, пеликани и бели чапли и засне добри снимки, поне според нея. През юни, за рождения си ден, се бе поглезила с висококачествена водоустойчива камера и не съжаляваше, макар все още да изплащаше вноските по кредита. Едва ли щяха да публикуват снимките й в „Нешънъл Джиографик“, но няколко бяха достатъчно сполучливи да ги окачи на стената в апартамента си — разумна декорация всъщност, защото едва си позволяваше и наема за жилището.

Тук обаче й беше лесно да мисли за тези неща, без непременно да изпитва безпокойство. Започна да гребе, след като се върна в Уилмингтън, но гребането й въздействаше по същия начин, както танците навремето. Вече умееше да пази равновесие без никакво усилие и плавният ритъм на веслата премахваше стреса. Обикновено след няколко минути във водата я изпълваше оптимизъм, че всичко е наред и светът е безоблачен. Топлото, отпускащо сияние започваше от врата и раменете й и се разпростираше по цялото й тяло. Под топлия душ, след като се върнеше вкъщи, вече се чувстваше готова за поредната седмица в кантората. Серена грешеше за гребането. Не беше скучно, напротив — отразяваше се отлично на душевното й здраве, а и, честно казано, на фигурата й. През последната година заякна на места, които дори не предполагаше, че могат да се променят, и се наложи да прекрои костюмите си, защото й станаха широки на талията и хълбоците.

Не че имаше значение. Серена грешеше за гребането, но имаше право за лошия късмет на Мария в любовта. Луис бе първият мъж, с когото се впусна в сериозна връзка, първият, когото наистина обикна. Бяха приятели почти цяла година, преди отношенията им да се задълбочат, и привидно ги свързваха много неща. И той като нея бе дете на мексикански емигранти, искаше да стане юрист и обичаше танците. След две години заедно й беше лесно да си представи бъдеще с него. Луис обаче й даваше ясно да разбере, че предпочита настоящото положение — да продължава да спи с нея, стига тя да не очаква нищо повече. Дори споменаването на думата „брак“ го ужасяваше и отначало тя се опита да си внуши, че няма значение, ала дълбоко в себе си усещаше, че има.

Въпреки това раздялата я изненада. Той й се обади една вечер и й каза, че всичко е приключило. Тя се утеши с факта, че житейските им цели са различни и Луис не е готов за сериозна връзка, каквато иска тя. После обаче? След малко повече от година, точно след като издържа изпита за правоспособен юрист, тя разбра, че той се е сгодил. Прекара следващите шест седмици, опитвайки се да проумее защо другото момиче е било подходящо за съпруга, а с нея е бил неспособен дори да обсъжда темата за семейство. Къде е сгрешила? Твърде настойчива ли е била? Или отегчителна? Или… нещо друго? И досега нямаше представа. Щеше да й е по-лесно, разбира се, ако бе срещнала някого след Луис, но с всяка изминала година все по-често се питаше къде са изчезнали добрите момчета. И дали изобщо съществуват. Къде са мъжете, които не очакват да спиш с тях след първата или втората среща? Мъжете, които смятат за естествено да платят сметката при първата среща? Или даже мъжете с прилична работа и планове за бъдещето? След раздялата с Луис тя не заживя в уединение. Ни най-малко. Въпреки дългите часове, посветени на подготовката за изпитите в университета, а после на работата в Шарлот, през почивните дни излизаше редовно с приятели. Обаче никой поне що-годе приемлив не я покани на среща.

Тя спря да гребе за миг и изопна гръб, докато дъската се плъзгаше леко напред. Е, всъщност я бяха канили, помисли си. Но тогава държеше много на външния вид и отказа на тези, които не й се сториха достатъчно привлекателни. И вероятно в това се състоеше проблемът. Може би бе отхвърлила Господин Подходящ, защото не е бил достатъчно висок и прочее, а сега — понеже е Господин Подходящ — той вече не е на витрината. Напоследък подходящите господа се разграбваха мигом, навярно защото се срещаха рядко като калифорнийския кондор.

Обикновено този факт не я измъчваше. Бе различна от майка си, която вярваше, че семейното положение на жената е определящо за нея. Мария имаше свой живот, можеше да идва и да си тръгва когато пожелае, и макар да нямаше кой да се грижи за нея, тя също не бе обременена с грижи за други. През последните две години обаче — когато започна да наближава трийсетте — понякога й се приискваше да има с кого да отиде на танци, да гребе или дори някой, готов да изслуша негодуванието й след работния ден. Широк приятелски кръг — като на Серена — вероятно би запълнил празнотата, но повечето приятели на Мария живееха или в Райли, или в Шарлот, и да се види с тях, почти винаги означаваше да пътува дълго и да спи на нечий диван. Освен семейството, роднините, Джил и малкото колеги — и, да, дори Пол въпреки предишната нощ — единствените й познати тук бяха съучениците й от гимназията, от които се бе отчуждила заради дългото отсъствие. Вероятно би могла да опита да възстанови отношенията си с тях, но след работа обикновено й се искаше да се отпусне във ваната с чаша вино и хубава книга. Или, ако се чувстваше заредена с енергия, да грабне веслата. Дори приятелствата изискват енергия, а напоследък не й оставаха много сили. В резултат животът й не бе особено вълнуващ, ала същевременно се отличаваше с необходимата предсказуемост. Последната й година в Шарлот бе тежка и…

Тя тръсна глава, прогонвайки спомена за тази година. Пое си дъх и си заповяда да се съсредоточи върху положителното, както се бе научила. В живота й имаше достатъчно добри неща. Имаше семейството си, имаше дом и работа, която я удовлетворяваше.

„Сигурна ли си? — прошепна внезапно вътрешният й гласец. — Защото знаеш, че не е съвсем вярно.“

Започна добре, но не е ли винаги така? „Мартенсън, Херцберг и Холдман“ беше кантора от среден мащаб и тя работеше основно за главния съдебен адвокат Барни Холдман, специализирал се в застрахователни дела. Шейсетгодишният Барни, стожер на кантората и юридически гений, носеше раирани костюми и говореше с бавен, мелодичен акцент от планините на Северна Каролина. Пред клиентите и съдебните заседатели играеше ролята на дружелюбен помъдрял старец, ала под повърхността бе непреклонен, подготвен за всичко и взискателен към подчинените и съдружниците си. Работейки за него, тя се радваше на привилегията да разполага с време, експерти и пари, за да подготвя случаите — всичко, което й липсваше в прокурорския кабинет.

Джил беше бонус. С нея бяха единствените жени в кантората, като се изключат секретарките и стажантките. Джил и Мария се сближиха веднага, макар да работеха в различни отдели. Обядваха заедно три-четири пъти седмично и Джил често се отбиваше в кабинета на Мария за по няколко минути. Притежаваше буден ум и я разсмиваше, но се отличаваше и с професионална проницателност, и бе една от ключовите фигури в кантората. Чудно как все още не бе станала партньор. Мария понякога се питаше дали Джил не е прекалено добра за кантората.

Истинският проблем бе Кен Мартенсън, изпълнителният директор на кантората, който наемаше стажантки въз основа на външния им вид, а не на квалификацията им, и твърде дълго се въртеше край бюрата им. Това не притесняваше Мария; не я притесняваше и фамилиарното му отношение към стажантките, което не изглеждаше съвсем професионално. През първата й седмица в кантората Джил я осведоми за репутацията на Кен, особено за интереса му към младите стажантки, но тя не прояви интерес. Поне докато Кен не я набеляза. Не й беше приятно, а напоследък ситуацията се усложняваше все повече. Едно е да се опитваш да отбягваш шефа си в кантората, където винаги е пълно с хора, друго — на конференцията в Уинстън-Сейлъм миналата седмица, която задълбочи страховете й, че положението се влошава. Кен се задоволи да я изпрати до вратата на хотелската й стая — слава на Бога за дребните му услуги — но и през двата дни я принуди да вечеря с него. А после? Изнесе й обичайната тирада „съпругата ми не ме оценява“, като непрекъснато питаше дали иска още една чаша вино, макар очевидно да не бе преполовила първата. Описа й вилата си край брега — колко тихо и спокойно е мястото — и отбеляза неколкократно, че обикновено е пуста. Прииска ли й се да отиде там, трябва само да му каже. А споменавал ли е колко рядко се случва да работиш с жена, която е и интелигентна, и красива?

Можеше ли да е по-прозрачен? Когато намекваше какво иска обаче, тя се преструваше на наивна и насочваше разговора към темите, обсъждани на конференцията. Най-често успяваше да отклони вниманието му, ала не излъга Серена — наистина се намираше в сложно положение. Понякога й се искаше преди да бе кандидатствала в юридическия факултет, някой да й бе обяснил, че дипломата й не гарантира работно място, както си представяше. Напоследък канторите съкращаваха служители, заплатите падаха, а в момента твърде много юристи се бореха за твърде малко работни места. След като напусна кабинета на областния прокурор, й отне почти пет месеца, докато постъпи в „Мартенсън, Херцберг и Холдман“, а доколкото знаеше, никоя друга кантора в града не търсеше служители. Дори само да прошепнеше думите „сексуален тормоз“ или да намекнеше, че ще заведе дело, вероятно нямаше да си намери работа в целия щат. Адвокатите мразят най-силно други адвокати да завеждат дела срещу тях.

За момента нямаше изход. Успя някак си да издържи конференцията, но се зарече да не се поставя повторно в подобна ситуация. Щеше да избягва стаята за почивка, да бъде по-предпазлива, когато остава да работи извънредно, особено ако Кен е там. Засега можеше да направи само това и да се моли той да вземе на прицел поредната стажантка.

Това бе поредният пример как животът се бе оказал по-труден от очакваното. Започна първата си истинска работа като идеалист — приемаше живота като приключение. Вярваше, че й е отредена значима роля да опази улиците безопасни и да даде на жертвите възможност да получат справедливост и възмездие. С течение на времето обаче се разочарова. Стана й ясно, че дори опасни престъпници често остават на свобода, задръстените колела на системата се въртят невъзможно бавно, а папката й с дела е безкрайна. Сега живееше отново в града, където бе отраснала, и практикуваше право, съвсем различно от работата й като помощник-прокурор. Беше сигурна, че хоризонтът ще се разведри щом натрупа опит, но постепенно осъзна, че професионалният стрес е просто с различни вкусове, а вкусът на този не е по-приятен от предишния.

Това я изненада, но пък през последните седем години почти всичко я изненадваше. Светът я възприемаше като млад професионалист със собствен дом, ала понякога тя имаше чувството, че е надянала фалшива маска. Отчасти заради финансите — след като си платеше сметките в края на месеца, й оставаше по-малко за харчене от джобните й в гимназията. Но и защото повечето й приятелки от колежа вече бяха омъжени, а някои дори имаха деца. Когато разговаряше с тях, й изглеждаха напълно удовлетворени от живота си, сякаш се развива точно по план, а тя, от друга страна, имаше похотлив шеф, апартамент, който едва изплащаше, и по-малка сестра, по-мъдра и по-безгрижна от нея. Ако това бе зрелостта, Мария се чудеше защо изобщо е бързала толкова да порасне.

През следващия час се съсредоточи върху ритмичното движение на веслата. Опитваше се да се наслади на гледката, докато дъската се плъзгаше напред. Наблюдаваше бавните облаци и дърветата, отразени във водата, вдъхваше свежия солен въздух и попиваше топлината на слънцето, галеща ръцете и раменете й. От време на време снимаше. Засне орел рибар, сграбчил риба в ноктите си, да се издига над водата. Мястото бе твърде сенчесто и отдалечено, но с известна обработка с фотошоп щеше да се получи нещо.

Когато най-после се върна вкъщи, си взе душ, наля си чаша вино и седна на люлеещия се стол, сместен някак на тясната й задна веранда. Наблюдаваше хората по Маркет стрийт и се питаше как ли живеят. Обичаше да си измисля истории за тях — „Онзи сигурно е нюйоркчанин“, „Обзалагам се, че тази майка е извела децата си да им купи сладолед“. Безобидно и успокоително забавление в края на уикенда, белязан с приятни и не толкова приятни моменти.

Спуканата гума например. Което й припомни, че утре трябва да я смени. Но кога? Знаеше, че докато е била на конференцията, Барни е напълнил пощата й с работа. Следобед имаха две важни срещи и това не я улесняваше. Нямаше и представа какъв ще е следващият ход на Кен.

На сутринта страховете й се задълбочиха, когато забеляза Кен в кабинета на Барни, докато тя разговаряше с Лин — пищната, макар и не особено способна стажантка, назначена в екипа им. Кен и Барни често се срещаха преди съвещанието в понеделник сутрин, но за разлика от друг път, след като Кен излезе, Барни й кимна без да се усмихне, и тръгна по коридора. От една страна, деловият поздрав я изпълни с облекчение, ала същевременно внезапният му студен професионализъм я вледени, защото несъмнено означаваше, че й е ядосан.

Няколко минути по-късно Джил, явно разкаяна, надникна в кабинета й да се извини за злополучната вечеря. Поговориха набързо — Джил заминаваше да изслушва показания и до края на седмицата щеше да отсъства от града — и Мария й разказа историята за спуканата гума и непознатия спасител, което накара приятелката й да се почувства още по-зле.

Щом Джил си тръгна, Мария започна да звъни на автосервизи, за да намери близко място, където да сменят гумата й след работа. Не след дълго обаче откри, че всички ще са затворени, преди да пристигне. Единствената възможност бе да използва обедната почивка. След шест опита най-сетне успя да се уговори за дванайсет и половина — само час преди срещата с първия клиент в един и половина. Предупреди Барни, че може да закъснее няколко минути. Той се намръщи, но й каза да се постарае да дойде навреме, подчертавайки колко е важно да присъства. Излезе от кантората в дванайсет без четвърт с надеждата автомонтьорите да успеят да започнат по-рано.

Те обаче не успяха. Дори не започнаха навреме. В крайна сметка чака цял час. Обзета ту от паника, ту от бавно нарастващ гняв, се обаждаше на секретарката, на стажантката и на мобилния телефон на Барни. Взе колата си едва след два и веднага пое към кантората. Влезе в съвещателната зала четирийсет и пет минути след началото на срещата. Барни изрази недоволството си с леден поглед, прикрит зад проточен, вежлив поздрав.

След срещата тя му се извини най-смирено. Той очевидно бе ядосан; нямаше и помен от неговата приветливост, с която клиентите бяха свикнали. Отношенията им останаха обтегнати през целия следобед. На другия ден положението не се подобри. Мария се зае със задачите, натрупали се по време на конференцията, и с подготовката на документите, необходими за делото на Барни през следващата седмица. В понеделник и вторник работи до след полунощ, а понеже Джил я нямаше, до края на седмицата работеше и през обедната почивка; хранеше се на бюрото и пишеше резюмета. Барни сякаш не забелязваше или не го интересуваше. Едва в четвъртък вкамененото му лице започна да поомеква.

По-късно следобед обаче, докато с Барни обсъждаха в кабинета му застрахователен иск, и според двамата най-вероятно подправен, Кен ги прекъсна. Мария вдигна глава и го видя, застанал на прага.

— Извинете — обръщаше се и към двамата, но гледаше към Барни. — Може ли да поговоря с Мария?

— Разбира се — отговори Барни и й кимна. — Обади им се и ги уведоми, че утре ще насрочим съвещание.

— Непременно. Ще те информирам какво са отговорили — кимна тя.

Усети как Кен я наблюдава и се обърна към него със свито сърце. Той вече се отдалечаваше и тя го последва безмълвно по коридора и през приемната. Краката й натежаха, когато разбра, че се е запътил към кабинета си. Щом наближиха, секретарката му отвърна поглед.

Кен й отвори вратата, после я затвори. Настани се делово зад писалището и й посочи да седне на стола срещу него. Втренчи се през прозореца и най-после я погледна.

— Барни спомена, че в понеделник си пропуснала важна среща с клиент.

— Не я пропуснах. Закъснях…

— Не те извиках тук да спорим за подробности — сряза я той. — Ще бъдеш ли така добра да ми обясниш какво се случи?

Сварена неподготвена, Мария разказа безспорно жалка история за опитите си да открие подходящ автосервиз и за последвалите събития.

Когато приключи, той помълча известно време.

— Разбираш какво правим тук, нали? И защо те наехме? Клиентите ни очакват професионализъм.

— Разбира се. И знам колко са важни клиентите ни.

— Знаеш ли, че Барни смяташе да ти повери въпросното дело? А ти проигра възможността, защото си изпитала внезапна, отчаяна нужда да смениш гумата си в работно време?

Мария се изчерви, поразена от неочакваното откровение.

— Не знаех — заекна тя. — И както казах, исках да отида след работа, но нямаше отворен сервиз. Наистина смятах, че ще успея да се върна навреме. Разбирах, че съществува риск, но…

— Риск, който очевидно охотно си поела — прекъсна я отново той.

Тя отвори уста да отговори, но осъзна, че няма начин да го умилостиви. В последвалата тишина усети как стомахът й се свива на възел.

— Изключително съм разочарован от постъпката ти — наруши мълчанието Кен с авторитетен тон. — Наехме те, защото аз реших да заложа на теб. Работата ти в кабинета на прокурора няма отношение към практиката ни тук, както знаеш. Сметнах обаче, че имаш възможности. Сега не съм сигурен какво да мисля и дали съм преценил правилно.

— Наистина съжалявам. Няма да се повтори.

— Надявам се. За твое добро, не за мое.

Възелът в стомаха й се стегна още повече.

— С какво мога да поправя грешката си?

— Засега с нищо. Ще говоря с Барни и ще разбера какво мисли. После ще те уведомя какво сме решили.

— Да се обадя ли на клиентите? Да им се извиня?

— Засега не предприемай нищо. Казах ти, че с Барни ще обсъдим положението. Но ако случаят се повтори…

Той се приведе и включи настолната лампа върху писалището.

— Няма — прошепна тя, опитвайки се да се съвземе.

Барни е смятал да я назначи за водещ адвокат? Защо не й бе споменал? В същия момент телефонът върху бюрото на Кен звънна и той го вдигна. Представи се, кимна и закри слушалката с длан.

— Обаждането е неотложно. Ще довършим разговора си друг път.

Начинът, по който го каза, не остави никакво съмнение, че ще си поговорят отново, и Мария се изправи, унизена и паникьосана. Неспособна да подреди мислите си, излезе с несигурна крачка от кабинета на Кен. Мина край секретарката му, благодарна, че жената не й обърна внимание. Когато стигна до кабинета си, затвори вратата и си повтори мислено разговора. Неволно се запита докога ще е в състояние да продължава да работи тук. И дали ще има избор.

3.

КОЛИН

В понеделник след двубоя Колин излезе от апартамента си и тръгна към старото камаро. Внезапно пред очите му се появи детектив Пийт Марголис. Полицаят бе паркирал на улицата отсреща и се бе облегнал на седана си. Стискаше картонена чаша с кафе, а от устата му стърчеше клечка за зъби. За разлика от повечето полицаи, с които Колин се бе сблъсквал в миналото, Марголис прекарваше в спортната зала почти толкова време колкото него. Ръкавите му бяха навити нагоре и бицепсите му изопваха плата. Наближаваше четирийсет, тъмната му коса бе пригладена назад с бог знае какво. Веднъж, понякога два пъти месечно той се появяваше изневиделица да провери Колин съгласно съдебното споразумение. Марголис очевидно се наслаждаваше на властта, която упражняваше над подопечния си.

— Изглеждаш ужасно, Ханкок — констатира той, когато Колин приближи. — Правил ли си нещо, за което трябва да ме информираш?

— Не — отговори Колин.

— Сигурен ли си?

Той погледна мълчаливо полицая. Знаеше, че в крайна сметка ще изплюе камъчето.

Марголис премести клечката за зъби от единия ъгъл на устата си в другия.

— На паркинга пред „Лудия кон“ малко след полунощ е имало бой. Неколцина размахвали бутилки един срещу друг, поочукали колите наоколо, единият паднал в несвяст. Свидетелите казаха, че го ритали по главата, след като се строполил на земята. В момента е в болницата със счупен череп. Това е нападение със смъртоносно оръжие и още щом разбрах за случая, почеркът ми се стори познат. Не те ли арестувах за нещо подобно точно тук, в Уилмингтън? Преди няколко години? И не си ли се сбивал още два-три пъти след това?

Марголис знаеше отговорите, но Колин все пак не го разочарова:

— „Да“ на първия въпрос. „Не“ на втория.

— О, ясно, ясно… защото приятелите ти се намесиха. Изтупаният тип и русата мацка, нали?

Младият мъж не продума. Марголис го изгледа втренчено. Колин продължи да чака, докато полицаят най-сетне продължи:

— Затова дойдох, между другото.

— Добре.

— Просто добре?

Колин пак замълча. Беше се научил да говори възможно по-малко в присъствието на полицаи.

— Постави се на мое място — настоя Марголис. — Проблемът е, че почти всички се разбягали, щом чули сирените. Останали само двама очевидци. Говорих с тях, но реших да не си губя времето. По-лесно е да отидеш направо при източника, нали?

Колин намести раницата си на рамото.

— Приключихме ли?

— Не съвсем. Май не разбираш какво става.

— Разбирам. Но не ме засяга. Не бях там.

— Можеш ли да го докажеш?

— Можеш ли да докажеш, че съм бил там?

Полицаят отпи от кафето, после извади нова клечка за зъби от джоба си. Пъхна я бавно в устата си.

— Отговорът ти прозвуча, сякаш се опитваш да скриеш нещо.

— Беше просто въпрос — уточни Колин.

— Добре тогава. Да се захващаме с въпросите. Къде беше през нощта в събота?

— В Джаксънвил.

— О, да — каза Марголис. — Смесени бойни изкуства. ММА и тем подобни? Разказа ми. Победи ли?

На Марголис му беше все едно и Колин го знаеше. Изгледа го как отпива отново от кафето.

— Въпросът е, че успяхме да изкопчим описания от свидетелите. Мъжът, който ритал падналия, бил на около двайсет и пет, мускулест, с татуировки по ръцете и къса кафява коса, почти военна подстрижка. И това не е всичко. Бил доста насинен още преди да започне боят. Хората го видели вътре. И понеже знаех, че ще се биеш в Джаксънвил… е, не е нужно да си гений, за да разбереш какво е станало.

Колин се почуди доколко е вярна историята на детектива, ако в нея изобщо има капчица истина.

— Имаш ли други въпроси?

Марголис пак премести клечката за зъби и остави кафето върху капака на колата.

— Беше ли в „Лудия кон“ през нощта в събота?

— Не.

— Дори не си се отбивал? За няколко минути?

— Не съм.

— А ако имам очевидец, който твърди, че те е видял там.

— Значи лъже.

— Но ти не лъжеш.

Той отново не отговори. Нямаше смисъл. Подозираше, че дори Марголис го знае, защото след дълъг момент той скръсти ръце, издувайки бицепси сякаш неволно, но не съвсем. Ако детективът наистина имаше доказателства, вече щеше да го е арестувал.

— Така… — проточи Марголис. — Отговори ми тогава на следния въпрос: къде беше между полунощ и един в неделя?

Колин се замисли.

— Не съм поглеждал часовника. Но или съм си тръгвал от „Трейс Дайнър“ на магистрала 17, или съм пътувал към къщи, или съм сменял гумата на една жена по време на бурята. Прибрах се към един и половина.

— „Трейс Дайнър“? Защо си вечерял там, по дяволите?

— Бях гладен.

— Кога си тръгна от Джаксънвил?

— След полунощ. Пет-десет минути по-късно. Не знам със сигурност.

— Свидетели имаш ли?

— Десетки.

— И, предполагам, си вечерял сам в „Трейс“?

— Бях с хазяина си.

Марголис изсумтя.

— Евън? Половината от динамичното дуо? Колко удобно!

Колин стисна зъби, преглъщайки предизвикателството.

— Сигурен съм, че сервитьорката ни помни.

— Защото лицето ти е като прекарано през месомелачка?

— Не. Защото Евън се набива в очи на такова място.

Детективът се ухили, но работата си е работа.

— Значи си тръгна от закусвалнята?

— Да.

— Сам?

— Да. Евън излезе няколко минути преди мен. Беше със своята кола.

— Значи няма кой да потвърди къде си бил след това?

— Вече ти казах какво се случи след това.

— О, да. Сменил си гумата на някаква жена.

— Да.

— В бурята?

— Да.

— Познаваше ли я?

— Не.

— Защо спря тогава?

— Защото реших, че се нуждае от помощ.

Марголис обмисли отговора му и несъмнено сметна, че съзира грешка.

— Как разбра, че има нужда от помощ, преди да спреш?

— Видях, че се затруднява да извади гумата от багажника. Спрях и слязох от колата. Предложих й помощ. Отначало тя отказа. Помоли ме да й дам телефона си, за да се обади на сестра си. Дадох й го и тя се обади на сестра ри. После ме помоли да й помогна да смени гумата. Смених я. После се върнах в моята кола и се прибрах направо вкъщи.

— По кое време беше това?

— Не знам. Но жената се обади на сестра си от моя телефон. Ако искаш, ще ти покажа списъка си с набрани номера.

— Непременно.

Колин бръкна в задния си джоб и извади телефона; натисна няколко бутона и списъкът се появи на екрана, потвърждавайки алибито му. Показа го на Марголис.

Полицаят си измъкна бележника и бавно и демонстративно записа номера. Обаждането несъмнено съвпадаше с времето на сбиването, защото бицепсът му се сви отново.

— Откъде да знам, че това е номерът на сестрата?

— Не би могъл да знаеш.

— Но не възразяваш да позвъня и да проверя.

— Прави каквото искаш. Губиш си времето.

Очите на Марголис се поприсвиха.

— Мислиш се за много умен, а?

— Не.

— О, да. Но знаеш ли какво? Не си.

Колин не отговори и двамата дълго се гледаха. Марголис грабна отново чашата с кафето, заобиколи колата и застана до шофьорската врата.

— Ще проверя версията ти — обеща. — Защото и двамата знаем, че мястото ти не е по улиците. Колко души си изпратил в болницата през годините? Агресивен си и дори да смяташ, че можеш да се владееш, все някога ще се поддадеш. И когато това се случи, аз ще бъда там. И пръв ще ти кажа: „Предупреждавах те“.

След миг седанът се озова на шосето. Колин го проследи с поглед, докато изчезна зад ъгъла.

* * *

— Това пък какво беше?

Колин се обърна и видя Евън на верандата. Вече облечен за работа, приятелят му слезе по стълбите и тръгна по тротоара.

— Обичайното.

— За какво те подхвана този път?

— Сбиване в „Лудия кон“.

— Кога?

— Когато бях с теб. Или шофирах. Или сменях гумата.

— Значи този път съм ти алиби?

— Съмнявам се. Той знае, че не съм аз. Иначе щеше да ме арестува и да ме разпита в управлението.

— Защо тогава прави сцени?

Колин сви рамене. Въпросът беше реторичен, понеже и двамата вече знаеха отговора. Колин махна с ръка към приятеля си.

— Това не е ли вратовръзката, която Лили ти подари за рождения ден?

Евън огледа индийския десен — калейдоскоп от цветове.

— Ами да. Добра памет имаш. Как ти се струва? Прекалено?

— Няма значение какво мисля.

— Но не ти харесва.

— Мисля, че ако искаш да я носиш, трябва да я носиш.

Евън сякаш се подвоуми за миг.

— Защо го правиш?

— Какво?

— Отказваш да отговориш на въпроса ми.

— Защото мнението ми няма значение. Ще носиш, каквото искаш.

— Просто ми кажи!

— Вратовръзката ти не ми харесва.

— Наистина ли? Защо?

— Защото е грозна.

— Не е грозна.

Колин кимна.

— Добре.

— Говориш напосоки.

— Вероятно.

— Дори не носиш вратовръзки.

— Имаш право.

— Защо тогава ме интересува мнението ти?

— Не знам.

Евън се намръщи.

— Разговорите с теб понякога ме вбесяват.

— Знам. Казвал си ми го и преди.

— Разбира се! Защото е вярно. Не го ли обсъждахме снощи? Не е нужно да казваш всичко, което ти хрумне.

— Но ти ме попита.

— Просто… Забрави! — Той се обърна и тръгна към къщата. — По-късно ще поговорим пак.

— Къде отиваш?

Евън изкачи две стъпала и отговори, без да се обръща:

— Да си сменя проклетата вратовръзка. И, между другото, Марголис е прав. Лицето ти все още изглежда като прекарано през месомелачка.

Колин се усмихна.

— Хей, Евън!

Приятелят му спря и се обърна.

— Какво?

— Благодаря.

— За какво?

— За всичко.

— Да, да. Имаш късмет, че няма да кажа на Лили какво мислиш за вратовръзката.

— Кажи й, ако искаш. Вече го е чула от мен.

Евън втренчи поглед в него.

— Естествено!

* * *

В аудиторията Колин седеше на третия ред, водеше си записки и се опитваше да се съсредоточи върху думите на преподавателя. Курсът бе посветен на развитието на езиковите умения и грамотността и през първите няколко седмици той бе раздвоен — първо, повечето заключения на професора му звучаха като плод на най-обикновено здравомислие и следователно не беше сигурен каква полза ще извлече от тях; второ, възможно бе да има някакво неизвестно предимство в това да превърнеш здравомислието в педагогическа стратегия при съставянето на учебните планове. Притесняваше го единствено фактът, че професорът — невротична жена на средна възраст с приспивен глас — скачаше от тема на тема и го затрудняваше да се съсредоточи.

Започваше третата му колежанска година, но първата в Уилмингтънския университет. Първите две прекара в Кейпфиърския общински колеж, където завърши с отличен успех. Засега не можеше да прецени дали е по-трудно тук или там; в крайна сметка зависеше от изпитите и от изискванията към курсовите му работи. Не се тревожеше особено — стремеше се да изчита предварително материала, а и Лили му помагаше да учи и редактираше писмените му работи. По правило залягаше над учебниците поне по двайсет и пет часа седмично без времето в клас. През свободните часове между лекциите отиваше в библиотеката и засега усилията му се отплащаха. За разлика от повечето студенти, дошли тук както да се образоват, така и заради социалния живот, неговата цел бе единствено да учи и да получава възможно най-добри оценки. Вече бе видял „широкия“ свят и всъщност едва успя да се спаси от него.

Все пак го изпълваше удовлетворение, че е стигнал дотук. Имаше Евън и Лили, тренировките и свое жилище. Работата не му допадаше особено — ресторантът, където три пъти седмично обслужваше бара, бе твърде туристически за вкуса му — но пък там нямаше опасност да си навлече неприятности. Повечето клиенти идваха да се нахранят, включително много семейства с деца, а седналите до бара обикновено чакаха да се освободи маса за вечеря. Мястото не приличаше на бърлогите, където се подвизаваше някога. През дивите му години посещаваше „професионални“ барове — за професионални алкохолици — мрачни, съмнителни капани в глухи улички със или без оглушителна музика. Очакваше проблеми още щом пристъпеше прага и не се лъжеше. Сега отбягваше подобни места. Знаеше какво го предизвиква и докъде се простират границите му и макар да бе изминал дълъг път от времената, когато не съумяваше да контролира гнева си, винаги съществуваше риск да попадне в неуправляема ситуация. А не се съмняваше ни най-малко, че дори да се замеси неволно в инцидент в друг щат, Марголис ще разбере и през следващите десет години ще живее зад решетки, заобиколен от хора със същите проблеми с гнева като него.

Осъзнал, че вниманието му се отклонява, той се насили да се съсредоточи отново върху лекцията. Професорът им обясняваше как някои учители намират за ползотворно да четат откъси от книги, съобразени с възрастта на учениците, а не от текстове, предназначени за по-големи или по-малки деца. Запита се дали да отбележи думите й — наистина ли бе необходимо да запомня подобна информация? — но накрая реши: „Какво толкова?“. Щом тя я смяташе за важна, щеше да си я запише.

Кажи-речи в същия момент обаче забеляза, че тъмнокосо момиче наднича през рамо към него. Когато влезе в залата, привлече очакваните погледи — дори преподавателката се втренчи в него и засече по средата на изречението — но колегите му отдавна бяха насочили очи към центъра на залата.

С изключение на това момиче. Наблюдаваше го почти изпитателно. Не остана с впечатление, че флиртува; изглеждаше по-скоро заинтригувана. Не че имаше значение. Ако иска да гледа — нейна воля.

След няколко минути лекцията свърши, Колин затвори бележника и го пъхна в раницата си. Преметна я през рамо и разкриви лице, когато тя удари натъртените му ребра. След лекциите планираше да потренира, но още не бе готов за спаринг и схватки — само тежести, основни упражнения и половин час скачане на въже. След кратка почивка щеше да си сложи слушалките и да пробяга девет километра, слушайки музиката, омразна за родителите му, а после да се изкъпе и да отиде на работа. Почуди се как ще реагира шефът му, когато го види; едва ли щеше да остане очарован. Лицето му не подхождаше на туристическата атмосфера, но какво да направи?

Следващата лекция започваше след час и той тръгна към библиотеката. Миналата седмица се бе заел с най-неотложната курсова работа, но искаше до два дни да завърши черновата, а нямаше да му е лесно. Налагаше се да използва целесъобразно ограниченото време, което му оставаше между тренировките и работата.

Тялото още го болеше след двубоя. Вървеше бавно и наблюдаваше реакциите на момичетата, с които се разминаваше. Бяха почти еднакви — забелязваха го, поглеждаха го бързо още веднъж, по лицата им се изписваше стъписване и страх, после се преструваха, че изобщо не го виждат. Мисълта го развесели — едно зловещо „Ухууу!“ и щяха да си плюят на петите.

Свърна по друга алея, но някой извика зад него:

— Хей, чакай! Хей!

Сигурен, че не викат него, Колин продължи напред.

— Хей, ти, с насиненото лице! Чакай!

Едва след секунда схвана, че е чул правилно. Спря и се обърна. Тъмнокосото момиче от аудиторията му махаше с ръка. Озърна се през рамо — никой друг не гледаше към тях. Момичето приближи и той се увери, че не се е припознал — беше любопитната непозната.

— На мен ли говориш?

— Ти как мислиш? — Тя спря на няколко крачки от него. — Да виждаш другиго с насинено лице?

Колин не беше сигурен дали да се обиди, или да се разсмее, но тя изрече думите така, че беше невъзможно да й се разсърди.

— Познаваме ли се?

— В един курс сме.

— Знам. Забелязах, че ме гледаш. Но не те познавам.

— Имаш право — съгласи се тя. — Не се познаваме. Но може ли да те попитам нещо?

Той разбра какво ще последва — „насиненото“ лице изискваше обяснение. Намести раницата си и призна:

— Бих се.

— Очевидно — каза тя. — Но исках да те питам друго. На колко си години?

Той примигна изненадано.

— На двайсет и осем. Защо?

— Чудесно — констатира тя, сякаш не чу въпроса му. — Къде отиваш?

— В библиотеката.

— Добре. Аз също. Може ли да дойда с теб? Мисля, че трябва да поговорим.

— За какво?

Тя се усмихна, смътно напомняйки му за нечие друго лице.

— Ще разбереш, ако поговорим.

4.

МАРИЯ

— Къде отиваме? — попита Мария от шофьорското място.

Преди половин час бе взела Серена от Саут Франт стрийт, която лъкатушеше край река Кейп Фиър. Серена я чакаше на кръстовище в квартал, пълен с по-стари офис сгради, бараки и навеси за лодки край брега. Стоеше, сякаш не забелязва как я зяпат работниците от строежа в отсрещния край на улицата. Бавно, но сигурно мястото се съживяваше, както и цялото крайбрежие на реката, но цялостното преображение предстоеше.

— И защо ме извика да те взема?

— Вече ти обясних. Отиваме на ресторант — отговори сестра й. — Взе ме, защото тази вечер не смятам да шофирам. Ще пийна чаша-две. — Отметна косата от рамото си. — Между другото, интервюто мина добре. Чарлс каза, че явно съм много разсъдлива. Благодаря, че попита.

Мария въздъхна.

— Как стигна дотук?

— Стив ме докара. Мисля, че ме харесва. По-късно ще се срещнем наблизо.

— Несъмнено те харесва, щом се е примирил с този трафик.

Първата половина на септември бе отминала, но горещината напомняше по-скоро началото на август и на плажа имаше много хора. Мария вече бе обиколила два пъти улицата, търсейки място да паркира.

— На кого му пука? Нали сме на плажа!

— В града има по-добри ресторанти.

— Откъде знаеш? Идвала ли си на Райтсвил Бийч, откакто се върна?

— Не.

— Именно. Живеем в Уилмингтън. От време на време трябва да идваш на плажа.

— Забрави ли, че греба? Виждам брега по-често от теб.

— Имах предвид място, където има хора, а не само птици, костенурки и подскачащи риби. Забавно е, има страхотна гледка и атмосфера.

— „Краби Пийтс“?

— Местна забележителност.

— Туристически капан.

— Е, и? Не съм била там и искам да видя защо го превъзнасят.

Мария сви устни.

— Защо имам чувството, че не ми казваш всичко?

— Защото си адвокат. Мнителна си.

— Може би. Или наистина замисляш нещо.

— Защо ме подозираш?

— Защото е събота вечер. Никога не излизаме в събота вечер. Никога не си ме канила да излезем в събота вечер.

— Затова ще вечеряме рано — отговори Серена. — В баровете наоколо ще свирят няколко банди. Със Стив и други приятели ще послушаме музика, после ще ходим на парти. Концертите обаче започват след десет, така че имаме достатъчно време.

Мария знаеше, че сестра й крои нещо, но нямаше представа какво.

— Нали не очакваш да се влача с вас?

— Как не! — изсумтя Серена. — Твърде стара си. Все едно да излизам с нашите.

— О, благодаря.

— Не ме вини. Ти каза, че си надраснала момчетата на моята възраст. Защо? Да не би да си промени мнението?

— Не съм.

— Затова само ще вечеряме.

Мария внезапно забеляза кола да освобождава място и свърна, готова да го заеме. Намираше се на пресечка две от ресторанта, но се съмняваше да успее да паркира по-близо. Докато маневрираше, непрекъснато имаше чувството, че Серена е прекалено потайна, и тя явно прочете мислите й.

— Престани да се притесняваш. Убиваш настроението ми. Толкова ли е трудно да прекараш малко време със сестричката си?

Мария се поколеба.

— Добре, но държа да сме наясно… Ако си поканила някого да вечеря с нас или друга подобна щуротия, няма да ми бъде приятно.

— Не съм Джил и Пол! Не бих ти уредила ужасна среща на сляпо, без дори да те попитам. Но ако ще ти олекне, гарантирам ти, че никой няма да седи на масата ни. Всъщност ще вечеряме на бара. Гледката оттам била по-красива. Става ли?

След известен размисъл Мария изключи двигателя.

— Става.

* * *

Разположен в съседство с един от кейовете на Райтсвил Бийч, „Краби Пийтс“ съществуваше от близо четирийсет години. Оцелявайки на косъм ураган след ураган, сградата щеше да е обречена, ако не я укрепваха непрекъснато. Боята й се лющеше, покривът изглеждаш килнат, няколко прозореца бяха със счупени кепенци.

Макар и неугледен, ресторантът бе пълен с клиенти. Двете сестри едва си проправиха път през хората, чакащи за маса. Докато се провираше след сестра си до стълбите към бара на покрива, Мария оглеждаше дървените маси, разностилните столове и графитите по стените. От тавана висяха предмети, които първият собственик, Пийт — споминал се преди години — изглежда уловил в рибарските си мрежи: джанти, маратонки, спукани баскетболни топки, женски сутиен, играчки и множество автомобилни табели от над десет щата.

— Бива си го, а? — подхвърли Серена.

— Определено е претъпкано.

— И това е нещо. Хайде!

Изкачиха скърцащите стъпала до покрива. Излязоха на светло и Мария присви очи под безоблачното небе. За разлика от ресторанта долу, край масите тук седяха възрастни и пиеха бира или коктейли. Три келнерки по къси панталонки и блузи без ръкави сновяха между клиентите и сръчно прибираха празните бутилки и чаши и сервираха нови. Върху половината маси имаше метални подноси с рачешки крака и хората чупеха черупките, за да се доберат до месото.

— Върви ни — отбеляза Серена. — Има две свободни места на бара.

Барът се намираше в далечния край, отчасти покрит с ръждясал алуминиев навес и обрамчен от десет високи стола. Мария последва Серена, слаломирайки между масите под палещото слънце. В сянката под навеса бе по-хладно и след като седнаха, тя усети как соленият бриз се вмъква под дългата коса над врата й. Над рамото на сестра си видя вълните, разбиващи се в брега — синьото ненадейно се превръщаше в бяло и после пак възвръщаше лазурния си оттенък. Макар да наближаваше време за вечеря, стотици хора се плискаха във водата или се излежаваха върху хавлии на пясъка. Кеят бе пълен с рибари, преметнали въдиците си над парапета в очакване нещо да клъвне. Серена хвърли поглед към брега и се обърна към сестра си:

— Признай си — предизвика я. — Точно от това имаше нужда. Кажи, че бях права.

— Добре. Права беше.

— Харесва ми да го чувам! — изчурулика сестра й. — А сега да си поръчаме нещо за пиене. Какво искаш?

— Чаша вино.

— Не, не — поклати глава Серена. — Никакво вино! Сбъркала си мястото. Трябва ни нещо по… по плажно, все едно сме на почивка. Пиня колада, „Маргарита“ и прочее.

— Сериозно?

— Наистина е време да се научиш да живееш. — Серена се надвеси над бара. — Хей, Колин! Може ли да поръчам две питиета?

Мария не бе забелязала бармана и очите й проследиха погледа на сестра й. С избелели джинси, риза с бяла яка и навити над лактите ръкави, той довършваше поръчка на келнерката в далечния край на плота. Мария машинално констатира, че е изключително атлетичен, с добре оформени рамене и тесни хълбоци. Косата му, подстригана късо, почти по войнишки, разкриваше сложна татуировка с бръшлянови клонки, виещи се по врата му. Беше с гръб към тях, но Мария се възхити колко бързо приготвя коктейлите. Приведе се към сестра си.

— Не каза ли, че не си идвала тук?

— Не съм.

— Откъде знаеш името на бармана тогава?

— Приятел ми е.

При тези думи барманът се обърна. Лицето му оставаше в сянка и Мария не различи веднага чертите му. Едва когато пристъпи по-близо, забеляза поизбледнялата синина върху скулата му и тутакси разбра. Барманът също замръзна за секунда, несъмнено отразявайки огледално мислите й: „Що за шегичка?“. В последвалия неловък момент тя остана с впечатлението, че макар да не е очарован от изненадата на Серена, не е и особено притеснен от нея. Той продължи напред, застана пред тях и облегна ръка върху бара, разкривайки изваяния си, изпъстрен с татуировки мускул под лакътя.

— Здрасти, Серена — поздрави. Отмереният му, уверен глас беше точно какъвто го помнеше. — Дойде значи.

Серена явно реши да се държи, сякаш не е режисирала цялата сцена.

— Защо не? Денят е чудесен! — Разпери широко ръце. — Мястото е страхотно! Имаше право за гледката. Невероятна е. Много работа ли имаш днес?

— Затрупан съм.

— Логично. Кой би пропуснал такъв ден? О, между другото, това е сестра ми Мария.

Очите на Колин срещнаха нейните, неразгадаеми, с изключение на едва доловимите шеговити искрици в дебрите им. Отблизо съвсем не изглеждаше както през нощта, когато смени гумата й; стига да поиска, с високите си скули, синьо-сивите очи и дългите мигли несъмнено би омаял почти всяка жена.

— Здравей, Мария. — Той й протегна ръка над бара. — Аз съм Колин.

Тя пое дланта му и усети силата, стаена в нея. Пусна я и забеляза как очите му се насочват към Серена и после отново към нея.

— Какво да ви донеса? — попита.

Серена огледа внимателно двамата и се облакъти на бара.

— Две пиня колади?

— Веднага! — кимна ведро той.

Обърна се, взе блендера и се приведе да отвори хладилника. Мария забеляза как джинсите се изопват по бедрата му, проследи с поглед как приготвя съставките и накрая се обърна с присвити очи към сестра си.

— Сериозно? — повдигна вежди с тон, прозвучал по-скоро като констатация, отколкото като въпрос.

— Какво? — повдигна рамене Серена, очевидно доволна от себе си.

— Затова ли дойдохме? Защото искаше да се срещнем?

— Ти каза, че не си успяла да му благодариш. Сега имаш възможност.

Удивена, Мария поклати глава.

— Как…

— Колин е в моя курс. — Бръкна в кошничката с фъстъци върху плота и разчупи един. — Всъщност сме заедно на два семинара, но се запознахме тази седмица. Докато се опознавахме, той спомена, че работи тук и е на смяна днес следобед. Реших, че ще е забавно да се отбием и да го видим.

— Разбира се.

— Какво толкова? Ще си тръгнем след малко и ти ще се прибереш вкъщи да плетеш терлички за котенца и така нататък. Не е голяма работа.

— Нима?

— Все ми е едно дали ще разговаряш с него, или не — сви рамене Серена и си взе още фъстъци. — Това е твоят живот, не моят. Но след като сме дошли тук, нека се позабавляваме, а?

— Наистина ми е неприятно, че…

— Ако случайно те интересува, Колин е много мил — прекъсна я сестра й. — И умен. А и няма как да не признаеш, че е доста сексапилен барман. — Понижи глас и продължи шепнешком: — Татуировките му са доста секси според мен. Обзалагам се, че има и по невидимите места.

Мария беше объркана.

— Мисля… — заекна тя, опитвайки се да проумее случващото се и обзета от същото объркване както през нощта, когато срещна Колин. — Може ли просто да си изпием коктейлите и да си тръгнем?

Серена разкриви лице.

— Но аз съм гладна!

Колин се върна с чашите им и остави разпенените питиета пред тях.

— Нещо друго? — попита.

Преди Мария да откаже, Серена изрече високо, за да надвика гълчавата наоколо:

— Ще ни донесеш ли менюто?

* * *

Докато вечеряха, Серена се преструваше, че не забелязва неудобството на по-голямата си сестра.

Все пак Мария нямаше как да не признае, че неудобството не беше чак толкова непреодолимо, колкото се опасяваше, защото Колин бе твърде зает и се отнасяше с тях както към всички останали клиенти. Не спомена, че е сменял гумата на Мария, нито че е състудент на Серена, понеже едва смогваше да изпълнява поръчките на бара. Сновеше непрекъснато от единия до другия му край, приготвяше питиета, уреждаше сметки, подаваше това или онова на келнерките. През следващия час на покрива стана още по-оживено и макар че не след дълго пристигна втори барман — красива блондинка, вероятно година по-голяма от Серена — работата не секваше. Единствено по бързата поява на вечерята им и вторите две чаши с питиета пролича, че Колин познава Серена. Той разчисти чиниите им секунди след като се нахраниха, подготви им сметката и я уреди още щом Мария извади кредитната си карта. Междувременно Серена не спираше да бърбори оживено.

Мария ту забравяше за присъствието на Колин, ту го търсеше неволно с поглед. Серена не го спомена нито веднъж, но на нея той й се струваше твърде възрастен за студент. Понечи да попита сестра си, но реши да не й доставя това удоволствие, понеже й беше ядосана за погодения номер.

Призна си обаче, че Серена е права за Колин — когато не бе насинен, окървавен и мокър на безлюдно шосе, той изглеждаше много привлекателен. Странно спретнат въпреки татуировките и силното тяло, с непринудена усмивка, доколкото можеше да прецени, всичките три келнерки бяха влюбени в него. Както и жените, настанили се преди двайсетина минути в отсрещния край на бара. Издаваха ги усмивките, когато им приготвяше питиетата, и погледите им, когато се отдалечеше. Същото важеше и за барманката; макар и заета колкото него, тя явно се разсейваше, ако Колин се пресегнеше до нея за чаша или бутилка с алкохол.

Привлекателните бармани се срещаха достатъчно често, та да са клише, както и флиртовете с тях, но реакцията на Колин към деликатните и не толкова деликатните сигнали я изненада. Държеше се любезно с всички, ала сякаш не забелязваше вниманието на обожателките си. Или поне даваше вид, че не го забелязва. Докато се опитваше да разгадае мотивите му, друг по-възрастен барман се появи зад плота и отчасти закри Колин. До нея Серена бе извадила телефона си и пишеше съобщение.

— Казвам на Стив и Мелиса, че сме приключили — обясни й тя.

— Тук ли са?

— Идват насам. — Мария кимна и сестра й продължи: — Той е на двайсет и осем, между другото.

— Стив ли?

— Не. Стив е колкото мен. Колин е на двайсет и осем.

— И?

— И ти си на двайсет и осем.

— Знам.

Серена довърши питието си.

— Реших да го спомена, понеже през цялото време го наблюдаваше крадешком.

— Нищо подобно.

— Не можеш да ме заблудиш.

Мария взе чашата си, леко замаяна от алкохола.

— Добре де — призна тя. — Погледнах го веднъж-дваж. Но да си в колежа на двайсет и осем е малко странно, не мислиш ли?

— Зависи.

— От какво?

— Кога си започнал. Колин е започнал преди две години, така че се движи по график. Иска да стане начален учител като мен. И ако си любопитна, оценките му са по-добри от моите. Учи много сериозно. Сяда на първите редове в залата и си води абсурдни бележки.

— Защо ми го казваш?

— Защото е очевидно, че проявяваш интерес към него.

— Не проявявам интерес.

— Заявяваше го ясно цяла вечер — съгласи се уж невинно Серена. — С мъж като него определено не би излязла на танци. С такъв красавец? Моля ви се.

Мария понечи да отговори, но се отказа. Каквото и да кажеше, само щеше да насърчи сестра си. В последвалата тишина телефонът на Серена изжужа и тя погледна екрана.

— Стив е долу. Готова ли си да тръгваме? Или ще останеш тук?

— Защо? Защото искаш да пофлиртувам с Колин?

— Той не е тук.

Мария се огледа. Колин наистина беше изчезнал.

— Беше следобедна смяна, работното му време сигурно е свършило — добави Серена, плъзвайки се от стола си. Преметна чантата си през рамо. — Благодаря за вечерята, между другото. Искаш ли да слезеш с мен?

Мария взе чантата си.

— Нали каза, че не искаш да се запознавам със Стив?

— Пошегувах се. Всъщност той иска да стане адвокат. Може би ще успееш да го разубедиш.

— Защо да го разубеждавам?

— Аз ли да ти обяснявам след всичко, което преживя?

Мария замълча. Серена и родителите й знаеха колко мъчителни бяха последните й две години.

— Жалко все пак — додаде сестра й.

— Какво имаш предвид?

— Колин наистина бе много зает днес, но ти така и не му благодари, че ти смени гумата. Дори да не искаш да говориш с него, той ти е помогнал и можеше да му благодариш.

Мария отново не продума. Когато заслиза по стълбите след Серена обаче, си помисли, че както винаги сестра й има право.

* * *

Стив бе симпатичен по момчешки, а карираните къси панталони и светлосиньото поло в тон с мокасините му допълваха впечатлението. Изглеждаше добре, ала от пръв поглед личеше, че той проявява по-жив интерес към Серена — която разговаряше предимно с Мелиса — отколкото тя към него. Мария се укори мислено, но когато тръгна към колата си, усети известна завист към сестра си за лекотата, с която направляваше живота си.

От друга страна, колко труден е животът на двайсет и една годишна студентка? Колежът е сапунен мехур, който те изолира от външния свят. Имаш много свободно време, приятели, които живеят или с теб, или в съседство, и си изпълнен с оптимизъм за бъдещето, макар да нямаш точна представа какво те чака. В колежа всеки е убеден, че животът му ще протече по план, пренасяйки го от един прекрасен спомен до друг сред каскада от безметежни тридневни уикенди.

Мария се поколеба. Да, така се чувстваха хората като Серена. Нейният опит бе различен, защото гледаше на ученето по-сериозно от другите; помнеше колко често нервите й бяха изопнати. Хвърляйки поглед назад, осъзна, че вероятно е залягала твърде много над учебниците и се е тревожела прекалено за изпитите. Пишеше курсови работи до късно през нощта, редактираше ги отново и отново, докато изглади всяка дума. Тогава това й се струваше най-важното нещо на света, но през последните няколко години започна да се пита защо е смятала така. Бил Гейтс, Стив Джобс, Майкъл Дел и Марк Зукърбърг не бяха завършили колеж, а живееха добре, нали? Интуитивно бяха разбрали, че светът не държи на оценките и дори на дипломите, поне в дългосрочен план, особено в сравнение с качества като креативност и постоянство. Оценките, разбира се, вероятно й бяха помогнали да я назначат като помощник в кабинета на областния прокурор, но поинтересувал ли се беше някой оттогава? Когато я наеха в кантората, обърнаха внимание единствено на професионалния й опит, без да отдават каквото и да било значение на първите двайсет и четири години от живота й. В момента разговорите й с Барни засягаха само настоящата й работа, а интересът на Кен бе от съвсем друго естество.

Тя съжали, че не си е взела свободна година след дипломирането, за да обиколи Европа, да постъпи като доброволец в Американския учителски корпус или нещо подобно. Честно казано, нямаше значение какво, стига да е интересно. От бързане да порасне обаче и да стане зрял човек, изобщо не й бяха хрумнали такива идеи. Невинаги имаше чувството, че живее истински, и понякога се упрекваше за решенията, които е вземала. Но сега всъщност не беше ли твърде млада да се разкайва? Горчивите равносметки не са ли характерни за средната възраст? Родителите й бяха на средна възраст, ала определено не страдаха от душевни терзания. Серена от своя страна се държеше, сякаш няма никакви грижи. Къде тогава беше сбъркала Мария?

Отдаде меланхолията на коктейлите, чието въздействие все още усещаше. Реши да отложи сядането зад волана, присви очи към кея и си каза: „Защо не?“. Беше се здрачило, но щеше да се стъмни едва след час.

Обърна се и тръгна към водата, наблюдавайки хаотичното море от семейства, оттеглящи се от плажа — загорели от слънцето деца, преуморени и хленчещи, се тътреха след загорелите си от слънцето и преуморени родители, натоварени с плувни дъски, хладилни чанти, чадъри и хавлии.

Мария се спря да си събуе сандалите, питайки се дали ще познае някого от гимназията и дали те ще я познаят. Не забеляза обаче нито едно познато лице. Тръгна през пясъка и изкачи стълбите към кея точно когато слънцето започна бавно да потъва зад хоризонта. През пролуките под краката й пясъкът отстъпи място на плитки води, а те на свой ред — на вълни, носещи се към брега. И от двете страни сърфистите продължаваха да преследват прибоя. Възхитена от грациозните им движения, тя подминаваше рибари — мъже и жени, млади и стари, вглъбени в собствените си светове. Спомни си как, когато бе тийнейджърка, момчето, което харесваше, я придума да опита. Денят се оказа горещ, а въдичарството — по-трудно, отколкото предполагаше. Тръгнаха си с празни ръце и по-късно тя осъзна, че харесва момчето повече, отколкото някога ще хареса риболова.

Тълпите оредяваха към края на кея, където с гръб към нея стоеше самотен рибар. Носеше избелели джинси и бейзболна шапка, но от пръв поглед личеше, че е добре сложен. Тя прогони мимолетната мисъл и се обърна към хоризонта. Луната изгряваше от морето, в далечината се плъзгаше катамаран и Мария се запита дали някой уикенд ще успее да убеди Серена да отидат на екскурзия с платноход.

— Следиш ли ме? — Гласът долетя от ъгъла на кея.

Тя се обърна и едва след няколко секунди позна Колин. Рибарят с бейзболната шапка, осъзна внезапно. Изчерви се. Серена ли бе инсценирала и тази среща? Не, сестра й не би предположила, че ще й хрумне да дойде тук. Не бе споменала нито Колин, нито кея. Значи бе съвпадение както през онази нощ, когато той спря и й помогна да смени гумата.

Каква бе вероятността да го срещне тук? Незначителна, но все пак… тя бе тук, и той бе тук и явно очакваше отговор.

— Не — отвърна колебливо тя. — Не те следя. Дойдох да се насладя на гледката.

Той явно прецени отговора й.

— И?

— И какво?

— Гледката. Харесва ли ти?

Смутена, тя проумя бавно въпроса му. Най-сетне отговори:

— Красива е.

— По-добра от ресторанта?

— Различна. По-безметежна.

— И аз мисля така. Затова съм тук.

— Но ти ловиш риба…

— Не точно — призна той. — По-скоро се наслаждавам на пейзажа. — Усмихна се и се облегна на парапета. — Не искам да те притеснявам. Съзерцавай спокойно залеза, Мария.

Тук името й прозвуча някак по-топло, отколкото в бара, и тя проследи разсеяно с поглед как Колин навива кордата и я хвърля отново, описвайки дъга над морската повърхност. Не знаеше дали да остане, или да се отдалечи. Той явно й предоставяше охотно лична територия, както през нощта, когато се бяха срещнали за пръв път. Което й припомни…

— Колин?

Той се обърна към нея.

— Да?

— Трябваше да ти благодаря, че ми смени гумата. Наистина ме спаси.

— Радвам се, че ти помогнах — усмихна се. — И се радвам, че днес дойде в ресторанта.

— Серена ме доведе.

— Разбрах. Не изглеждаше доволна да ме видиш.

— Не е така. Просто… се изненадах.

— И аз.

Очите му се задържаха върху нея още миг и после той извърна глава. Мария се почуди как да отговори и се възцари мълчание. Колин изглеждаше съвършено спокоен, докато тя се стараеше да се потопи отново в гледката. Лодка за скариди пореше по-тъмните води в далечината, а над рамото й блещукаха светлините на „Краби Пийтс“. От друг ресторант долетя приглушен ритъм на рокмузика, предизвестяващ началото на нощните забавления.

Тя наблюдаваше Колин с крайчеца на окото си, питайки се защо изглежда толкова различен от другите мъже. Съдейки от личен опит, мъжете на нейната възраст попадаха в пет категории: арогантни типове, смятащи се за божии любимци; дружелюбни мъже, от които биха излезли добри покровители, стига да не залагаха по-скоро на повърхностните връзки; срамежливци, които едва отронват по някоя дума; мъже, които не се интересуват от нея по една или друга причина, и наистина добри мъже — покровители по природа — които почти винаги се оказваха обвързани. Колин изглежда не спадаше към първата категория, а съдейки по видяното в бара, явно не беше и от втората или от третата група. Тоест, очевидно принадлежеше към четвъртата или петата категория. Не се интересуваше от нея, но все пак дълбоко в себе си тя усещаше, че е възможно да греши, макар да не разбираше защо. Тогава оставаше възможността да е от петата категория, ала за жалост тя бе сложила край на разговора им, а мълчанието му вероятно бе реакция на хладната й сдържаност.

След като смени гумата й. След приятелската му услужливост в бара. След като Серена я увери, че е приятен мъж. И след като преди няколко минути той я заговори. Беше разочарована. Нищо чудно, че прекарва уикендите сама.

— Колин? — опита отново.

Облегнат на парапета, той се обърна и тя забеляза същите шеговити искрици, каквито проблясваха в очите му в бара.

— Да?

— Може ли да те попитам нещо?

— Да. — Синьо-сивите му очи сияеха като морско стъкло.

— Защо харесваш риболова?

Той вдигна ръка и побутна леко шапката си назад.

— Всъщност не ми харесва. И не ме бива особено. Рядко улавям нещо.

Направи й впечатление колко внимателно подбира думите.

— Защо тогава го правиш?

— Добър начин е да отдъхнеш след работа, особено след натоварен ден. Приятно е да отделиш няколко минути за себе си. Тук е тихо и светът забавя ход за малко. Започнах да нося въдица, за да не изглежда, сякаш просто се помайвам и се взирам в хоризонта.

— Като мен?

— Именно. Искаш ли да ти дам въдицата? — Тя се подсмихна и той продължи: — Хората се изнервят, като ме гледат да стоя умислен. А в началото на седмицата определено щях да изглеждам страшен с насиненото си лице.

— Или съзерцателен?

— Едва ли. Ти обаче очевидно обичаш да размишляваш. За живота. За целите. За мечтите.

Тя се изчерви и замълча сконфузено. Неволно се съгласи със Серена — Колин наистина бе привлекателен. Тръсна леко глава, за да прогони неуместната мисъл.

— Може ли? — Той посочи към нея и се приведе да вземе кутията си със стръв. — На това място не ми върви особено.

Въпросът му я изненада.

— Ммм… да… разбира се. Но щом не те бива в риболова, не ти обещавам, че тук ще ти потръгне.

— Вероятно си права — призна той, пристъпвайки по-наблизо. Намести кутията, оставяйки разстояние между тях. — Но пък няма да се налага да говоря толкова високо.

За разлика от нея той изглеждаше абсолютно спокоен. Разви с отмерени движения кордата и я заметна в друга посока. Приведе се напред и изопна леко.

— Сестра ти е интересен човек — отбеляза след малко.

— Защо мислиш така?

— Когато се запознахме, използва думите: „Хей, ти, с насиненото лице!“.

Мария се усмихна. Типично за Серена!

— Неповторима е наистина.

— Но ти е повече приятелка, отколкото сестра, нали?

— Тя ли ти го каза?

— Не. Забелязах го, когато бяхте в ресторанта. Личи си колко сте близки.

— Така е — съгласи се Мария. — Имаш ли братя и сестри?

— Две по-големи сестри.

— Близки ли сте?

— Не като вас двете — призна той и намести въдицата. — Обичам ги, но поехме по различни пътища в живота.

— Което значи?

— Не си говорим много често. Веднъж на два месеца, да речем. Напоследък положението се подобрява, но много бавно.

— Лошо!

— Колкото, толкова.

Отговорът му подсказа, че не иска да обсъждат повече въпроса.

— Серена спомена, че посещавате едни и същи лекции? — Мария насочи разговора към по-безопасна тема.

Той кимна.

— Настигна ме по пътя към библиотеката. Явно си й разказала как съм изглеждал през онази нощ и тя е събрала две и две. Не че й е било трудно… с насиненото лице и прочее.

— Не беше толкова зле. Не му обърнах особено внимание. — Той повдигна вежди и тя сви рамене. — Добре де. Поуплаших се, когато се появи.

— Логично. Беше късно, намираше се на пусто място. Това е една от причините да спра.

— А другата?

— Жена си.

— Мислиш, че всички жени се нуждаят от помощ, когато сменят гума?

— Не всички. Но сестрите и майка ми определено не биха се справили сами. А и ти очевидно не се забавляваше.

Тя кимна.

— Благодаря ти отново.

— Вече го каза.

— Знам. Но си заслужава да го повторя.

— Добре.

— Просто „добре“?

— Това е оборотната ми дума, когато някой констатира нещо, вместо да зададе въпрос.

Тя сбърчи чело.

— Звучи уместно.

— Добре — каза той и тя се засмя, най-после поуспокоена.

— Харесва ли ти да си барман? — попита го.

— Горе-долу — отговори той. — Плаща ми сметките, докато съм в колежа, избирам си графика, бакшишите са прилични. Надявам се обаче да не ми стане постоянна професия. Искам да постигна повече.

— Серена каза, че искаш да станеш учител.

— Да — кимна той. — Къде изчезна тя, между другото?

— Срещна се с приятели. Ще обиколят баровете, за да послушат музика, после ще отидат на парти.

— Защо не тръгна с тях?

— Малко съм стара за колежански партита, не мислиш ли?

— Не знам. На колко години си?

— Двайсет и осем.

— И аз съм на толкова, но съм още в колежа.

„Да — помисли си тя, — знам.“

— И ходиш на колежански партита?

— Не — поклати глава той. — Не защото съм твърде стар обаче. Просто не ходя на партита. И на барове.

— Но работиш в бар.

— Различно е.

— Защо?

— Защото работя. А и на такова място не бих се забъркал в неприятности, понеже е по-скоро ресторант.

— В баровете се забъркваш в неприятности?

— Преди. Не сега.

— Но току-що каза, че не ходиш в барове.

— Затова не се забърквам в неприятности.

— А ходиш ли в клубове?

Той сви рамене.

— Зависи в кой клуб и с кого. Рядко, от време на време.

— Защото и там се забъркваш в неприятности?

— Преди се забърквах.

Тя обмисли отговора му и пак се обърна към хоризонта. Луната сияеше в сивкавото небе, което бавно потъмняваше. Колин проследи мълчаливо погледа й.

— Какви неприятности? — наруши тишината тя.

Той повдигна капака на макарата, дръпна кордата и отговори:

— Биех се.

За момент тя се поколеба дали е чула правилно.

— Биеше се в барове?

— Допреди няколко години непрекъснато се сбивах с някого.

— Защо?

— Мъжете обикновено отиват на бар по четири причини: да се напият, да се видят с приятели, да свалят момичета или да се бият. Аз ходех и заради четирите.

— Искаше да се биеш?

— Обикновено.

— Колко пъти?

— Май не разбрах въпроса ти.

— Колко пъти си се сбивал?

— Не помня точно. Над сто вероятно.

Тя примигна.

— Сто пъти?

— Да.

Тя се почуди какво да каже.

— Защо ми го казваш?

— Защото ме попита.

— Отговаряш винаги, каквото и да те попитат?

— Невинаги.

— Но мислиш, че е добре да ми кажеш нещо такова?

— Да.

— Защо?

— Адвокатка си, нали?

Тя си пое рязко дъх, изненадана от рязката смяна на темата.

— Серена ли ти каза?

— Не.

— Откъде знаеш тогава?

— Не знам. Предположих, защото задаваш много въпроси. Като повечето адвокати.

— А понеже си се сбивал често в баровете, вероятно си се срещал с доста адвокати?

— Да.

— Още не мога да повярвам, че ми го каза.

— Защо не?

— Защото когато се запознаят с някого, хората обикновено не признават, че са участвали в пиянско сбиване.

— Добре… Но както споменах, вече не се бия.

— Ами онази вечер?

— Това беше ММА мач. Смесени бойни изкуства. Няма нищо общо с това, което правех някога.

— Но все пак е бой, нали?

— Спорт е. Като бокса и таекуондото.

Тя присви очи.

— Биеш се в клетка? И всичко е позволено?

— Да на първия въпрос, не на втория. Има правила. Всъщност има много правила, дори да изглежда жестоко.

— Жестокостта ти харесва?

— Отразява ми се добре.

— Защо? Помага ти да не се забъркваш в неприятности?

— И това. — Той се усмихна и за пръв път от много, много отдавна тя откри, че наистина няма думи.

5.

Колин бе виждал и други да реагират като нея. Знаеше, че Мария обмисля дали да остане. Откровенията за миналото му обикновено отблъскваха хората. Той вече не се кореше за грешките си, но и не се гордееше с тях. Беше такъв, какъвто е, с всичките си недостатъци, и го приемаше. Сега бе неин ред да вземе решение.

Знаеше, че Евън би поклатил неодобрително глава, задето отговори така на въпросите й, но приятелят му не разбираше колко е безполезно да се опитва да скрие истината. Хората са и любопитни, и предпазливи. Който и да напишеше името му в интернет, бързо щеше да открие десетки вестникарски статии за него и нито една похвална. Ако не бе откровен от самото начало, Мария или Серена вероятно щяха да го проверят в Гугъл, както бе направила Виктория.

Срещнаха се в спортната зала преди две години. Разменяха по няколко думи и понякога се уговаряха да тренират заедно. Мислеше, че се разбират, и я смяташе за добър партньор в тренировките, но внезапно тя започна да го отбягва. Не отговаряше на съобщенията и на обажданията му и идваше в залата сутрин, а не вечер. Когато най-сетне успя да поговори с нея, тя му каза какво е научила за него и заяви, че повече не иска да общуват. Не пожела да го изслуша, а и той не се опита да се оправдае. Почуди се обаче защо изобщо го е проучвала в интернет. Не бяха любовници; не беше сигурен дори дали са приятели. След месец тя престана да идва в залата и повече не я видя.

И други, разбрали истината, страняха от него. Евън се шегуваше, че Колин разказва цялата си история на всеки, който го попита, ала не беше точно така. Миналото му не влизаше в работата на никого и обикновено спазваше този принцип, освен ако не сметнеше, че някой е — или може да стане — част от живота му. Бе твърде рано да определи дали Мария попада в тази категория, но със Серена учеха заедно, а щом го бе заговорила веднъж, вероятно щеше да го заговори пак. Признаваше обаче, че нещо у Мария го е заинтригувало. Начинът, по който изглеждаше, разбира се — по-зряла, по-пленителна версия на Серена, със същата тъмна коса и очи — но в бара бе установил колко й е чужда суетата. Привличаше погледите на мъжете, ала не ги забелязваше — рядко качество. Първоначалното му впечатление обаче бе по-дълбоко. За разлика от жизнерадостната, общителна Серена, която не беше негов тип, Мария изглеждаше по-мълчалива, по-сдържана и очевидно интелигентна.

А сега? Наблюдаваше я как размисля дали иска да остане, или да си тръгне, да продължи да разговаря с него, или да се сбогува. Той мълчеше, за да й даде възможност сама да реши. Съсредоточи се върху ласкавия бриз и шума на вълните. Погледна към кея и забеляза, че повечето рибари са се разотишли; останалите си събираха нещата или чистеха улова си.

Мария се облегна на парапета. Тъмнеещото небе криеше лицето й в сянка и й придаваше загадъчен, непроницаем вид. Видя я как си поема дълбоко дъх.

— Какво друго? — попита най-сетне тя и Колин мислено се усмихна.

— Колкото и да обичам да тренирам, понякога не съм в настроение. Но когато знам, че ми предстои мач и трябва да се подготвя за него, ставам от дивана и отивам в залата.

— Всеки ден?

Той кимна.

— Обикновено по две-три различни тренировки. Изисква много време.

— Какво включват тренировките?

— Почти всичко — сви рамене той. — Удари и хватки предимно, но ги съчетавам с атлетика, вдигане на тежести, йога, каяк, кросове, катерене по въже, изкачване на стълби, скокове, силови упражнения и прочее. Доволен съм, стига да се изпотя.

— Занимаваш се с йога?

— Не само подобрява гъвкавостта и равновесието, но и ме успокоява. Като медитацията. — Кимна към водата, червено-златиста под последните слънчеви лъчи. — И идването тук след работа.

Тя го погледна изпитателно.

— Не ми приличаш на любител на йогата. Мъжете, които се занимават с йога, са…

— Кльощави? Брадати? Любители на благовонията и мънистата? — довърши той вместо нея.

Тя се засмя.

— Щях да кажа, че обикновено не си падат по насилието.

— И аз не си падам. Вече. На мач се случва да те наранят, но всъщност не искам да наранявам никого. Искам просто да побеждавам.

— Двете не вървят ли ръка за ръка?

— Понякога, но невинаги. Ако уловиш съперника в правилна хватка, той се предава и си тръгва непокътнат.

Мария завъртя гривната около китката си.

— Страшно ли е? Да влезеш в клетката?

— Ако те е страх, не бива да влизаш там. Лично аз усещам по-скоро прилив на адреналин. Разковничето е да държиш адреналина под контрол.

Той завъртя макарата, за да прибере кордата.

— Явно си добър.

— Бива ме за аматьор, но не мога да се меря с професионалистите. Някои са борци или боксьори от националния отбор и не са ми в категорията. Както и да е. Няма значение. Не мечтая да стана професионалист, просто си намирам занимание, докато се дипломирам. Когато настъпи моментът, ще съм готов да си тръгна.

Вместо да хвърли отново, той прикачи кукичката и плувката към въдицата и опъна кордата.

— Така или иначе, учителската професия и двубоите в клетка не се съвместяват добре. Вероятно ще изплаша децата, както изплаших теб.

— Децата?

— Искам да преподавам на третокласници — уточни той и се наведе да вдигне кутията със стръвта. — Стъмва се — добави. — Ще се връщаш ли? Или искаш да останеш още малко?

— Да вървим — кимна тя.

Колин взе въдицата, а Мария насочи поглед към брега, където пред ярко осветените ресторанти се редяха хора. До кея долиташе приглушена музика.

— Там вече е доста оживено — отбеляза тя.

— Затова поисках дневната смяна. През нощта на покрива ще е истинска менажерия.

— Но бакшишите ще са добри?

— Не си струват напрежението. Има твърде много колежани.

Тя се засмя — топло и мелодично. Тръгнаха към брега. И двамата вървяха бавно с усещането, че не е необходимо да бързат. В тлеещата светлина тя изглеждаше изкусителна, а беглата й усмивка го караше да се чуди за какво ли мисли.

— Винаги ли си живяла тук? — попита я той, нарушавайки спокойната тишина.

— Отраснах тук и се върнах през миналия декември — отговори тя. — Нямаше ме десет години, докато учех в колежа и в юридическия университет и работех в Шарлот. Ти обаче не си оттук, нали?

— От Райли съм. Когато бях малък, прекарвах летата в Уилмингтън, а след гимназията няколко години идвах за по месец-два. От три години живея постоянно тук.

— Нищо чудно да сме били съседи.

— Съседи или не, съмнявам се да сме се движили в едни и същи приятелски кръгове.

Тя се усмихна.

— Значи… се премести тук, за да учиш в колежа?

— Не отначало. Колежът дойде малко по-късно. Дойдох тук, защото родителите ми ме изгониха и не знаех къде другаде да отида. Приятелят ми Евън живее тук и в крайна сметка наех свободната му стая.

— Родителите ти те изгониха?

Той кимна.

— Все някой трябваше да ме събуди. Те го направиха.

— О… — Тя се постара гласът й да прозвучи неутрално.

— Не ги виня — продължи той. — Заслужавах го. И аз бих постъпил като тях.

— Заради сбиванията?

— Не само, но и те бяха част от картината. Бях проблемно дете. А след гимназията известно време бях проблемен възрастен. — Той я погледна. — А ти? С родителите си ли живееш?

Тя поклати глава.

— Имам апартамент на Маркет стрийт. Колкото и да ги обичам, няма начин да живея с тях.

— Работят ли?

— Имат ресторант. „Ла Косина де ла Фамилия“. Намира се в града.

— Чувал съм за него, но не съм ходил.

— Отиди! Храната наистина е добра — мама още готви там — и мястото винаги е пълно.

— Ще получа ли намаление, ако спомена името ти?

— Трябва ли ти намаление?

— Всъщност не. Просто се питах колко сме напреднали.

— Ще видя какво мога да направя. Все ще успея да задействам някоя връзка.

Вече наближаваха стълбите. Тя се спусна грациозно по тях и той я последва.

— Искаш ли да те изпратя до колата ти? — попита я, срещайки погледа й.

— Няма нужда. Наблизо е — отвърна тя.

Той премести въдицата върху другото си рамо. Не искаше вечерта да свършва.

— Щом Серена е с приятели, какви са твоите планове?

— Никакви. Защо?

— Искаш ли да послушаме музика? И бездруго сме тук? Още не е толкова късно.

Въпросът му изглежда я изненада и за миг му се стори, че ще откаже. Тя намести дръжката на чантата си и пръстите й си поиграха с катарамата. Докато чакаше, той отново си помисли колко е красива с дългите тъмни мигли, засенчващи чувствата й.

— Не каза ли, че не ходиш в барове?

— Не ходя. Но може да се разходим по плажа и да чуем нещо добро.

— Има ли добри групи тук?

— Нямам представа.

По лицето й се изписа колебание, после тя най-сетне се предаде:

— Съгласна съм. Но не искам да закъснявам. Нека просто да повървим по брега. Предпочитам да не съм тук, когато нахлуят тълпите.

Той се усмихна и усети как нещо у него се отпуска. Вдигна кутията със стръвта.

— Само да я оставя, за да не я мъкна през цялото време.

Оставиха рибарските му принадлежности в служебното помещение на ресторанта и се върнаха на плажа. Звездите започваха да изгряват — ярки топлийки по кадифеното небе. Вълните продължаваха да се търкалят ритмично, а топлият бриз бе като тиха въздишка. Докато крачеха по пясъка, той усещаше близостта й, но не се опитваше да я докосне.

— Какво право практикуваш?

— Главно застрахователни дела. Проучване, изслушване на показания, преговори и в краен случай — съдебен процес.

— Защитаваш застрахователни компании?

— Предимно. От време на време сме на страната на ищеца, но рядко.

— Много ли си заета?

— Много — кимна тя. — Има полици за всичко и макар привидно полицата да обхваща всякакви възможности, винаги остават тъмни петна. Да речем, че някой се подхлъзне в магазина ти и те подведе под отговорност, или служител съди работодателя си след уволнение, или организираш парти за рождения ден на сина си и някой от приятелите му пострада в басейна ти. Застрахователната компания е длъжна да изплати иска, но понякога решават да го оспорят. Тогава се намесваме ние. Защото другата страна винаги има адвокати.

— Явяваш ли се в съдебната зала?

— Още не. Откакто работя в тази кантора, имам предвид. Уча се. Партньорът, на когото съм сътрудник, често води дела, но повечето ни случаи се разрешават с извънсъдебно споразумение. По-евтино е и по-безболезнено за всички замесени.

— Сигурно си чувала много вицове за адвокати.

— Не мисля. Защо? Знаеш ли някой?

Той повървя мълчаливо.

— Как спи адвокатът? — Тя сви рамене. — Първо се обръща на едната страна, после на другата.

— Ха-ха!

— Шегувам се. Оценявам добрите адвокати. Имах брилянтни защитници.

— И ти бяха необходими?

— Да — призна той. Знаеше, че ще предизвика нови въпроси, но продължи, кимайки към океана. — Обичам да се разхождам нощем по брега.

— Защо?

— По-различно е, отколкото през деня, особено когато има луна. Интересно ми е да си представям как под повърхността може би плува нещо загадъчно, непознато…

— Страховита представа.

— Затова сме тук, а не там…

Тя се усмихна, изпълнена с изненадваща лекота и спокойствие. И двамата не изпитваха нужда да говорят. Колин се наслади на допира на пясъка, поглъщащ нежно ходилата му, и на топлия ветрец, галещ лицето му. Видя как ветрецът развява косата на Мария и осъзна, че разходката се е оказала по-приятна от очакваното. Напомни си, че са непознати, ала незнайно защо не се чувстваше така.

— Искам да те попитам нещо, но не знам дали не е твърде лично — каза тя.

— Давай — насърчи я той, вече разбрал какво предстои.

— Спомена, че си бил проблемен младеж и си участвал в много сбивания. И си имал страхотни адвокати.

— Да.

— Защото те арестуваха ли?

Той намести шапката си.

— Да.

— Неведнъж?

— Няколко пъти — призна той. — Знаех имената на повечето ченгета в Райли и Уилмингтън.

— Осъждали ли са те?

— Няколко пъти.

— И си бил в затвора?

— Не. Вероятно съм престоял общо година в общинския арест — по месец, по два. Не съм стигал до затвора. Имаше опасност — последното сбиване беше доста лошо — но ми дадоха шанс и ето ме тук.

Тя сведе лице, несъмнено разколебана дали решението й да се разходи с него е било правилно.

— Казваш, че са ти дали шанс…

Той отговори след няколко крачки:

— От три години съм в пробация. Остават ми още две от петгодишното съдебно споразумение. В общи линии, ако през следващите две години не се забъркам в неприятности, ще изчистят досието ми. Тоест, ще имам право да преподавам, а това е важно за мен. Хората не искат престъпници да обучават децата им. От друга страна, ако объркам конците, споразумението се отменя и отивам право в затвора.

— Как е възможно? Да ти изчистят напълно досието?

— Поставиха ми диагноза посттравматичен стрес, а това е смекчаващо вината обстоятелство. Знаеш, нали?

— С други думи, не си бил в състояние да се владееш — уточни тя.

Той сви рамене.

— Така казаха психиатрите и за щастие имах доказателства. Ходя на терапия от петнайсет години, периодично вземам лекарства и като част от сделката ме изпратиха в психиатричната клиника в Аризона, където лекуват неврози с гневни пристъпи.

— И… когато се върна в Райли, родителите ти те изгониха от дома си?

— Да. Но всичко, взето заедно — сбиването, опасността да ме пратят в затвора, споразумението, лечението в болницата и необходимостта да се справям сам — ме принудиха да се замисля сериозно. Осъзнах, че съм изморен от живота си. Изморен съм да бъда такъв, какъвто съм. Не исках да бъда побойникът, който рита хората по главата, след като паднат… Исках да ме приемат като… приятел, на когото може да се разчита. Или поне като човек с някакво бъдеще. Прекратих пиянските партита и насочих енергията си в тренировките, колежа и работата.

— Просто така?

— Не беше лесно, но да… просто така.

— Хората обикновено не се променят.

— Нямах избор.

— Все пак…

— Не ме разбирай погрешно. Не се оправдавам. Независимо от мнението на лекарите, че не съм в състояние да контролирам поведението си, знаех колко съм пропаднал, но не исках да се поправя. Пушех марихуана, пиех, правех на пух и прах къщата на родителите си, съсипвах коли и ме арестуваха отново и отново за побои. Дълго време ми беше безразлично и исках единствено да се забавлявам по свой вкус.

— Но сега не ти е безразлично?

— Никак. И не възнамерявам да се връщам към стария живот.

Усети, че Мария го наблюдава, и предположи, че се опитва да свърже миналото му с мъжа пред нея.

— Гневните изблици са едно, посттравматичният стрес — съвсем друго, нали?

— Да.

— Какво се случи?

— Наистина ли искаш да ти разкажа? Дълга история е. — Тя кимна и той продължи: — Както споменах, бях проблемно дете. На единайсет бях направо неконтролируем. В крайна сметка родителите ми ме изпратиха във военно училище и първото беше ужасно място. По-големите момчета се държаха като герои от „Повелителят на мухите“, особено с новодошлите. Започнаха с дреболии — вземаха ми млякото или десерта в столовата, караха ме да им лъскам обувките или да им оправям леглата, а през това време някой отиваше и изтърбушваше стаята ми, та да не успея да я приведа в ред преди проверката. Нищо сериозно — всеки новобранец минава през подобни „ритуали“. Някои момчета обаче бяха различни… просто садисти. Налагаха ме с мокри кърпи в банята, промъкваха се зад мен, докато учех, увиваха ме в одеяло и ме пребиваха. След известно време започнаха да ме нападат нощем, докато спя. Бях дребен за възрастта си и за зла участ плачех много, което ги амбицираше още повече. Превърнах се в любимата им жертва. Тормозеха ме две-три нощи седмично. Винаги с одеялото и с юмруците. Налагаха ме и ми повтаряха, че няма да доживея края на годината. Страхувах се, през цялото време бях нащрек. Опитвах се да не заспивам и се разтрепервах при всеки звук, но няма начин да не заспиш. Те винаги успяваха да ме издебнат. Измъчваха ме месеци наред. Още сънувам кошмари.

— Каза ли на някого?

— Разбира се. На всички. На командира, на учителите, на педагогическия съветник, на родителите ми. Никой не ми повярва. Повтаряха ми да не лъжа и да не хленча, и да се държа мъжки.

— Това е ужасно…

— Несъмнено. Бях малък, но постепенно разбрах, че единственият изход е да се измъкна оттам, защото някой ден те ще стигнат твърде далеч. Взех нещата в свои ръце. Внесох тайно цветен спрей и нашарих административната сграда. Изключиха ме точно както исках. — Той си пое дълбоко дъх. — Две години по-късно затвориха училището, след като местният вестник публикува разследване за смъртта на ученик. Малко дете, на моята възраст. Не ме споменаваха в статията, но разразилият се скандал стана достояние на цялата страна. Повдигнаха обвинения. Някои влязоха в затвора. Родителите ми се почувстваха ужасно, защото не ми бяха повярвали. Сигурно съвестта ги е измъчвала и затова ме търпяха толкова дълго, след като завърших.

— А когато те изключиха?

— Отидох в друго военно училище и се зарекох никога вече да не позволявам да ме тормозят. Винаги да нанасям първия удар. Научих се да се бия. Тренирах и практикувах. Нахвърлеше ли ми се някой, просто… губех разсъдък. Все едно ставах отново малко дете. Изключваха ме пак и пак, едва успях да се дипломирам, а след това някак си топката се търкулна. Както казах, бях съвсем пропаднал. — Той повървя мълчаливо. — Както и да е, всичко това излезе наяве в съда.

— Какви са отношенията ти с родителите ти сега?

— Каквито са и със сестрите ми. Напредваме лека-полека. В момента имат ограничителна заповед срещу мен. — Забеляза смайването, изписано на лицето й, но продължи: — Спречках се с родителите си в нощта, преди да замина за Аризона. Притиснах татко до стената. Повтарях му, че не искам да го нараня. Исках просто да ме изслушат. Те обаче се изплашиха до смърт. Не подадоха жалба срещу мен — иначе нямаше да съм тук — но изискаха ограничителна заповед. Забранено ми е да влизам в къщата им. Сега не спазват стриктно забраната, но все още не е отменена, вероятно за да не си и помислям да се върна при тях.

Тя го погледна изпитателно.

— Все още не разбирам… как е възможно да се промениш. Ами ако пак се ядосаш?

— Ядосвам се. Всеки се ядосва. Но научих различни начини да се владея. Да не посещавам барове, да не поглеждам дрога. Изляза ли с приятели, не изпивам повече от две бири. Ежедневните тренировки също са отдушник на настроенията ми. В болницата научих и полезни техники за самоконтрол. Престоят ми там е една от най-добрите стъпки, които съм предприемал.

— Какво научи?

— Да дишам дълбоко, да се отдръпвам, да насочвам мислите си в друга посока, да назовавам правилно емоцията, за да я обезсиля. Не е лесно, но след време се превръща в навик. Изисква много усилия и воля, но иначе щяха отново да ми предпишат лекарства. Мразя литиума. Отразява се добре на мнозина, но аз не се чувствах на себе си, когато го пиех. Все едно част от мен не живееше. През цялото време изпитвах ненаситен глад. Напълнях много. Предпочитам да тренирам по няколко часа дневно, да се отпускам с йога, да медитирам и да избягвам места, където мога да се забъркам в неприятности.

— И се получава?

— Засега — отговори той. — Не бързам. Напредвам стъпка по стъпка, ден след ден.

Музиката постепенно стихваше, погълната от бученето на вълните, разбиващи се в брега. Зад дюните ресторантите отстъпиха място на къщи с осветени прозорци. Луната се издигаше по-високо в небето, къпейки света в неземно сияние. Призрачни раци шареха по пясъка и се разбягваха пред краката им.

— Доста си откровен — отбеляза Мария.

— Просто отговарям на въпросите ти.

— Не се ли притесняваш какво ще си помисля?

— Не особено.

— Безразлично ти е какво мислят хората за теб?

— До известна степен. За да ме прецениш обаче, трябва да разбереш какво всъщност представлявам. Необходима ти е цялата история, а не само част, каквато аз реша да ти разкажа. Предпочитам да съм честен и да те оставя да избереш дали искаш да разговаряш с мен, или не.

— Винаги ли си бил такъв? — Тя го погледна с любопитство.

— Какво имаш предвид?

— Честен… за всичко?

— Не. Това е част от промените, които реших да внеса в живота си след престоя в болницата.

— Как реагират хората?

— Повечето се объркват. Особено отначало. Евън още не е свикнал. Както и ти. Но за мен е важно да казвам истината. Особено на приятели или на хора, които мисля, че ще видя отново.

— Затова ли ми разказа всичко? Защото мислиш, че може би ще ме видиш отново?

— Да.

Няколко секунди тя не беше сигурна как да тълкува думите му.

— Интересен мъж си — отбеляза най-сетне.

— С интересна история — призна той. — Но и ти си интересна.

— Моята история бледнее в сравнение с твоята. Меко казано.

— Може би. Или пък не. Но още не си побягнала.

— Не е късно. Опасен си.

— Не съм.

— За момиче като мен? Повярвай ми, наистина е страшно. За пръв път прекарвам вечерта с човек, който е ритал глави, участвал е в пиянски побоища и е приковавал баща си към стената.

— И са го арестували. И се е лекувал в психиатрична болница.

— Да.

— И?

Тя отметна няколко кичура коса, разрошени от вятъра.

— Още решавам. В момента нямам представа какво да мисля за всичко, което ми каза. Но ако ненадейно хукна да бягам, не се опитвай да ме догониш.

— Добре.

— Разказвал ли си историята си на Серена?

— Не. За разлика от теб тя не попита.

— Но би й разказал.

— Вероятно.

— Разбира се.

— Какво ще кажеш да поговорим за теб? Ще се почувстваш ли по-добре?

Тя се усмихна.

— Няма кой знае какво за разказване. Описах ти семейството си. Знаеш, че съм израснала тук. Учих в университета в Северна Каролина и в Дюк. Адвокат съм. Миналото ми не е… колоритно като твоето.

— Това е чудесно — констатира той.

Двамата се обърнаха едновременно и тръгнаха обратно.

— Добре — каза тя и когато той се засмя, спря за миг, сбърчила чело. Хвана се за ръката му за опора и вдигна единия си крак. — Само секунда… Сандалите ме убиват.

Събу ги и пусна ръката му, ала остана приятното усещане от топлия й досег.

— Така е по-добре. Благодаря — кимна му.

Тръгнаха отново, вече по-бавно. Върху покрива на „Краби Пийтс“ тълпата ставаше все по-многобройна. Другите барове сигурно също се пръскаха по шевовете. Над тях звездите мъждукаха плахо, засенчени от луната. В спокойното мълчание той пак се възхити на лицето й — скулите, чувствените устни, извитите мигли и безупречната кожа.

— Мълчалива си — отбеляза.

— Просто се опитвам да осмисля всичко, което ми каза.

— Разбирам.

— Според мен си различен.

— В какво отношение?

— Преди да започна работа тук, бях помощник на областния прокурор в Шарлот.

— Сериозно?

— Малко повече от три години. Първата ми работа след като издържах юридическия изпит.

— Значи си свикнала по-скоро да преследваш, а не да се разхождаш с такива като мен?

Тя кимна леко в знак на съгласие, но продължи:

— Нямах предвид това. Повечето хора избират внимателно как да разкажат историите си. Винаги се стремят да се представят в положителна светлина, но ти… Ти си толкова обективен, все едно описваш друг човек.

— Понякога и на мен ми изглежда така.

— Не знам дали аз бих могла… Всъщност не знам дали искам.

— Говориш като Евън — усмихна се той. — Харесваше ли ти работата в кабинета на прокурора?

— Да. Поне в началото. И натрупах сериозен опит. След известно време обаче осъзнах, че не отговаря на очакванията ми.

— Както разходката с мен?

— Нещо такова… Когато учех право, мислех, че работата в съдебната зала е такава, каквато я представят по телевизията. Е, знаех, че ще бъде различна, но не предполагах до каква степен. Струваше ми се, че повдигам обвинения срещу един и същи човек, със същата биография, отново и отново. Прокурорът водеше значимите дела, а аз се занимавах със заподозрени, които бяха истински клишета — бедни, безработни, необразовани; алкохолът и наркотиците присъстваха почти неотменно в делата. И беше… безпощадно. Имаше адски много случаи. В понеделник сутринта влизах ужасена в кабинета, защото знаех какво ме чака върху бюрото. Бях принудена да подреждам случаите по важност и да сключвам споразумения. Всички знаем, че убийството, опитът за убийство и престъпленията с огнестрелно оръжие са сериозни, но как да степенуваш другите? По-лош ли е човекът, откраднал кола, от крадеца на бижута, проникнал с взлом в чужда къща? И как да сравниш въпросните двама със секретарката, присвоила пари от компанията си? На съдебната скамейка обаче няма достатъчно място; в затворите няма достатъчно място. А в редките случаи, когато делата стигат до съдебната зала, те не са това, което знаеш, че е станало, а онова, което можеш да докажеш безспорно, а тогава положението се усложнява още повече. Обществеността вярва, че прокурорите разполагат с неограничени възможности, с модерни лаборатории и експертни свидетели. Не е така обаче. Сравняването на ДНК отнема месеци, ако престъплението не е от особена значимост. Свидетелите са непоследователни. Уликите — нееднозначни. И пак опираме до купищата случаи. Задълбочиш ли се в някой, загърбваш камарата върху бюрото. Най-често прагматичният подход е да договориш с адвоката на обвиняемия по-лека присъда срещу самопризнание. — Тя ритна пясъка и забави крачка. — Непрекъснато попадах в ситуации, когато хората очакват резултати, каквито не съм в състояние да постигна, и в крайна сметка се оказвах лошият герой. Според жертвите заподозрените са извършили престъпление, наказуемо със затвор, а не получават възмездие. Полицаите също негодуват. Чувствах се като предател. И до известна степен бях. Накрая осъзнах, че съм само винтче в колелото на огромна повредена машина. — Тя придърпа пуловера по-плътно около раменете си. — По света има… зло. Не е за вярване с какви случаи се сблъсквах. Майка, принуждавала шестгодишната си дъщеря да проституира, за да си купува дрога. Мъж, изнасилил деветдесетгодишна жена. Достатъчно е да изгубиш вяра в човешкия род. И понеже се съсредоточаваш върху наистина ужасните престъпления, другите обвиняеми не получават заслуженото наказание и се връщат на улицата. А понякога… — Тя поклати глава. — Както и да е… Към края на третата година почти не мигвах нощем. На работа получавах панически пристъпи. Влизах в кабинета си сутринта и разбирах, че повече не мога да правя това. Подадох молба за напускане. Дори не бях кандидатствала за друго място.

— Работата ти изглежда е била непосилна в много отношения.

— Да.

Тя се усмихна мрачно и по лицето й пробяга калейдоскоп от противоречиви чувства.

— И?

— И какво?

— Искаш ли да ми разкажеш?

— Какво?

— Истинската причина да напуснеш? Причината за паническите пристъпи?

Сепната, тя се обърна към него.

— Откъде знаеш?

— Не знам. Но си работила доста там и значи нещо се е случило. По-различно. Лошо. Свързано с твой случай, предполагам.

Тя спря и се обърна към водата. Лунното сияние подчертаваше изражението й — смесица от тъга и вина, при вида на която сърцето му се сви от мимолетна и неочаквана болка.

— Много си прозорлив. — Затвори очи. — Не мога да повярвам, че ще ти разкажа това.

Колин мълчеше. Вече бяха стигнали до мястото, откъдето слязоха на плажа, и музикалната какофония заглушаваше прибоя. Мария посочи дюните.

— Искаш ли да седнем?

— Разбира се.

Тя смъкна чантата си от рамото, остави сандалите и седна върху пясъка. Колин се настани до нея.

— Кейси Манинг — подхвана Мария. — Така се казваше. Рядко говоря за нея. Не обичам да си я спомням. — Гласът й звучеше напрегнато и безизразно. — Случаят й дойде върху бюрото ми три-четири месеца след като започнах работа в кабинета на прокурора. На хартия изглеждаше съвсем типично. Кейси излиза с мъж, скарват се, свадата се задълбочава и мъжът прибягва до насилие. Кейси отива в болницата с подуто око, разцепена устна и спукана скула. С други думи, не е било просто един удар, а истински бой. Името му беше Джералд Лос. В крайна сметка нищо в случая не се оказа типично. Излизали от шест месеца и в началото Кейси го намирала за очарователен. Изслушвал я, отварял й вратите като истински джентълмен. След известно време обаче започнала да забелязва притеснителни черти в характера му. Колкото по-дълго били заедно, толкова по-ревнив и обсебващ ставал. Кейси ми каза, че се ядосвал, ако не вдигне веднага телефона, причаквал я пред педиатричния кабинет, където работела. Веднъж обядвала с брат си и той забелязал Лос в другия край на ресторанта — седял сам и я наблюдавал. Разбрала, че я е проследил, и се разтревожила. Когато й се обадил след това, му казала, че иска да престанат да се срещат за известно време. Той се съгласил, но не след дълго го забелязала да я следи. Виждала го в пощата, пред педиатричния кабинет, когато излизала да тича. Вдигала телефона, но човекът отсреща мълчал. Една нощ Лос се появил в дома й. Казал й, че иска да се извини, и тя го пуснала да влезе. Опитал се да я убеди да започнат да излизат отново. Отказала, той я сграбчил за ръката и тя отвърнала на посегателството. Ударила го с ваза. Той я съборил на пода и… се развилнял. Случайно на съседната улица имало полицай и след като съседите се обадили на 911, защото чули виковете, той пристигнал бързо в къщата. Лос я налагал с юмруци, имало кръв навсякъде. По-късно се оказало, че кръвта е от ухото му, където го ударила с вазата. Полицаят използвал електрошок, за да го усмири. В колата му открили тиксо, въже, два ножа и оборудване за видеозаписи. Страховити находки. Когато говорих с Кейси, тя ми каза, че мъжът е луд и се страхува за живота си. Семейството й също се страхуваше. Родителите й и по-малкият й брат настояваха Лос да лежи в затвора възможно най-дълго. — Мария зарови пръстите на краката си в пясъка. — Аз също. Според мен мъжът не биваше да остава на свобода. А и случаят бе сравнително ясен. В Северна Каролина можехме да обвиним Лос в опит за предумишлено убийство или в опит за непредумишлено убийство. Семейството, особено бащата, искаше да бъде обвинен в опит за предумишлено убийство. Присъдата в такъв случай е между три и седем години затвор. Полицаят, който го бе задържал, също смяташе Лос за опасен. За жалост областният прокурор реши, че не можем да докажем умисъл. Нищо не сочеше, че уликите, открити в колата, имат нещо общо с Кейси. Нараняванията й не бяха животозастрашаващи. А и тя не беше надежден свидетел. Повечето й показания за простъпките му в миналото бяха правдоподобни, но имаше и други, които явно не бяха. Лос от своя страна изглеждаше съвсем порядъчно, работеше като кредитен експерт в банка, нямаше криминално досие. На свидетелската скамейка щеше да е кошмар за прокурора. Затова му позволихме да се признае за виновен в хулиганска саморазправа. Получи една година затвор и точно тук сгреших. Защото Лос се оказа изключително опасен. — Тя замълча, събирайки сили да доразкаже историята: — Освободиха го след девет месеца, защото вече бе излежал три месеца в ареста, преди присъдата му да влезе в сила. През ден пишел писма на Кейси. Извинявал се и молел за втори шанс. Тя не му отговаряла. След известно време спряла дори да отваря писмата, но ги запазила, защото все още се страхувала от него. После, когато ги прочетохме внимателно, забелязахме как тонът постепенно се променя. Лос се разгневяваше все повече, че не получава отговор. Ако Кейси ги бе прочела и ги бе донесла на прокурора… — Мария се втренчи в пясъка. — Щом го освободили от затвора, той се появил на прага й. Тя му затръшнала вратата и се обадила в полицията. Имаше ограничителна заповед и когато полицаите си поговорили с него, той обещал да не я доближава. Всъщност станал по-предпазлив. Изпращал й анонимно цветя. Отровил котката й. Намирала увехнали рози пред вратата си. Нарязал гумите на колата й. — Мария преглътна, очевидно разтърсена. — Една нощ, когато отивала в дома на приятеля си — вече излизала с друг — Лос я причакал. Приятелят й видял как я дръпва от тротоара и я наблъсква в колата си. Не успял да го спре. Два дни по-късно полицаите намериха тялото на Кейси в старо бунгало край езерото, иззето от банката. Лос я завързал, пребил я, подпалил бунгалото и се самоубил. Не се знае дали е била жива, когато пожарът… — Младата жена затвори очи. — Идентифицираха ги по денталните им протоколи.

Усетил, че тя преживява наново случилото се, Колин запази мълчание.

— Отидох на погребението й — продължи най-сетне тя. — Знам, че вероятно сгреших, но изпитвах нужда да го направя. Влязох по-късно и седнах на задния ред. Църквата беше пълна, но виждах семейството. Майката не спираше да плаче. Беше неутешима, почти истерична, а бащата и братът бяха просто… бели като платно. Стомахът ми се сви; прииска ми се всичко да приключи веднъж и завинаги. Уви… — Тя се обърна към него. — Това… унищожи семейството. Бяха малко странни, но последва истинска катастрофа. Няколко месеца след убийството майката на Кейси се самоуби, после отнеха медицинското разрешително на бащата. Братът от самото начало ми се стори малко странен… Както и да е… По това време започнаха да пристигат ужасните бележки — в апартамента ми и в офиса, в различни пликове, обикновено съдържаха едно-две изречения, пълни с обидни думи. Защо съм мразела Кейси? Защо съм искала да съсипя семейството? Полицаите говориха с брата и бележките спряха да пристигат. За известно време. После заприиждаха пак, но бяха различни. По-заплашителни. Много по-заплашителни. Полицаите говориха пак с него. Не бил на себе си. Отрекъл да е виновен, настоял, че съм го взела на мушка и полицаите са ми съучастници. Накрая го изпратиха в психиатрична клиника. Междувременно бащата заплаши да ме съди. Полицията реши, че приятелят на Кейси е изпращал бележките. И той отрече, разбира се. Тогава започнаха паническите пристъпи. Имах чувството, че човекът, който изпраща писмата, никога няма да ме остави на мира. Разбрах, че трябва да се прибера у дома.

Колин не продума. Каквото и да кажеше, нямаше да й помогне да види събитията в друга светлина.

— Трябваше да послушам семейството. И полицая.

Колин се взря мълчаливо във вълните и се вслуша в неспирния им, утешителен ритъм.

Тя се обърна към него:

— Не мислиш ли?

Той подбра внимателно думите:

— Труден въпрос.

— Защо?

— Тонът ти подсказва, че според теб отговорът е „да“, но ако се съглася с теб, ще се почувстваш по-зле. Ако кажа „не“, вероятно ще пренебрегнеш мнението ми, защото вече си решила, че отговорът трябва да е „да“.

Тя понечи да възрази, но се отказа.

— Не знам какво да кажа — призна след малко.

— Не е необходимо да казваш нещо.

Тя въздъхна и подпря брадичка върху коленете си.

— Трябваше да убедя прокурора да обвиним Лос в опит за предумишлено убийство.

— Може би. Но дори да бе успяла и да бяха осъдили Лос на по-дълъг престой в затвора, резултатът вероятно пак щеше да бъде същият. Той е бил вманиачен по нея. И ако те интересува, на твое място сигурно щях да постъпя като теб.

— Знам, но…

— Говори ли с някого за това?

— Терапевт ли имаш предвид? Не.

Той кимна.

— Добре.

— Няма ли да ми препоръчаш терапия?

— Не давам съвети.

— Никога?

Той поклати глава.

— А и не ти е нужен съвет от мен. Ако мислиш, че терапията ще ти помогне, опитай. Ако не мислиш, недей. Мога само да кажа, че на мен ми се отрази благотворно.

Мария замълча и той се почуди дали одобрява отговора му.

— Благодаря — каза тя най-после.

— За какво?

— Че ме изслуша. И не се опита да ми дадеш съвет.

Колин кимна, вперил очи в хоризонта. Сега се виждаха повече звезди. Венера сияеше на южния небосклон, ярка и неотклонна. Малко хора се разхождаха по брега и нощният въздух разнасяше смеха им. Струваше му се, че познава Мария далеч по-отдавна от едничкия час, който бяха прекарали заедно. Изпита съжаление, че вечерта е на привършване.

Интуицията не го подведе — усети го по внезапно изопнатите й рамене. Видя я как си поема дълбоко дъх и поглежда към крайбрежната алея.

— Трябва да вървя.

— И аз — каза той, стремейки се да прикрие разочарованието си. — Чака ме и тренировка.

Изправиха се. Тя изтупа пясъка от краката си и си обу сандалите. Тръгнаха към дюните край ресторантите. При всяка стъпка музиката ставаше по-оглушителна. Подминаха пясъка и се върнаха на твърда земя, където тротоарите бяха пълни от хора, наслаждаващи се на съботната вечер.

Плътно до нея, той й проправяше път сред тълпата, докато стигнаха улицата, където бе по-тихо. За негова изненада тя не се отделяше от него и раменете им се докосваха. Отърсвайки се с неохота от усещането за нежния й допир, той най-сетне попита:

— Какви са плановете ти за утре?

— В неделя обикновено обядвам с родителите си. После сигурно ще отида да греба.

— Така ли?

— Забавно е. Пробвал ли си?

— Не. Отдавна ми се иска, но все не успявам да се наканя.

— Защото си зает с истински тренировки?

— Защото съм мързелив — призна той.

Тя се усмихна.

— А ти какво ще правиш? Ще работиш ли?

— Не. Ще потичам, ще окося тревата в двора, ще сменя алтернатора на колата. Не пали както трябва.

— Да не би да е акумулаторът?

— Мислиш ли, че няма да проверя първо него?

— Не знам. Щеше ли? — Той долови шеговитата нотка в гласа й. — А след като свършиш мъжката работа в двора и по автомобила, какво планираш?

— Ще отида в спортната зала. В неделя предобед има групова тренировка — спаринг, основни техники, боксови круши и т.н. Собственикът на залата Тод Дейли не ни щади. Бивш боксьор е и води тренировките като старши сержант.

— Но ако се изправиш срещу него, ще го победиш, нали?

— Дейли? Никакъв шанс.

Хареса й откровеността му.

— А после?

— Нищо. Сигурно ще поуча.

Свърнаха по друга улица на пресечка от „Краби Пийтс“. Той позна колата й и когато стигнаха до нея, и двамата сякаш се подвоумиха какво да кажат. Очите й срещнаха неговите, все едно го вижда за пръв път.

— Благодаря, че ме изпрати.

— Благодаря за разходката по брега.

Тя вирна леко брадичка.

— Имам още един въпрос.

— Добре.

— Наистина ли би опитал да гребеш?

— Да.

Тя сведе очи и го погледна изпод дългите си мигли.

— Искаш ли да дойдеш с мен утре?

— Да — отговори той, обзет от неочаквано въодушевление. — Искам. Кога?

— В два часа? Ще те заведа на остров Масънбъро. По-отдалечен е, но си струва.

— Чудесно. Къде ще се срещнем?

— Паркингът не е идеален. Единственият начин да стигнеш дотам е да прекосиш Райтсвил Бийч чак до края на острова. Просто паркирай на улицата. Донеси си монети за таксовия автомат.

— Има ли откъде да взема дъска под наем?

— Не е необходимо. Имам две. Ще използваш дъската ми за начинаещи.

— Страхотно.

— Яркорозова е обаче. С лепенки със зайчета и цветенца.

— Наистина ли?

Тя се засмя:

— Шегувам се. — След миг добави: — Странно, но тази вечер се чувствах прекрасно.

— Аз също — отвърна искрено той. — И очаквам с нетърпение да се видим утре.

Мария отключи колата и той й отвори вратата. Проследи я с поглед как сяда зад волана, дава на заден ход и се отдалечава. Вечерта обаче не приключи дотук. Тя спря внезапно, спусна стъклото и подаде глава.

— Хей, Колин? — извика.

— Да?

— Гледай да не ти насинят лицето на спаринга утре.

Той се усмихна. Изпращайки с поглед колата й, отдалечаваща се по булеварда, се запита в какво се въвлича. Не очакваше поканата й и докато вървеше към старото си камаро, си припомни цялата вечер, опитвайки се да проумее какво се е случило. Каквато и да бе причината, не можеше да отрече колко приятно се е чувствал.

Искаше да я види отново.

Несъмнено.

6.

МАРИЯ

— Знаех си, че ще го харесаш! — въодушеви се Серена. — Бях права, нали?

Беше неделя сутрин и както обикновено Мария и сестра й седяха на задната веранда, а майка им приготвяше закуската. Баща им разхождаше Копо, изкъпана, изчеткана и нагиздена с розова панделка до ухото.

— Не казах, че го харесвам — възрази Мария. — Казах, че е интересен.

— Но каза и че ще се срещнете днес. И ще бъдеш по бикини.

— Няма да съм по бикини, докато греба.

— Защо?

— Защото не съм като теб. Ще се чувствам неудобно.

— Е, покажи малко кожа, защото, повярвай ми, и на теб ще ти се прииска да го видиш без риза. Зяпането трябва да е двупосочно.

— Не искам да му внушавам погрешни мисли.

— Имаш право. По-добре обуй развлечени панталони. Но независимо как ще си облечена, радвам се, че най-после излизаш на среща.

— Не е среща. Отиваме да гребем.

— Да — кимна Серена. — Както кажеш.

— Не знам защо изобщо споделям с теб.

— Защото знаеш, че ти казвам истината. По същата причина, разбира се, двамата се сдушихте толкова бързо. Защото Колин е като мен.

— Да, да. Имаш право. Всъщност излизам с малката си сестра.

— Не ме вини. Не аз го проследих на кея.

— Не го проследих!

Серена се изкиска.

— Напоследък си много докачлива. Но ако искаш съвет, на твое място щях да сложа бикини под развлечените панталони. В случай, че стане твърде горещо. Защото днес ще е топло.

— Хайде да сменим темата. Да поговорим за теб. Разкажи ми за снощи.

— Няма кой знае какво за разказване. Обиколихме баровете, бяхме на парти. Типична съботна нощ.

— Как върви със Стив?

— Малко е досаден и не съм сигурна дали съм готова за нещо такова. Но да се върнем на Колин. Той е адски секси.

— Забелязах.

— Опита ли се да те целуне, когато се сбогувахте?

— Не. И аз не исках да ме целува.

— Браво! Продължавай да се правиш на недостъпна. На мъжете им харесва. — Мария разкриви лице и Серена се засмя. — Добре де, ще престана. Но наистина мисля, че е чудесно. Имаш среща — истинска среща, както и да я описваш — и на всичкото отгоре си го поканила ти. Същинска модерна жена! И ако искаш да знаеш, завиждам ти, че ще го видиш без риза. Според мен няма нито грам тлъстини по себе си.

— Не съм сигурна. Беше тъмно и той вървеше до мен.

— Днес искам снимки. Нали винаги носиш камерата. Снимай го тайно.

— Няма.

— Не можеш ли да направиш поне това за сестричката си, която те уреди с него?

Мария се замисли.

— Добре де, може би.

— Прекрасно! Снимай го с телефона, изпрати ми снимките и аз ще ги пусна в Инстаграм.

— В никакъв случай.

— Сигурна ли си? Не бих искала да кажа на татко, че излизаш с бивш арестант, който в момента е в пробация.

— Да не си посмяла!

— Шегувам се. Дори не искам да съм в същия щат, когато пуснеш тази бомбичка. Предупреди ме отрано, ако обичаш.

— Непременно.

— Все пак поне си направи селфи с него. Преди да съобщиш новината. Така ще знаеш, че наистина си излизала с него, понеже няма да се повтори.

— Приключи ли?

Серена се разкикоти.

— Да. Приключих.

Мария забеляза колибри да кръжи край хранилката, окачена от майка й, и си спомни как бързокрилите птички я омагьосваха, когато бе малка. Вътре майка й си тананикаше тихо. Апетитният аромат на яйцата и боба обаче не я изкушаваше. Усещаше, че вече е напрегната в очакване на предстоящия следобед. Почуди се колко ли от закуската ще успее да преглътне.

— Още съм изненадана как… ти е разказал всичко — обади се Серена.

— Ако беше там, щеше да си шокирана. Повярвай ми.

— Странно. Май не съм срещала мъж като него досега.

— На мен ли го казваш!

* * *

Два часа по-късно Мария си бе у дома и се питаше какво да облече. Съветът на сестра й я затрудняваше още повече. Обикновено не се замисляше; слагаше къси панталони и горнище на бански и не се къпеше преди това, не се гримираше, а и стомахът нямаше да я присвива от нерви. Но сега я присвиваше. Застанала пред скрина, тя се чудеше какво впечатление иска да създаде. Да изглежда дръзко? Небрежно? Секси?

Реши, че на мъжете им е далеч по-лесно — слагат тениска, къси панталони и джапанки и излизат. Тя обаче трябваше да премисли колко дълги да са панталоните, колко тесни и колко избледнели и дали да облече сексапилно прокъсаните под задните джобове, или да избере нещо по-консервативно. И това бе само началото. Още не бе решила на какъв бански костюм да заложи. Цял или от две части? Макар да възрази на Серена, наистина отиваше на среща, а ако се изключеше фиаското миналата седмица с Джил и Пол, напоследък не ходеше често на срещи. Напрягаше я и фактът, че от снощи Колин не излизаше от ума й.

Какво всъщност търсеше у него? Той бе от хората, които изправяше на подсъдимата скамейка! До вчера щеше да се разсмее, ако някой намекнеше, че ще доближи мъж с минало като неговото. Или по-скоро щеше да се обиди. Редно беше просто да се сбогува с него, когато снощи я изпрати до колата й. Самата мисъл двамата да прекарат заедно днешния следобед беше абсурдна, но все пак… тя го покани и сега се затрудняваше да си спомни какво точно се случи и какво я прихвана.

Колин обаче бе… магнетичен. Тази дума изникна в ума й, докато си вземаше душ, и колкото повече се замисляше, толкова по-уместна й се струваше. Отговорите му я смайваха неведнъж, ала същевременно тактиката му „това е истинското ми аз и ти решаваш дали да ме приемеш или не“ беше убедителна. А и усети, че разкаянието му е искрено и свидетелства за дълбоката промяна, която е постигнал. Не бе наивна и не пренебрегваше вероятността той да се е опитвал да предизвика съчувствие, но някак си не успяваше да съвмести това подозрение с мъжа, който смени гумата й, разхождаше се с нея по брега и посещаваше лекции със сестра й с надеждата да стане учител. Определено не правеше опити да я сваля и ако тя не му бе предложила да отидат да гребат, щеше да се сбогува с нея и толкова.

Нямаше как да отрече, че оценява откровения разказ за миналото му. Ако бе изчакал до днес да разкрие изненадите си, тя щеше да се почувства манипулирана и ядосана, навярно дори уплашена. Химията, която бе усетила, щеше веднага да се изпари, и да останат само съмненията за какво друго я е излъгал. Никой не обича да му поставят уловки.

Всъщност не познаваше мнозина, насочили живота си в съвсем нова посока като Колин. Нямаше представа накъде ще тръгне днешният следобед — и дали изобщо е начало на нещо — ала в крайна сметка си каза „Какво толкова?“ и си сложи черните бикини и тесните дънкови панталони, прокъсани сексапилно под задните джобове. Отгоре облече тясна блуза с дълбоко деколте. Серена все пак имаше право и за друго. Ако Колин си съблечеше тениската — и това, честно казано, нямаше да я смути ни най-малко — поне щеше да има възможност да последва примера му.

* * *

Колин я чакаше, облегнат на колата си. Помаха й, когато паркира зад него. Тя го погледна и занемя. Носеше сива тениска, прилепнала по изваяните му рамене и тясната талия. Ръкавите се опъваха от мускулестите му ръце и дори отдалеч различаваше сиво-синия цвят на очите му, подчертан от високите скули. Макар и невероятно, първата й мисъл бе, че става по-красив не с дни, а с часове. Когато той се отдръпна от колата и се усмихна, сърцето й се преобърна и вътрешният глас й прошепна: „Ако не внимавам, ще си навлека сериозни неприятности с този мъж“.

Пропъждайки мисълта, тя му махна от колата, пое си дълбоко дъх и изключи двигателя. Отвори вратата и горещината я лъхна. За щастие не бе влажно и лек бриз освежаваше донякъде въздуха.

— Здравей — извика тя. — Дошъл си точно навреме.

Видя, че носи раница, малка хладилна чанта и две хавлиени кърпи. Наведе се, взе раницата и я преметна през рамо.

— Подраних. Не бях сигурен, че съм паркирал на правилното място. Няма други коли наоколо.

— В края на острова винаги е по-спокойно — отбеляза тя. — Хората не обичат платения паркинг, което е добре, защото ни спестява дългото ходене. — Тя заслони очи с длан. — Как мина спарингът?

— Малко по-активно от обикновено, но без синини и счупени носове.

— Виждам — усмихна се тя. — А другите? Не ги нарани, нали?

— Невредими са — увери я той и присви очи под жаркото слънце. — Твой ред е. Как мина обядът със семейството?

— Без синини и счупени носове — пошегува се тя и когато го чу да се засмива, отметна косата си зад ухото и си напомни да не се увлича. — Ако трябва да съм сериозна обаче, налага се да те предупредя, че казах на Серена за днешната ни среща. В случай че след лекциите те причака и те засипе с твърде лични въпроси.

— Ще го направи ли?

„Със сигурност“ — помисли си Мария.

— Вероятно.

— Няма ли да попита теб?

— Несъмнено ще ми се обади по-късно. Смята за свой дълг да участва дейно в личния ми живот.

— Добре — усмихна се той. — Изглеждаш прекрасно, между другото.

Тя усети как лицето й пламва.

— Благодаря. — После добави с ведър тон: — Готов ли си за днес?

— Изгарям от нетърпение.

— Имаме късмет, че няма силен вятър. Водата ще е идеална.

Тя започна да разкопчава ремъците, прикрепящи дъските върху покрива на колата. Той пристъпи до нея да й помогне. Докато работеха рамо до рамо, мускулите на ръцете му се движеха като струни на пиано, надипляйки като вълни татуировките му. Миришеше на сол и вятър, на чистота и свежест. Вдигна горната дъска, и я подпря до колата, после сложи другата до нея.

— Как пазиш равновесие върху дъската?

— Доста добре. Защо?

— Защото донесох малка хладилна чанта — посочи я той. — Да я сложим ли върху твоята дъска? Не съм сигурен доколко ще съм стабилен отначало.

— Не е трудно — увери го тя. — Ще се справиш. Но, да, ще сложим хладилната чанта върху моята дъска и всъщност идеята е чудесна, защото ще има къде да оставя кърпите. Мразя мокри хавлии.

Тя отвори вратата на колата и взе камерата и ръкохватките за дъските. Монтира ги съсредоточено, стремейки се да не се взира в него. Усещаше, че Колин я гледа, и й харесваше как погледът му я кара да се чувства. Когато приключи, той вдигна раницата си и двете дъски. Мария взе кърпите и хладилната чанта и тръгнаха към брега.

— Какво има в чантата? — попита тя.

— Закуска. Плодове, ядки и две бутилки с вода.

— Здравословно — отбеляза тя.

— Внимавам какво ям.

— А в раницата?

— Фризби, хек и слънцезащитен крем. Ако отидем на плажа или нещо такова.

— Не ме бива много с фризбито. И през живота си не съм докосвала хек.

— Значи днес и двамата ще научим нещо ново.

Пясъкът блестеше почти снежнобял под слънцето. Освен един мъж, който хвърляше във водата топка на златния си ретривър, плажът пустееше.

Мария вдигна хладилната чанта, сочейки тесния проток.

— Това е остров Масънбъро.

— Не бях го чувал, докато снощи не го спомена.

— Девствен е. Няма пътища и места за пикник. През лятото го посещават много лодкари, но сега е изцяло на мое разположение. Тихо е и е красиво. Прекрасен начин да се отърся от работната седмица, особено ако е била като миналата. След няколко дни партньорът ми има дело и вероятно всяка вечер ще оставам до късно в кантората, за да подготвим всичко необходимо. Ще отивам и по-рано.

— Не е ли изморително?

— Трябва да се стремя напред, знаеш — усмихна се сухо тя.

— Защо?

— Ако не си върша работата, ще ме уволнят.

— Не питах за работата. Това ми е ясно. Чудех се защо е важно да се стремиш напред.

Мария сбърчи чело, осъзнала, че той е първият, задал й подобен въпрос. Нямаше готов отговор.

— Не знам. Сигурно съм устроена така. Или са виновни родителите ми. Нали така казват хората на терапевтите?

— Понякога. И понякога дори е вярно.

— Ти не искаш ли да напредваш?

— Честно казано, дори не разбирам какво значи това. По-голяма къща? По-хубави коли? По-екзотични ваканции? Родителите ми имат всичко, но нямам чувството, че са щастливи. Винаги остава нещо непостигнато, но къде е краят? Не искам да живея така.

— А как искаш да живееш?

— Искам баланс. Работата е важна, защото трябва да се издържам, но приятелите, здравето и почивката също са важни. Да имам време за нещата, които ме радват, и понякога да не правя нищо.

Хладилната чанта я тупна леко по крака.

— Звучи… разумно.

— Добре.

Тя се усмихна. Можеше да предвиди, че ще го каже.

— Имаш право, разбира се. Балансът е важен, но аз винаги съм харесвала чувството да успявам в нещо трудно — оценките, когато бях малка, или добре написано резюме сега. Като си поставям цели и ги постигам, изпитвам удовлетворение, че не се движа по инерция. И ако се справям добре, другите го забелязват и ме възнаграждават. Това също ми харесва.

— Звучи логично.

— Но не и за теб?

— Различни сме.

— Не си ли поставяш цели? Да завършиш колежа, да победиш в двубой?

— Поставям си.

— Защо да сме различни тогава?

— Защото аз не искам да напредвам. И по принцип не се замислям какъв смисъл влагат другите в това.

— А аз се замислям?

— Да.

— Би ли уточнил?

Той повървя мълчаливо, преди да отговори.

— Мисля, че се интересуваш от мнението на другите, но според мен това е грешка. В крайна сметка можеш да доставиш радост само на себе си. Как се чувстват другите зависи от тях.

Тя сви устни. Разбираше, че той е прав, но все пак бе учудена как… го казва просто ей така.

— От терапията ли научи това?

— Да. Но ми отне много време да го приложа.

— Може би трябва да поговоря с терапевта ти.

— Може би — съгласи се той и тя се засмя.

— Е, за твое сведение, вината не е само моя. Причината да се нуждая толкова силно от външно одобрение наистина са родителите ми.

Той повдигна скептично вежди и тя го побутна шеговито с лакът — странно естествен жест.

— Говоря сериозно. Възможно е да съм амбициозна по природа, да се отличавам със съревнователен дух или както там се нарича, но родителите ми определено подхранваха стремежите ми. И двамата не са стигнали по-далеч от осми клас и дълго са търпели лишения, преди да успеят да отворят ресторанта. Наложило се да учат нов език, счетоводство и хиляди други неща от нулата, при това в зряла възраст. За тях доброто образование е всичко. Вкъщи говорехме на испански и от самото начало бях принудена да се трудя по-усърдно от другите деца, защото не разбирах какво казва учителят. Родителите ми работеха по петнайсет часа дневно, но не пропускаха родителска среща и се грижеха винаги да си пиша домашните. Когато започнах да получавам добри оценки, и двамата бяха много горди. Канеха лелите, чичовците и братовчедите ми през уикенда — имам куп роднини в града — и бележникът ми минаваше от ръка на ръка. Не спираха да повтарят, че съм отлична ученичка. Бях център на вниманието и чувството ми харесваше, затова започнах да работя още по-упорито. Сядах на първия чин и вдигах ръка винаги когато учителят задаваше въпрос. По цели нощи учех за тестовете. В гимназията бях абсолютен зубрач.

— Нима? — В очите му отново блеснаха познатите весели искрици.

— Да — кимна смутено тя. — На осем сложих очила — типичните грозилища с дебела кафява рамка. Три години носих шини. Бях срамежлива, непохватна и наистина ми харесваше да уча. За пръв път отидох на училищен бал през последната година в гимназията. Дори тогава бях с група момичета, които също нямаха приятели. За пръв път се целунах с момче месец преди да постъпя в колежа. Повярвай ми, знам какво е зубрач, защото бях една от тях.

— А сега?

— Пак съм нещо подобно. Работя твърде много, не се виждам често с приятелите си, през уикендите идвам тук да греба или съм при семейството си. В петък вечер обикновено чета в леглото.

— Това не значи, че си особнячка. Вече и аз не излизам много. Ако не тренирам и не се състезавам, обикновено слушам музика, уча или съм с Евън и Лили в къщата.

— Лили?

— Годеницата на Евън.

— Каква е тя?

— Руса и синеока. Висока колкото теб. Страхотна личност. И истинска южнячка. От Чарлстън е.

— А Евън? Като теб ли е?

— По-скоро като теб всъщност. Стъпил здраво на краката.

— Такава ли ти изглеждам?

— Да.

— Защо тогава не се чувствам така?

— Нямам представа — отговори той. — Но мисля, че мнозина биха казали същото.

Мария го погледна с присвити очи, доволна от чутото. Бяха стигнали до брега и тя си събу сандалите и се взря във водата.

— Добре! — заяви. — Течението тегли навътре, което ни улеснява. Ако теглеше навън, щяхме да тръгнем оттам — посочи над рамото си. — Готов ли си?

— Почти — отговори той.

Остави дъските и смъкна раницата. Прибра джапанките си и извади слънцезащитния крем. Свали си тениската и пъхна и нея в раницата. Първата мисъл на Мария бе, че изглежда като скулптура. Гърдите и коремът му бяха пейзаж от падини и хребети; всеки мускул се очертаваше добре. Цветният дракон, татуиран върху гърдите му, се виеше към рамото, майсторски преплетен с китайски йероглиф. Той започна да втрива крема, вперил очи във водата.

— Великолепно е — възхити се.

— Да — кимна тя, откъсвайки с усилие поглед от него.

Той изстиска още крем в шепата си и й предложи флакона.

— Искаш ли?

— Може би по-късно. Сложих си по-рано, но обикновено не изгарям. Латиноамериканска кожа.

Той кимна, втри крема в бедрата си и се обърна.

— Ще ми намажеш ли гърба?

Тя кимна с пресъхнала уста.

— Разбира се.

Пръстите им се докоснаха, когато взе лосиона. Изстиска малко и бавно прокара длани по гърба му. Усещаше мускулите под кожата и се опитваше да не обръща внимание на странно интимното преживяване. На Серена щеше да й хареса, ако й разкаже.

— Ще видим ли делфини и костенурки? — попита той, очевидно в неведение какви мисли й минават през главата.

Прокарвайки пръсти по жилавите му рамене, тя отговори с миг закъснение:

— Съмнявам се. По това време обикновено са от другата страна на острова, откъм океана. — После с известно разочарование затвори флакона. — Готово!

— Благодаря. Какво следва?

Тя свали ръкохватките от дъските и ги подаде на Колин да ги прибере в раницата. Вдигна по-малката дъска и попита:

— Вземи хладилната чанта и кърпите и ела с мен. Ще ти покажа как да се качиш.

Нагази във водата и когато тя покри коленете й, легна върху дъската и се разположи по средата. Сложи веслото перпендикулярно на дъската, задържа го и стана първо на колене, а после се изправи.

— Та-дам! Това е всичко. Важното е да застанеш на правилното място, за да не потапяш нито носа, нито опашката. Дръж коленете леко присвити, за да пазиш по-лесно равновесие.

— Разбрах.

— Сложи хладилната чанта зад мен и кърпите върху нея. И ми подай камерата.

Той нагази във водата, следвайки инструкциите й. Тя провеси камерата на врата си, а той взе своята дъска и повтори движенията й. Изправи се, намести тежестта си и дъската се заклати леко.

— По-стабилна е, отколкото предполагах — отбеляза.

— Завива се напред — широко и бавно, или по-рязко назад. — Тя му показа първия начин, после втория, като се завъртя на място и се поотдалечи от брега. — Готов ли си?

— Да тръгваме — каза той.

След няколко замаха я настигна и двамата загребаха един до друг, докато стигнаха пълните с живот, спокойни води на мочурището. Над тях синьото небе бе осеяно с перести облаци. Крадешком наблюдаваше как Колин оглежда мястото и погледът му се зарейва към кафявите пеликани, снежнобелите чапли и орлите рибари, кръжащи над тях. Явно не изпитваше необходимост да наруши мълчанието и тя отново си помисли, че никога не е срещала мъж като него.

Обърна глава към острова и вниманието й привлякоха възлестите останки от дървесни стволове, сиви и покрити с люспици сол, с корени, усукани като хлабаво кълбо прежда. Лъкатушни пътечки се виеха по тревистите дюни — просеки към океана от другата страна на острова; довлечени от водата дънери — почернели в мочурището — се трупаха край брега.

— За какво се замисли? — чу го да я пита; неусетно бе приближил дъската си до нейната.

— За това, че много обичам да идвам тук.

— Всяка седмица ли идваш?

— Почти — отговори тя, гребейки ритмично с веслата. — Ако не вали и не духа силно. Вятърът сякаш те държи на едно място, а и водата е доста разбунена. Допуснах подобна грешка, когато доведох Серена. Издържа двайсет минути и настоя да си вървим. Оттогава не е стъпвала тук. Предпочита да лежи на плажа или да я возят с лодка. Макар да сме близки, не си приличаме толкова. — Очевидният му интерес и вниманието, с което я наблюдаваше и изслушваше, я насърчиха да продължи: — Серена винаги е била по-общителна и по-популярна от мен. Момчетата се влюбват до ушите в нея и има милиони приятели. Телефонът й не спира да звъни, всеки иска да е с нея. С мен не е така. Открай време съм по-тиха, по-срамежлива, предполагам. От малка имам усещането, че някак си не се вписвам.

— На мен не ми изглеждаш срамежлива.

— Нима? Каква ти изглеждам?

Той наклони глава.

— Разсъдлива. Интелигентна. Чувствителна. Красива.

Сигурността в гласа му — сякаш предварително е изготвил списъка — я смути.

— Благодаря — отрони тя. — Много си мил…

— Несъмнено са ти го казвали и преди.

— Всъщност не.

— Значи си общуваш с неподходящи хора.

Тя намести крака върху дъската, опитвайки се да прикрие колко поласкана се чувства.

— А ти? Нямаш ли приятелка?

— Нямам. Преди не ставах за сериозни връзки, а сега съм твърде зает. Ти?

— Все още съм необвързана. В колежа имах сериозен приятел, но не се получи. А напоследък привличам неподходящи мъже.

— Като мен?

Тя се усмихна сконфузено.

— Нямах предвид теб, а управителния директор на кантората. Женен е и има деца. Преследва ме и ми създава главоболия.

— Разбирам.

— Но няма да ми дадеш съвет? Понеже не даваш съвети?

— Да.

— Съзнаваш ли, че не е лесно да се разговаря с теб? Изисква време да свикнеш. Серена например винаги ме съветва.

— Полезни ли са?

— Не.

Изражението му й подсказа, че току-що е потвърдила правотата му.

— Какво се случи с приятеля ти?

— Нищо особено. Излизахме две години и аз мислех, че вървим към по-сериозен етап.

— Брак?

Тя кимна:

— Така предполагах. Но той реши, че аз не съм подходяща за него. Пожела друга.

— Сигурно ти е било тежко.

— Не бях на себе си — призна тя.

— А после?

— Излизах с няколко мъже, но не се получи. — Замълча, припомняйки си предишните години. — С приятелките ми ходехме на салса клуб в Шарлот, но повечето мъже, които срещах там, искаха само едно. Да спиш с някого за мен изразява желание връзката ви да прерасне в нещо по-дълбоко. Мнозина обаче търсят просто мимолетно удоволствие.

— Това си е техен проблем.

— Знам. Но… — Тя се опита да намери най-подходящите думи: — Понякога е трудно. Може би защото родителите ми са толкова щастливи и създават впечатление колко лесно е всичко, ала винаги съм предполагала, че ще успея да открия съвършения мъж без особено усилие. Представях си как на моята възраст вече ще съм омъжена, ще живеем в обновена викторианска къща и ще мислим за деца. Но сега тези неща ми изглеждат по-далеч, отколкото когато бях малка. Изглеждат по-далеч дори отколкото изглеждаха преди няколко години. — Той не отговори и тя поклати глава. — Не мога да повярвам, че ти казвам това.

— Интересно ми е.

— Как не! — подсмихна се тя. — Дори на мен ми звучи скучно.

— Не е скучно — възрази той. — Това е твоята история и искам да я чуя. — След миг мълчание, подчертаващ думите му, той смени темата: — Салса, а?

— Това ли чу? От всичко, което казах? — Той сви рамене и тя продължи, питайки се защо е толкова лесно да споделя с него. — Танцувах почти всяка седмица.

— Но вече не?

— Да. Откакто се върнах. Тук няма клубове. Не и официални. Серена се опита да ме заведе на някакво място. Подвоумих се, но в последния момент се отказах.

— Може би е забавно.

— Може би. Но не е истински клуб. Намира се в изоставен склад и съм сигурна, че всичко е нелегално.

— Понякога това са най-добрите места.

— Говориш от личен опит?

— Да.

Тя се усмихна.

— Знаеш ли нещо за салсата?

— Като тангото ли е?

— Не съвсем. Тангото е салонен танц. Движиш се из залата. Салсата е танц с много въртене и смяна на ръцете. И стоиш на едно място. Чудесен начин да прекараш час-два с приятели, особено ако партньорът ти е добър. Само тогава се чувствах освободена да покажа истинското си лице.

— Не показваш ли истинското си лице сега?

— Разбира се — отговори тя. — Но това е по-сдържаната ми версия и по-типичната. — Тя вдигна веслото да се протегне, после го потопи отново във водата. — Имам въпрос. Чудя се, откакто го спомена. — Той се обърна към нея и тя продължи: — Защо искаш да преподаваш на третокласници? Повечето мъже според мен биха предпочели да са гимназиални учители.

Греблото му описа дъга във водата.

— Защото на тази възраст децата са достатъчно големи да разбират почти всичко, което им обясняват възрастните, но все още са достатъчно малки да вярват, че възрастните казват истината. А и в трети клас започват да се проявяват поведенческите проблеми. Като добавим задължителните тестове, годината наистина е критична.

Плъзнаха се напред по повърхността, гладка като огледало.

— И? — попита тя.

— Какво?

— Каза ми същото снощи, когато реши, че спестявам част от историята. Затова ще те попитам отново — каква е истинската причина да искаш да преподаваш на третокласници?

— Това бе последната ми добра година в училището — призна той. — Допреди две години всъщност бе последната ми добра година изобщо. Заради господин Морис. Пенсиониран офицер, станал учител по-късно. Разбираше точно от какво се нуждая. Не от безсмислената дисциплина, с която се сблъсках във военното училище, а от програма специално за мен. От самото начало господин Морис ни предупреди, че няма да търпи глупости в клас. И когато си показах рогата, ми каза да остана след уроците. Мислех, че ще чистя или нещо подобно, но той ме накара да тичам около училището и да правя коремни преси, щом мина край него. Не го чувствах като наказание обаче, защото през цялото време ми повтаряше колко страхотно се представям, колко съм бърз и силен. На другия ден всичко се повтори през голямото междучасие. После ме подкани да идвам по-рано всяка сутрин, защото е ясно, че имам талант да бягам и съм по-силен от другите деца. По-добър от другите деца. Сега разбирам, че го е правел заради хиперактивността ми и другите емоционални изблици. Искал е да изразходва излишната ми енергия, за да кротувам в час. — Продължи с по-тих глас: — За пръв път обаче някой ме хвалеше. Повече от всичко исках той да се гордее с мен, влагах цялото си старание и училището започна да ми се струва по-лесно. Наваксах с четенето и математиката и вкъщи също се държах по-добре. След година попаднах в класа на госпожа Крендъл и всичко пропадна. Тя беше злобна и гневна и мразеше момчетата. Отново станах непоправимото дете. После, както знаеш, родителите ми ме изпратиха във военно училище. Нататък историята ти е известна. — Колин издиша дълбоко и я погледна. — Затова искам да преподавам на третокласници. Защото може би ще срещна дете като мен и ще знам какво да направя. И в дългосрочен план ще знам какво може да означава тази единствена година за това дете. Ако не беше господин Морис, не бих помислил да постъпя в колежа и да стана учител.

Докато Колин говореше, Мария не откъсваше очи от него.

— Знам, че не би трябвало да се изненадвам след всичко друго, което ми разказа — поклати глава тя. — Но съм изненадана.

— Защото?

— Историята ти е вдъхновяваща. Имам предвид причината да пожелаеш да станеш учител. Аз нямам такава история. Често не съм сигурна дори защо станах адвокат. Просто се случи.

— Как?

— Когато ме приеха в колежа, не знаех какво искам да правя. Обмислях какво ли не — да уча бизнес и дори медицина. През последната година все още не бях решила как да продължа нататък. Съквартирантката ми, от друга страна, искаше да учи право. Убедих се някак си, че идеята е далеч по-добра, отколкото всъщност е. Кандидатствах в юридически университет и три години по-късно работех в кабинета на областния прокурор и се готвех да се дипломирам. И ето ме тук сега. Не ме разбирай погрешно. Добра съм в работата си, но понякога ми е трудно да си представя, че ще правя това до края на живота си.

— Кой казва, че се налага?

— Не мога с лека ръка да захвърля образованието си. И последните четири години. С какво ще се захвана?

Той се почеса по брадичката.

— С каквото поискаш, предполагам — каза най-сетне. — В крайна сметка всички избираме как да живеем.

— Какво мислят родителите ти за колежа?

— Още се чудят дали наистина съм се променил, или ще се върна отново в предишната си роля.

Тя се усмихна. Харесваше й, че казва каквото мисли, без да се тревожи какво ще си помисли тя.

— Не знам защо, но ми е трудно да си представя другия Колин. Някогашният Колин.

— Нямаше да ти допадне.

— Вероятно. И вероятно не би спрял да ми смени гумата.

— Определено — съгласи се той.

— Какво друго трябва да знам за новия Колин? — попита тя и въпросът й сложи началото на разговор за детството му в Райли и за приятелството му с Евън и Лили.

Разказа й за родителите си и за по-големите си сестри и какво е да растеш под опеката на безброй бавачки. Описа й първото си сбиване, училищата, през които е минал, годините след гимназията. Разказа й за ММА и по нейно настояване обрисува по-подробно някои от двубоите си, включително последния с морския пехотинец, завършил със синини и кръв. Повечето му истории се отнасяха до тъмната страна на миналото му — картина, която вече й бе обрисувал. Докато разговаряха, течението се обърна и ги понесе напред един до друг. Слънцето постепенно се сниши над хоризонта и водата засия като сребро. Нежните облаци смекчаваха ослепителната светлина и се оцветиха в розово, оранжево и алено.

— Искаш ли да излезем на брега? — попита най-сетне тя.

Той кимна. Загребаха към сушата и в същия момент Мария забеляза лъскавите, тъмни гърбове на три делфина. Приближаваха бавно към тях и когато ги посочи на Колин, лицето му грейна като на малко момче. Сякаш по даден знак и двамата спряха да гребат и оставиха дъските да се плъзгат по инерция. За нейна изненада делфините смениха курса и се насочиха право към тях. Интуитивно Мария вдигна камерата и започна да снима, нагласявайки в движение фокуса. Като по чудо успя да заснеме и трите делфина, описващи дъги над повърхността, преди да минат тържествено край тях, пръскайки струйки през ноздрите си и достатъчно близо да ги докоснат. Мария се обърна да ги проследи с поглед как се оттеглят през протока към океана, чудейки се какво ги е довело тук точно в този момент.

Когато най-после се скриха от погледите им, тя забеляза, че Колин я наблюдава. Усмихна й се и тя машинално вдигна камерата и го снима, припомнила си внезапно краткотрайната уязвимост, която бе съзряла преди малко у него. Макар външно да излъчваше увереност, очевидно и той като нея искаше да го приемат; по свой начин и Колин бе самотен като нея. Сърцето й се сви и тя внезапно изпита чувството, че двамата са единствените хора на земята. В този тих, съкровен момент разбра, че иска да прекара с него още следобеди като днешния — обикновен следобед, изпълнен с необяснимо вълшебство.

7.

На брега Колин седеше на хавлията до Мария и се опитваше да не забелязва как изглежда в черния бански, скрит доскоро под дрехите й. Вчера я възприемаше като интересна непозната; днес, докато гребяха, започна да я възприема като приятел; сега обаче не беше сигурен каква е следващата стъпка. Знаеше само, че черните бикини замъгляват мислите му. Мария, реши, е много привлекателна, определено в категорията на ослепителните красавици, и макар да долавяше, че нещо определено се е променило помежду им, все още не успяваше да го назове.

Нямаше опит с жени като Мария. Вместо университетско образование и сплотени семейства, жените, с които излизаше имаха множество пиърсинги и татуировки, гневни фасади и сериозни проблеми с бащите си. Бяха свикнали да се отнасят зле с тях и по правило той не ги разочароваше. Взаимната липса на очаквания създаваше някакво подобие на удобство, когато бяха заедно. Криворазбрано удобство, разбира се, но нещастието обича компания. Само с две от тях отношенията му бяха продължили повече — има-няма три месеца — но за разлика от Евън Колин не се опитваше да задържи някого в живота си. Не бе замесен от такова тесто. Обичаше свободата и не искаше да отговаря пред другиго. Достатъчно трудно му бе да се грижи за себе си, камо ли да се опитва да оправдава нечии очаквания.

Или поне така смяташе, но сега, докато тайно се възхищаваше на Мария, се почуди дали не си е измислял извинения. Дали не е искал да се впуска в сериозна връзка, защото дори не е пожелавал да опита, или защото не е срещнал подходящата жена. Знаеше, че прибързва, но не можеше да отрече, че иска да прекарва повече време с нея. Недоумяваше защо тя все още не е омъжена. Напомни си, че няма никакъв шанс Мария да прояви интерес към мъж като него.

Ала все пак…

В болницата участваше често в групова терапия, където изискваха от тях да се опитват да разбират какво мотивира другите. Да разбираш другите, означаваше да разбираш себе си — и обратното — и той отдавна бе свикнал да разчита езика на тялото и на гласа, когато хората споделят страховете, недостатъците и съжаленията си. Не бе в състояние да разгадае докрай Мария, ала подозираше, че и тя като него е объркана от случващото се. Естествено. Макар сега да се справяше добре, тя бе длъжна да осъзнае, че старият Колин винаги ще бъде част от него. Това би разтревожило всекиго; самият той, защо да си криви душата, се тревожеше. Експлозивният му гняв в момента спеше като мечка през зимата и той разбираше, че трябва да подрежда живота си така, че пролетта да не настъпва и мечката да продължи да дреме. Да тренира усилено, за да държи яростта под контрол; да участва от време на време в състезания, за да й дава излаз. Да учи усърдно и да работи дълго, за да запълва дните си и да не посещава опасни места. Да страни от дрогата и да ограничава алкохола. Да общува с Евън и Лили, които не само бяха образцови граждани, но и винаги бяха готови да го подкрепят и да го предпазват от неприятностите.

В живота му нямаше много място за Мария. Нямаше време. Нямаше сили.

И все пак…

Бяха сами на безлюден плаж и той си помисли отново, че тя е толкова привлекателна. Съвсем логично щеше да е досега да е побягнала от него, ала тя явно приемаше спокойно миналото му, а той не можеше да престане да мисли за нея.

Тя се отпусна назад и се подпря на лакти, наслаждавайки се на късното следобедно слънце. Той отново си помисли, че не е срещал толкова облагодетелствана от природата жена, и за да се разсее, се обърна настрани и се пресегна зад нея, придърпвайки хладилната чанта. Отвори я, извади две шишета вода и й подаде едното.

— Банан или портокал? — попита я.

— Банан — отговори тя и се изправи плавно и грациозно. — Пръстите ми стават лепкави от портокалите.

Подаде й банан и извади две пликчета с ядки.

— Искаш ли?

— Разбира се. Защо не?

Тя взе пликчето и лапна два бадема.

— Точно от това имах нужда — намигна му. — Усещам как холестеролът ми спада и мускулите ми се издуват.

Той се усмихна и започна да бели портокала. Тя отхапа от банана и пак се облегна назад.

— Никога не идвам на плажа, когато съм тук. Минавала съм край него, но не съм спирала да си почина.

— Защо?

— През лятото винаги има много хора. Ще се чувствам странно сама.

— Аз не бих се притеснявал.

— Не се съмнявам. На теб ти е все едно. Но аз съм жена. Дойда ли тук сама, току-виж се изтълкувало като покана. А ако някой луд седне до мен и започне да ме сваля? Някой в пробация, пушил марихуана и ходил в барове, за да се бие и да рита хората по главите… О, чакай! — с престорен ужас тя се обърна рязко към него.

Той се засмя.

— А ако каже, че се е променил?

— Отначало вероятно няма да му повярвам.

— Ако е чаровен?

— Трябва да е наистина много чаровен, но дори тогава бих предпочела да съм сама.

— Дори да е сменил гумата ти в проливен дъжд?

— Определено ще съм му благодарна за помощта, но не знам дали това ще промени мнението ми. Дори лудите понякога постъпват мило.

— Мъдро решение, предполагам. Такъв мъж може да се окаже опасен и сигурно не бива да оставаш сама с него.

— Очевидно — съгласи се тя. — Винаги съществува възможност, разбира се, наистина да се е променил и да е добър мъж. Тогава ще изгубя. Защото не съм му дала шанс, имам предвид.

— Ясно.

— Както и да е. Затова не идвам сама на брега. Така решавам дилемата.

— Звучи логично. Все пак признавам, че думите ти ме объркват.

— Значи сме квит. — Тя го побутна с лакът. — И твоите признания ме поставиха натясно.

Не беше сигурен дали флиртува, но му хареса колко естествено усеща докосването й.

— Да сменим ли темата с по-безопасна?

— Например?

— Разкажи ми за семейството си. Спомена, че имаш много роднини в града.

— Бабите и дядовците ми живеят в Мексико, но имам три лели и четирима чичовци в Уилмингтън, както и над двайсет братовчеди. И организираме шумни семейни партита.

— Сигурно е забавно.

— Забавно е. Мнозина работят или са работили в „Ла Косина де ла Фамилия“, така че ресторантът ни е като втори дом. Като малка сигурно прекарвах повече време там, отколкото вкъщи.

— Така ли?

Тя кимна.

— Родителите ми бяха отделили кът за игра, за да ме наглежда мама. Когато тръгнах на училище, си пишех домашните в канцеларията. След като се роди Серена, аз я наглеждах в къта за игра, докато свърши смяната на мама. После, щом Серена поотрасна, започнах да работя в ресторанта. Странно, но не помня да съм се чувствала на второ място след ресторанта или че той е главното в живота им. Не само защото цялото ми семейство бе там, но и защото родителите ми никога не ме оставяха за дълго сама — ту татко, ту мама идваха да проверят дали съм добре. И вкъщи бе почти същото. Непрекъснато ни гостуваха роднини. Често живееха при нас, докато спестят достатъчно пари за свое жилище. Няма по-хубава ситуация за дете. Винаги се случва нещо — хората разговарят, играят, готвят или слушат музика. Беше шумна, но щастлива атмосфера. Добра енергия.

Той се опита да свърже разказа й с жената, седнала до него, и установи, че е учудващо лесно.

— На колко започна да работиш в ресторанта?

— На четиринайсет. Работех след училище, през лятната и коледната ваканция, докато завърших юридическия университет. Родителите ми смятаха, че е добре да си заработвам сама парите за харчене.

— Явно се гордееш с тях.

— Кой не би си гордял? Но, честно казано, не съм сигурна какво биха си помислили, ако знаеха, че съм с теб днес.

— Аз пък имам доста добра представа какво биха си помислили.

Тя се засмя, ведро и непринудено.

— Искаш ли да похвърляме фризби?

— Ще опитам. Но не забравяй, че те предупредих.

Оказа се права. Не беше особено ловка; почти винаги фризбито се отклоняваше настрани, забиваше се в пясъка или вятърът го подхващаше и го отнасяше надалеч. Колин тичаше храбро, опитвайки се да го спаси, преди да падне на земята, а тя викаше:

— Съжалявам! Съжалявам!

Успееше ли да го хвърли или да го улови добре, тя се радваше като дете.

През цялото време не спираше да говори. Разказа му за бабите и дядовците си в Мексико, описа му тухлените къщурки, в които живееха, откакто се помнят. Обрисува му и гимназиалните и колежанските си години и сподели няколко истории от работата си в прокурорския кабинет. Той недоумяваше как е възможно първият й приятел да я е зарязал и защо оттогава не се бе появил друг. Слепи ли бяха всички? Не знаеше и му беше все едно. Знаеше със сигурност обаче колко му е провървяло, че тя бе тръгнала по кея.

Той остави фризбито, взе хекчето и я чу да се засмива.

— Никакъв шанс! — възкликна и се строполи върху хавлията.

Колин седна до нея. Усети приятна умора от изпълнения с преживелици ден под слънцето и забеляза, че кожата на Мария излъчва маслинено сияние. Двамата взеха шишетата с вода — отпиваха бавно, съзерцавайки вълните.

— Искам да те видя как се биеш — неочаквано изрече тя.

— Добре — кимна той.

— Кога е следващото състезание?

— След няколко седмици. В „Къщата на блуса“ в Норт Мъртъл Бийч.

— С кого ще се биеш?

— Още не знам.

— Как така не знаеш?

Той прокара пръсти през пясъка.

— При аматьорските двубои програмата често се изготвя в последния момент. Зависи кой иска да участва, кой е готов да се бие и кой е на разположение. И, разбира се, кой наистина ще се запише.

— Изнервя ли те това? Че не знаеш?

— Не особено.

— Ами ако съперникът ти е… гигант или нещо подобно?

— Има категории, така че това не ме тревожи. Притеснявам се по-скоро съперникът ми да не се паникьоса и да наруши правилата. Някои състезатели нямат много опит в клетката и лесно си изпускат нервите. Така се случи последния път, когато противникът ми ме удари с глава. Спряха мача, за да ме превържат, но реферът не забеляза нарушението. Треньорът ми направо побесня.

— И това наистина ти харесва?

— Зависи. Добрата новина е, че в следващия рунд го приклещих в гилотинна хватка и той се предаде. Тази част ми хареса.

— Надявам се да осъзнаваш, че това не е нормално.

— Добре.

— И за да сме наясно, все едно ми е дали печелиш, или губиш, стига да не те окървавяват или насиняват.

— Ще се постарая.

Тя сбърчи чело.

— Чакай… „Къщата на блуса“? Това не е ли ресторант?

— Да. Но има достатъчно място. Аматьорските мачове обикновено не привличат много зрители.

— Странно! Кой не би желал да гледа как двама юнаци се пребиват? Какво им става на хората в наши дни?

Той се усмихна. Тя обгърна коленете си с ръце както предишната нощ, но сега той усети как рамото й докосва неговото.

— Как се получиха снимките? С делфините, имам предвид.

Мария взе камерата, включи екрана и му я подаде.

— Мисля, че тази е най-добра — посочи. — Но има още. Разгледай ги, като натискаш бутона със стрелката.

Той се вгледа в снимката с трите делфина.

— Невероятна е! Сякаш позират!

— Понякога изваждам късмет. Светлината бе подходяща. — Тя се приведе към него и ръката й докосна неговата. — През последния месец направих и други добри снимки.

С помощта на стрелката той върна кадрите назад и разгледа дълга върволица от снимки: пеликани и морски орли, пеперуда в близък план, барбун, уловен в скок. Тя се намести още по-близо до него, за да вижда, и го облъхна с аромат на диви цветя в зноя.

Когато разгледаха цялата серия, тя се отдръпна.

— Трябва да сложиш някои в рамка. — Той й подаде камерата.

— Слагам ги. Но само най-добрите.

— По-добри от тези?

— Ти ще прецениш. Разбира се, първо трябва да ми дойдеш на гости, защото са окачени на стените вкъщи.

— С удоволствие, Мария.

Тя се обърна отново към водата. Колин забеляза леката усмивка на устните й и му се стори странно, че едва вчера я видя на кея. И колко добре успя да я опознае за толкова кратко време. И колко му се искаше да я опознае още по-добре.

— Да тръгваме — предложи тя с нотка на съжаление в гласа. — Скоро ще се стъмни.

Той кимна с известно разочарование и двамата станаха да си съберат багажа. Върнаха се във водата и гребаха до Райтсвил Бийч. Излязоха на брега точно когато първите звезди засияха по небето. Колин помогна на Мария да закрепи дъските върху покрива на колата. После се обърна към нея. Тя отметна косата от челото си и той се почувства странно притеснен — нещо, което не помнеше да му се е случвало с жена.

— Беше прекрасен ден — отбеляза той.

— Гребането е забавно — съгласи се тя.

— Нямах предвид гребането — уточни Колин. Пристъпи от крак на крак и му се стори, че младата жена го чака да довърши. — Имах предвид, че бях с теб.

— Наистина ли? — попита тя тихо.

— Да.

Колин бе сигурен, че Мария е по-красива от всяка жена, която е срещал.

— Какво ще правиш през следващия уикенд?

— Освен обяда в неделя не съм планирала друго.

— Искаш ли да отидем в клуба, за който ти е казала Серена? В събота вечерта?

— На танци ли ме каниш?

— Искам да опозная нетипичната Мария, която е самата себе си.

— Защото по-сдържаната версия не ти допада?

— Нищо подобно — възрази той. — Всъщност е точно обратното. И вече знам какви чувства изпитвам към тази Мария.

Сред дюните пееха щурци, сякаш природен оркестър им изнасяше серенада. Бяха сами и без да откъсва очи от нейните, той инстинктивно пристъпи към нея. Почуди се дали тя ще се отдръпне и ще развали магията. Тя обаче не помръдна и той пристъпи още по-близо и бавно я обгърна с ръка. Притисна я леко към себе си и устните им се срещнаха. В същия момент той внезапно разбра, че точно това е искал през цялото време. Искаше да я прегръща както сега и никога да не се отделя от нея.

* * *

Колин не бързаше да се прибере вкъщи. Избра по-дългия път през живописните уилмингтънски улички, наслаждавайки се на ласкавия спомен за деня, прекаран с Мария. Тялото му се чувстваше изненадващо отмаляло след гребането, а умът му продължаваше да разплита загадъчната жена, която бе срещнал. Най-сетне слезе от колата и тръгна през прясно окосената морава към апартамента си, но чу Лили да го вика от верандата, стиснала мобилния си телефон в ръка.

— Ето те и теб! — отбеляза напевно тя.

Както винаги бе с безупречна прическа. Тази вечер обаче по изключение носеше джинси, макар и с обувки на висок ток, с перлено колие, изискани диамантени обици и гардения, артистично вплетена в косата й.

— Какво правиш тук? — попита я той, крачейки към нея.

— Говорех с мама, докато те чаках — обясни тя, подскачайки по стълбите към него. Лили бе единствената му позната жена, която действително подскачаше от радост. Прегърна го и продължи: — Евън ми каза, че имаш среща днес. Искам да разбера всичко, преди да влезем вътре.

— Къде е Евън?

— Пред компютъра. Проучва фармацевтична компания за клиентите си. Знаеш колко на сериозно взема работата си. Но не се опитвай да сменяш темата. Сега ще седнем на стълбите и ще ми разкажеш за тази специална млада жена. Знаеш, че нямаш избор. И не пропускай нищо. Искам да чуя всичко.

Тя седна и потупа мястото до себе си. Колин наистина знаеше, че няма избор. Примирен, описа накратко деня си. Лили го прекъсваше често, настоявайки за подробности. Когато приключи, го изгледа с присвити очи, очевидно разочарована.

— Наистина трябва да усъвършенстваш разказваческите си умения, Колин — упрекна го. — Изреди цял списък с дейности и обсъдени теми.

— Как другояче да представя историята?

— Глупав въпрос. Трябва да накараш и мен да се влюбя в нея.

— Защо?

— Защото колкото и зле да разказа историята, личи си, че тя те е запленила.

Той не продума.

— Колин? Точно това имах предвид. Трябваше да кажеш нещо от рода на „Когато съм с Мария, аз… аз просто…“, да замълчиш и да поклатиш глава, защото думите не могат да изразят дълбочината на чувствата, които изпитваш.

— По-скоро е в твой стил, отколкото в мой.

— Знам — кимна тя, сякаш го съжаляваше. — Затова си толкова лош разказвач, Бог да те поживи.

Само Лили бе способна да го упрекне така, сякаш на нея й е по-трудно да изрече думите, отколкото на него да ги чуе.

— Как разбра, че съм запленен от нея? — попита той.

Тя въздъхна.

— Ако не беше прекарал приятен ден с нея, щеше да ме погледнеш с типичното си празно изражение и да кажеш: „Няма нищо за разказване“. И така, разбира се, стигаме до главния въпрос — кога ще се запозная с Мария.

— Ще я попитам.

— А имаш ли планове да се срещнеш отново с дамата на сърцето си?

Колин се поколеба, чудейки се дали друг, освен Лили би използвал израза „дамата на сърцето ти“.

— Ще излезем през следващия уикенд.

— Няма да я заведеш в бар, надявам се.

— Не.

Обясни й за склада, където организират танци.

— Мислиш ли, че е разумно решение? Като имаме предвид какво се случи последния път, когато бе на клуб с мен и Евън?

— Искам да я заведа на танци.

— Танците са романтични — призна тя. — Но…

— Ще се справя. Обещавам.

— Ще ти се доверя. Редно е, разбира се, през седмицата да се отбиеш в офиса й и да я изненадаш с цветя или шоколадови бонбони. Жените обичат такива знаци на внимание. Винаги съм смятала обаче, че шоколадовите бонбони са по-подходящи през студените месеци. Така че може би букет цветя…

— Не е в стила ми.

— Не е, естествено, затова ти подсказвам. Повярвай ми, ще остане очарована.

— Добре.

Тя се протегна и го потупа по ръката.

— Забрави ли, че вече го обсъждахме? Навикът да казваш „добре“? Наистина трябва да го преодолееш. Много е досаден.

— Добре.

— Ето пак — въздъхна тя. — Някой ден ще осъзнаеш колко е разумен съветът ми.

Зад тях Евън отвори вратата и забеляза дланта й върху ръката на Колин. Разбираше обаче връзката помежду им по същия начин както Колин.

— Нека позная. Подложила си го на кръстосан разпит за срещата? — обърна се той към годеницата си.

— Нищо подобно — сви устни Лили. — Дамите не разпитват. Просто се поинтересувах как е минал денят му. Колин, горкичкият, едва не ме приспа, но мисля, че приятелят ни е влюбен.

Евън се засмя:

— Колин? Влюбен? Двете неща не се връзват.

— Колин, ще информираш ли годеника ми каква е истината?

Той я посочи с пръст.

— Тя мисли, че съм влюбен.

— Именно — продължи Лили. — А сега, след като уточнихме как стоят нещата, кога планираш да се обадиш на дамата на сърцето си?

— Не знам.

— Нищо ли не си научил от мен? — Тя поклати глава. — Преди дори да се изкъпеш, трябва — абсолютно задължително е — да се обадиш на приятелката си. И да й кажеш колко прекрасно си се чувствал в компанията й.

— Не мислиш ли, че е малко прекалено?

— Колин… — подхвана почти тъжно Лили, — знам, че се затрудняваш да разкриваш емоционалната си страна и аз се стремя да не обръщам внимание на недостатъците ти най-малкото защото си ми скъп приятел. Но тази вечер ще й се обадиш. Още щом влезеш през вратата. Защото джентълмените — истинските джентълмени — винаги се обаждат, а аз общувам само с джентълмени.

Евън повдигна вежди и Колин разбра, че отново няма избор.

— Добре.

8.

МАРИЯ

В понеделник Мария реши, че е най-добре да се скрие в кабинета си, където да се съсредоточи на спокойствие. Предстоящото дело изнервяше все повече Барни и тя не искаше да попадне на прицел. Затвори вратата и нахвърли бележки за предстоящата среща с клиенти преди обед. След няколко телефонни обаждания отговори на получените имейли, за да започне гладко седмицата. И все пак въпреки деловия устрем от време на време се улавяше, че се взира през прозореца и си припомня картини от уикенда.

Обаждането на Колин в неделя вечерта не й помагаше да се съсредоточи. Ако приятелките и списанията бяха прави, никой мъж не се обаждаше веднага, а повечето — никога. Но пък всичко у Колин я изненадваше. След като се сбогуваха, тя разгледа снимката му и си помисли, че вижда и мъжа, когото познава, и непознатия Колин. Изражението му беше лъчезарно, а тялото — карта от белези и татуировки. Беше обещала да покаже снимката на Серена, но реши да я запази само за себе си.

— Някой е в добро настроение.

Мария вдигна глава и видя Джил на прага.

— О, здрасти, Джил. Как си?

— По-скоро аз трябва да те попитам как си. — Приятелката й влезе и затвори вратата. — Определено ми се стори унесена, когато надникнах, а никой не изглежда така в понеделник.

— Беше хубав уикенд.

— Нима? Съдейки по тона ти, явно е минал далеч по-добре от командировката ми. Миналата седмица за пръв път ми се прииска да се върна в офиса.

— Толкова зле ли беше?

— Ужасно.

— Искаш ли да ми разкажеш?

— Само ако искаш да умреш от скука. А и имам съвещание след няколко минути. Дойдох да те попитам дали имаш планове за обедната почивка. Зажадняла съм за суши и приятна компания.

— Звучи чудесно.

Джил подръпна ръкава на ризата си.

— Възможно е да греша, но май вече не ми се сърдиш.

— Защо да ти се сърдя?

— Може би заради рекордно отвратителната среща на сляпо, която ти уредих?

— О, да… — Мария се изненада, че почти е забравила.

— Наистина съжалявам — каза Джил. — Нямаш представа колко ужасно се чувствах миналата седмица, особено след като не успях да поговоря с теб.

— Говорихме. И ми се извини.

— Не достатъчно.

— Всичко е наред. И всъщност ми помогна.

— Как?

— Срещнах някого.

Минаха две секунди, преди Джил да изрече:

— Нямаш предвид мъжа, който ти смени гумата, нали? Насиненият и окървавен тип, който те изплаши до смърт?

— Точно него имам предвид.

— Как е възможно?

— Трудно е за обяснение.

Джил повдигна вежди.

— Охо!

— Какво?

— Отново се усмихваш.

— Така ли?

— Да. И ми се приисква да отменя съвещанието и да седна срещу теб.

— Няма начин. След малко с Барни имаме консултация с клиент.

— Но ще обядваме заедно, нали? И ще ми разкажеш всичко?

— Определено.

* * *

Десет минути по-късно Серена й позвъни на мобилния телефон. Мария видя кой я търси и изпита внезапна тревога. Сестра й никога не се обаждаше преди десет. Най-често не се събуждаше преди десет.

— Серена? Добре ли си?

— Къде е?

— Какво?

— Снимката на Колин. Няма я в имейла ми.

Мария примигна.

— Обаждаш ми се в работно време за снимката?

— Нямаше да се обадя, ако ми я беше изпратила. Добре ли мина? Кажи ми, че не си успяла да го разкараш.

— Не. Всъщност ще излизаме в събота.

— Добре — каза сестра й. — Постът обаче няма да е толкова ефектен без илюстрация. Е, в краен случай ще използвам някоя от детските ти снимки, ако не получа…

— Чао, Серена.

Прекъсна връзката, но след няколко минути взе отново телефона, защото любопитството не й даваше мира.

И, разбира се, видя снимката си в Инстаграм. От основното училище. Шини. Акне. Очила. Неловка усмивка. Най-лошата училищна снимка в историята. „Не ревнувайте, момчета, но сестра ми Мария има среща в събота!“

Мария затвори очи. Щеше да убие сестра си. Определено.

Но нямаше как да не признае, че Серена има чувство за хумор.

* * *

Няколко часа по-късно пред поднос със суши и сашими Мария разказа на Джил за Колин. Историята наистина звучеше невероятно — дори за нея.

— Леле! — ахна Джил.

— Мислиш ли, че съм луда? Имайки предвид миналото му?

— Коя съм аз да съдя? След изненадващата среща, която ти устроих? При нещо толкова необичайно най-добре е да се вслушваш в инстинктите си.

— Ами ако грешат?

— Тогава най-малкото ти е сменена гумата. И си излязла на приятна среща, а това, надявам се, ме оневинява за фиаското в ресторанта.

Мария се усмихна.

— Значи изслушването на свидетели те отегчи?

— И монах би откачил, понеже половината охотно лъжеха под клетва, а другите казваха, че не помнят нищо. А след като изгубих цяла седмица, сега вероятно ще сключим споразумение. Изгодно за всички страни, но няма да почувствам удовлетворение. — Тя взе още едно парченце суши. — Как върви с Барни?

— По-добре — отговори Мария.

— Тоест?

— О, да… теб те нямаше — спомни си Мария и разказа на Джил как си е сменяла гумата и е закъсняла за среща с клиенти; както и за многото работа, която се е почувствала длъжна да свърши след това. Сподели и как я нахока Барни, но пропусна сблъсъка с Кен.

— Барни ще се успокои. Винаги е напрегнат преди дело.

— Да, но… — Мария се намести на стола. — Чух, че искал да ми възложи този случай.

— Кой ти каза? — Клечките на Джил застинаха във въздуха. — Не ме разбирай погрешно, ти си изключителен сътрудник, но нямаш достатъчно опит, за да те натоварят с подобна отговорност.

— Слухове… — промърмори Мария.

— Не бих им обръщала внимание. Барни обича светлината на прожекторите. Не сдава лесно властта и не се доверява дори на най-старшите сътрудници. Затова се преместих в отдела по трудово право. Реших, че никога няма да се придвижа нагоре и да натрупам опит в съдебната зала.

— Още не мога да повярвам, че си успяла да се прехвърлиш.

— Улучих момента. Както знаеш, преди да дойда в кантората, специализирах в областта на трудовото право. — Мария кимна и тя продължи: — Не бях сигурна обаче, че това е моето призвание. Възползвах се от възможността да опитам със застрахователни казуси. Работих с Барни девет месеца и едва не се убих от престараване, преди да разбера, че съм в задънена улица. Канех се да напусна, но точно тогава кантората откри отдела по трудово право и останах.

— За жалост аз нямам изход. Освен ако не започнем да защитаваме обвиняеми.

— Винаги можеш да смениш кантората.

— Не е толкова лесно.

— Не търсиш ново място, нали?

— Още не. Но се питам дали да не започна.

Джил я погледна изпитателно, пресягайки се за чашата си.

— Знаеш, че можеш да споделяш с мен, нали? Всякакви тревоги. Не съм партньор, но управлявам отдел и имам известна тежест.

— В момента ми се струпаха много неща.

— Надявам се, че не говориш за Колин.

Споменаването на името му съживи още спомени за времето, прекарано с него, и тя смени темата:

— Как е Пол?

— Добре е. Няколко дни беше в немилост заради срещата, но ще го преглътне. През уикенда ходихме в Ашвил да дегустираме вино.

— Сигурно е било забавно.

— Да. Само че все още няма никакъв пръстен, а биологичният часовник тиктака и времето изтича. Да се преструвам, че всичко е наред, не дава резултат и може би е назрял моментът да приложа нова тактика.

— Каква?

— Нямам представа. Ако ти хрумне находчива идея, казвай.

— Непременно.

Джил лапна още едно суши.

— Каква ти е програмата за следобед?

— Обичайната. Подготвителна работа за делото! Без да отлагам всичко останало, разбира се.

— Както казах, Барни очаква много от сътрудниците си.

— А Кен очаква нещо друго.

— Това ми е работата — сви рамене тя.

— Сигурна ли си, че всичко е наред? Дори с похотливия партньор?

— Защо питаш?

— Защото отиде на конференция с него, а го познавам по-дълго от теб. И не забравяй — знам как действа.

— Конференцията мина добре.

Джил я изгледа втренчено и вдигна рамене.

— Както и да е. Усещам обаче, че нещо те тревожи.

Мария прочисти гърло, чудейки се защо ли изведнъж се е почувствала като на разпит.

— Наистина няма нищо. Просто се опитвам да работя усърдно.

* * *

Последваха дни, твърде напрегнати за мечтания — през половин час Барни нахлуваше в кабинета й, възлагаше й да провери допълнителни подробности или да се обади тук-там, независимо колко е ангажирана с работа за други клиенти. Почти не й оставаше време да стане от бюрото и в сряда следобед, докато пишеше черновата на първоначалното изявление на Барни, тя пропусна да забележи как слънчевите лъчи струят косо през прозореца, а колегите й си тръгват един по един. Взираше се съсредоточено в екрана на лаптопа, когато някой почука на вратата и я отвори бавно.

Кен.

Паникьосана, Мария погледна към коридора. Лин я нямаше зад бюрото й. В кабинета на Барни не светеше. Не чуваше никого.

— Видях, че при теб свети — каза той, влизайки в стаята. — Ще ми отделиш ли няколко минути?

— Тъкмо приключвах — отвърна тя, долавяйки неувереност в гласа си. — Изгубила съм представа за времето.

— Радвам се, че те сварих — каза той невъзмутимо. — Исках да довършим разговора, който започнахме миналата седмица.

С разтуптяно сърце тя започна да събира документите по бюрото и да ги пъха в папките им. Изобщо не искаше да остава сама с него. Преглътна тежко.

— Има ли начин да го отложим до утре? Вече закъснях, а днес ще вечерям с родителите си.

— Няма да се бавим — пренебрегна думите й той, заобиколи бюрото и застана до прозореца, зад който небето вече притъмняваше. — По-лесно ще ти е да обсъдим положението далеч от любопитни уши. Няма причина всички да разбират какво се случва с клиентите на Барни.

Объркана, тя замълча. Кен се взираше към хоризонта.

— Как ти се струва работата с Барни? — попита най-сетне.

— Научавам много от него — подхвана Мария, подбирайки внимателно думите. — Ненадминат стратег е, има забележителен нюх, клиентите му се доверяват, а като колега умее да обяснява отлично какво мисли.

— Уважаваш го значи.

— Разбира се.

— Важно е да уважаваш хората, с които работиш. Важно е двамата да се сработвате като екип. — Кен намести щорите — попритвори ги, после ги върна в първоначалното им положение. — Смяташ ли се за добър екипен играч?

Въпросът увисна във въздуха, преди тя да успее да отговори.

— Старая се.

Кен изчака секунда и продължи:

— В петък отново обсъдих положението с Барни. Признавам, че малко се изненадах колко е ядосан от случилото се. Затова те попитах дали си способна да действаш в екип. Защото те защитих и мисля, че успях да разреша проблема. Исках да се уверя, че съм постъпил правилно.

Мария преглътна, чудейки се защо Барни не е разговарял лично с нея, след като все още се чувства ядосан.

— Благодаря — промърмори.

Кен се извърна от прозореца и пристъпи към нея.

— Направих го, защото искам да имаш дълга и успешна кариера в кантората. Ще се нуждаеш от човек, който да се застъпва за теб в подобни ситуации. Аз съм на разположение. Готов съм да ти помагам. — Застана до нея и сложи длан върху рамото й. Пръстите му обходиха мястото под ключицата й. — Смятай ме за приятел, макар и високопоставен.

Тя потрепери, погнусена от допира му, и внезапно разбра, че всичко — понеделнишкият студен душ, лекцията в четвъртък и сегашният спектакъл „ти и аз срещу света“ — са част от плана му да легне с нея. Удиви се, че не е успяла да го предвиди.

— Добре е утре да обядваме заедно. — Пръстите му продължиха да сноват по кожата под разтворената яка на ризата й. — Ще обсъдим как да те упътвам в териториите на кантората, особено ако се надявам един ден да станеш партньор. Имам чувството, че двамата ще работим много ефективно заедно. Как мислиш, Мария?

Името й я изтръгна от унеса и тя най-сетне регистрира думите му. „За нищо на света“ — помисли си.

— Утре не мога да обядвам с теб — отговори, стремейки се гласът й да прозвучи спокойно. — Вече имам уговорка.

— С Джил? — леко раздразнение пробяга по лицето му.

Обикновено обядваше с нея и Кен го знаеше. Несъмнено би й предложил да отмени уговорката. За нейно добро.

— Всъщност ще обядвам с приятеля си.

Ръката му бавно се отдели от рамото й.

— Имаш приятел?

— Не ти ли казах за Колин? Когато бяхме на конференцията?

— Не. Не го спомена.

Усетила шанса си, Мария се изправи и отстъпи встрани. Продължи да събира документи и да ги пъха в папките. По-късно щеше да ги подреди.

— Странно — повдигна вежди. — Струва ми се, че стана дума за него.

По киселата му усмивка пролича, че се опитва да реши дали да й повярва или не.

— Разкажи ми за приятеля си — настоя той.

— Участва в състезания по смесени бойни изкуства — отговори тя. — Сещаш ли се? Двубоите в клетка? Безумно е според мен, но той е много запален. Тренира ежедневно по цели часове и обича да се бие, затова се чувствам длъжна да го подкрепям.

Представи си как колелцата се въртят в ума му и метна чантата си през рамо.

— Не мога да обядвам с теб, но ако искаш, ще поговорим в кабинета ти. Сигурна съм, че ще намеря време утре сутринта или следобед.

Когато другите са тук — не си направи труда да добави.

— Не знам дали ще е необходимо.

— Да поговоря с Барни тогава?

Той поклати глава.

— Най-уместно е засега да не повдигаме повече въпроса.

Разбира се. Защото всичко е уловка и изобщо не си говорил с Барни.

— Добре тогава. Пожелавам ти хубава вечер.

Тя стигна до вратата и си пое облекчено дъх, че е успяла да се спаси. Извинението с приятеля бе находчиво хрумване, но козът вече бе използван. От тук нататък не би го изненадала; Кен щеше да е подготвен. В дългосрочен план — и дори в краткосрочен — се съмняваше да възпре посегателствата му, макар да беше истина.

Или щеше да стане истина?

Все още напрегната от разговора, тя се запита дали иска да стане истина. Знаеше със сигурност само, че когато Колин я целуна, усети нещо шеметно — вълнуващо и същевременно плашещо.

* * *

Излъга Кен, че ще вечеря с родителите си, но не беше в настроение да остава сама и неусетно пое по познатите улици към мястото, където бе отраснала.

Кварталът бе по-скоро работнически, с къщи, показващи признаци за отложени ремонти, и няколко с табели „За продан“. По всички алеи бяха паркирани по-стари модели автомобили и пикапи. Родителите й съжителстваха с водопроводчици, дърводелци, чиновници и секретарки. В подобни квартали в предните дворове играят деца, млади двойки бутат колички по тротоарите, хората прибират пощата на съседите си, когато са извън града. Родителите й не говореха за това, но Мария бе чувала, че когато баща й купил къщата, семействата наоколо се разтревожили. За пръв път тук се заселвали латиноамериканци и местните шушукали как цените на имотите ще паднат и престъпността ще се увеличи, сякаш всеки, роден в Мексико, е свързан с наркокартелите.

Мария предполагаше, че това е една от причините баща й винаги да поддържа двора си безупречен и да подрязва изрядно храстите; през пет години да пребоядисва фасадата в един и същи цвят; винаги да паркира колата си в гаража, а не на алеята, а на пилон на предната веранда да се развява американският флаг. Украсяваше къщата за Хелоуин и Коледа, а през първите години раздаваше на съседите купони за двойно по-ниски цени в ресторанта. Когато не работеше в ресторанта, през почивните следобеди майка й приготвяше подноси с храна — бурито, енчилада и тако — и черпеше всяко хлапе, излязло да играе кикбол или футбол. Малко по малко ги бяха приели в квартала. Оттогава препродаваха неведнъж повечето съседни къщи и родителите й винаги посрещаха новите собственици с подарък за добре дошли, надявайки се да предотвратят бъдещи проблеми.

Мария понякога се затрудняваше да си представи колко тежко им е било, въпреки че в училището повече от две години бе единствената мексиканка в класа. Понеже бе отлична ученичка, макар и мълчалива, не помнеше да е усещала дискриминацията, както родителите й я бяха преживели. Дори да се бе случило обаче, майка й и баща й щяха да я посъветват да постъпи като тях. Щяха да й кажат да бъде каквато е — любезна и добросърдечна към всички. Щяха да я предупредят да не пада до ничие ниво. И накрая, помисли си с усмивка тя, щяха да й кажат да учи усърдно.

За разлика от Серена, която все още се наслаждаваше на дългоочакваната свобода извън родителската опека, Мария се радваше да се връща у дома. Обичаше старата къща — зелените и оранжевите стени; пъстрите керамични плочки в кухнята; разностилните мебели, събирани от майка й през годините; вратата на хладилника, украсена със снимки и семейни спомени, с които Кармен особено се гордееше. Обичаше как майка й си тананика, когато е щастлива и когато готви. Като малка бе приемала тези неща за даденост, но помнеше какво спокойствие я обземаше, когато отвори входната врата при всяко завръщане от колежа, дори да е след кратко отсъствие.

Тъй като знаеше, че родителите й ще се обидят, ако почука, Мария влезе направо, мина през дневната и отиде в кухнята. Остави чантата си върху плота.

— Мамо? Татко? Къде сте? — извика.

Както винаги вкъщи говореше на испански — смяна на езика, лесна и несъзнателна като дишането.

— Тук сме! — отговори майка й.

Обърна се към задната веранда и видя как родителите й стават от масата. Щастливи, че е тук, и разперили ръце за прегръдка, тя заговориха едновременно:

— Не знаехме, че ще дойдеш…

— Каква приятна изненада!

— Изглеждаш чудесно.

— Толкова си кльощава.

— Гладна ли си?

Мария поздрави майка си, после баща си, после отново майка си и пак баща си. За тях тя винаги щеше да остане малкото им момиче. И макар през няколкото тийнейджърски години този факт да я ужасяваше — особено когато се проявяваше на обществено място — напоследък, честно казано, й харесваше.

— По-късно ще хапна нещо.

— Ще ти приготвя вечеря — отсече решително майка й и тръгна към хладилника.

Баща й я проследи с поглед. Безнадежден романтик както винаги.

На петдесет и пет, той не бе нито слаб, нито пълен. Косата му беше леко прошарена, но Мария забелязваше упорита, почти постоянна умора — резултатът от твърде много работа твърде дълги години. Днес й се стори още по-отпаднал.

— Като ти приготвя вечерята, се чувства все още важна за теб — отбеляза той.

— Важна е за мен, разбира се. Защо да не е?

— Защото не се нуждаеш от нея както някога.

— Не съм дете.

— Но тя винаги ще ти остане майка — каза твърдо той и посочи масата на верандата. — Искаш ли да седнем отвън и да пийнем вино? С майка ти тъкмо си бяхме налели по чаша.

— Ще си взема чаша. После ще поговоря с мама и ще дойда при теб.

Баща й се върна на верандата, тя извади чаша от шкафа, наля си вино и отиде в кухнята. Кармен вече бе напълнила тавичка с печено месо, картофено пюре, зелен фасул и сухар — достатъчно калории за няколко дни, изчисли Мария — и я слагаше във фурната. Незнайно защо — вероятно защото никога не сервираха такава храна в ресторанта — баща й обожаваше печено месо и картофено пюре.

— Радвам се, че дойде — каза майка й. — Какво има?

— Всичко е наред. — Мария се облегна на плота и отпи от виното. — Исках просто да ви изненадам.

— Сигурно се е случило нещо — настоя майка й. — Никога не идваш през седмицата.

— Затова е изненада.

Кармен я измери с поглед от главата до петите, взе чашата си от плота и попита:

— Сестра ти ли е направила нещо?

— Какво да е направила?

— Не са я отхвърлили за стипендията, нали?

— Казала ти е?

Кармен посочи писмо, подпряно върху хладилника.

— Чудесно е, нали? Снощи ни съобщи. В събота директорът ще дойде на вечеря вкъщи.

— Така ли?

— Пожелахме да се запознаем с него. В писмото пише, че тя е полуфиналист. Но да се върнем на сестра ти. Какво се е случило? Ако не е стипендията, значи е момче. Неприятности ли има?

Майка й говореше толкова бързо, че дори Мария я разбираше трудно.

— Серена е добре, доколкото знам.

— А! — Майка й кимна. — Добре! Значи е работата ти. Създава ти проблеми.

— Работата си е… работа. Защо да ми създава проблеми?

— Защото идваш направо оттам.

— Е, и?

— Винаги правиш така, когато нещо те притеснява. Не помниш ли? Дори в колежа, ако решеше, че имаш лоша оценка, или през първата година, когато не се спогаждаше със съквартирантката си. Или след спречкване с Луис. Винаги идваше тук. Майките не забравят такива неща.

„Чудно — удиви се Мария. — Не съм обърнала внимание.“

— Мисля, че се безпокоиш твърде много — смени темата тя.

— А аз мисля, че познавам дъщеря си.

Мария се усмихна.

— Как е татко?

— Мълчалив е, откакто се прибра. Тази седмица се наложи да уволни двама работници.

— Защо?

— Миячът на чинии пропусна две смени, а сервитьорът хранеше безплатно приятелите си. Знаеш как е. Но баща ти го преживява тежко. Иска да вярва на всички и подведат ли го, винаги се разочарова. Това го изтощава. Когато се прибра днес, легна да спи, вместо да изведе Копо на разходка.

— Може би трябва да отиде на лекар.

— Тъкмо го обсъждахме, когато ти дойде.

— Какво мисли той?

— Каза, че ще отиде. Но знаеш какъв е. Ако не му запиша час, няма да намери време.

— Искаш ли аз да се обадя?

— Ще те затрудни ли?

— Не, разбира се — отговори Мария. От малка провеждаше телефонните разговори, защото майка й не се справяше с английския. — Доктор Кларк, нали?

Майка й кимна.

— И ако е възможно, уговори пълно изследване.

— Татко няма да остане очарован.

— Няма, но е необходимо. От три години не се е преглеждал.

— Не бива да отлага толкова. Има високо кръвно. Миналата година не работи цяла седмица заради болки в гърдите.

— Знам, но той се инати, че сърцето му е добре. Опитай се да го вразумиш.

Майка й отвори фурната. Доволна, сложи готварска ръкавица и извади тавичката. Започна да пълни поднос за Мария.

— Много е — каза тя.

— Трябва да се храниш — настоя майка й и продължи да отрупва подноса, докато Мария изваждаше приборите. — Да седнем при баща ти.

На верандата гореше цитрусова свещ, за да отблъсква комарите. Нощта бе прекрасна — с лек бриз и небе, извезано със звезди. Копо лежеше в скута на баща й и похъркваше тихо, а той прокарваше пръсти през козината й. Мария започна да реже печеното месо на парченца.

— Разбрах какво се е случило днес — каза тя, подхващайки разговор за ресторанта, местните новини и семейните клюки.

В многобройна фамилия като тяхната винаги имаше драми, които да обсъждат и анализират. Когато Мария приключи с вечерята — успя да се справи само с четвъртина от подноса — щурците вече бяха подхванали песента си.

— Изглежда си била на слънце миналия уикенд.

— Отидох да греба след обяда с вас.

— С новия си приятел? — поинтересува се майка й. — Мъжът от кея?

Забелязала изненадата на дъщеря си, Кармен сви рамене.

— Чух ви със Серена. Сестра ти е доста гръмогласна.

„Серена отново нанася удар“ — помисли си Мария. Не искаше да повдига темата, но как да отрече? Дори баща й внезапно се заинтригува от разговора.

— Казва се Колин. — Знаеше, че родителите й ще настояват за повече подробности, но не искаше да се задълбочава, затова продължи предпазливо: — Серена го познава от колежа. В събота ме заведе на вечеря в бара, където работи. Случайно се срещнахме на кея и решихме да излезем в неделя.

— Учи в колежа? На колко години е?

— Колкото мен. Започнал е преди две години. Иска да стане учител.

— Серена каза, че е много красив — отбеляза майка й с палава усмивка.

„Благодаря, Серена. Следващия път говори по-тихо.“

— Да.

— И с него ти беше приятно?

— Да.

— Кога ще ни запознаеш?

— Не мислиш ли, че е малко рано? — попита Мария.

— Зависи. Ще излизате ли пак?

— Да… В събота.

— Тогава трябва да се запознаем. Покани го на късна закуска в неделя.

Мария отвори уста и веднага я затвори. Родителите й не бяха готови за Колин, особено след като нямаше спасителен изход. Сърцето й се разтуптя при мисълта, че той ще отговаря на въпросите им с обичайната си откровеност. Усмихна се на баща си с нотка отчаяние.

— Защо е чакал толкова дълго, преди да постъпи в колежа? — попита баща й.

Мария се замисли как да отговори най-добре, без да се отклонява от истината.

— Едва преди две години разбрал, че иска да стане учител.

Баща й открай време четеше по-сполучливо между редовете и тя се подготви за още въпроси за миналото на Колин. Отклони го обаче тихото, но отчетливо звънене на мобилен телефон в кухнята.

— Моят е — каза тя, благодарейки Богу за помощта. — Ще видя кой ме търси.

Стана и тръгна бързо към кухнята. Извади телефона от чантата си и погледна екрана. Беше Колин. Почувства се като ученичка, когато натисна бутона и опря телефона до ухото си.

— Привет! Точно за теб разказвах.

Сновеше из кухнята, докато обсъждаха как е минал денят им. Той пак беше внимателен слушател и веднага долови нещо в гласа й. Тя му описа инцидента с Кен и той замълча. Попита го обаче дали би обядвал с нея и той охотно се съгласи. Тя се усмихна, защото така историята й добиваше достоверност, а и понеже бе очарована, че ще види Колин толкова скоро. Уговориха се кога да я вземе от офиса и тя остави телефона с чувството, че каквото и да си помислят родителите й, той вероятно е точно това, от което се нуждае в живота си сега.

Върна се на верандата, където майка й и баща й още седяха до масата.

— Съжалявам. Беше Колин — обясни тя, пресягайки се за чашата си.

— Обади ти се просто да се чуете?

Мария кимна.

— Утре ще обядваме заедно.

Разкая се още щом изрече думите. Майка й не разбираше как някой ще отиде да обядва другаде, освен в семейния ресторант.

— Чудесно — заяви тя. — Ще ви сготвя нещо специално.

9.

— Сънувам ли? — подвикна Евън, облегнат на парапета на верандата, когато Колин прекосяваше двора. — Пак ли тичаш?

Задъхан, Колин свърна към него, постепенно забавяйки ход. Избърса си лицето с края на блузата и погледна към приятеля си.

— Днес тичам за пръв път.

— Тренира следобед. И сутринта.

— В залата.

— И?

— Не е същото — отговори Колин с пълното съзнание, че на Евън му е все едно. Кимна към входната врата. — Защо не си вътре с Лили?

— Защото къщата ми вони.

— Какво общо има това с мен?

— Много. Усещам смрадта от дрехите ти да се процежда през вентилационната шахта като зелена, гнусна мъгла. Вместо да тичаш, можеше да пуснеш една пералня. Или още по-добре — да започнеш ежедневно да гориш спортните си екипи. Лили помисли, че в килера е умряла мишка. Или че канализацията се е задръстила.

Колин се усмихна.

— Веднага ще се заема.

— Побързай. И ела пак тук. Лили иска да говори с теб.

— Защо?

— Нямам представа. Не иска да ми каже. Но предполагам, че е за приятелката ти.

— Нямам приятелка.

— Така или иначе Лили иска да говори с теб.

— Защо?

— Защото е Лили — отвърна раздразнено Евън. — Вероятно иска да разбере дали си изпратил на Мария картичка с изящна калиграфия. Или ще предложи да ти помогне да изберете съвършен копринен шал за рождения й ден. Или да се увери, че ще използваш правилната лъжица за супата, ако я заведеш в кънтри клуб. Знаеш каква е. Но донесе вкъщи някаква чантичка и не ми казва какво има в нея.

— Защо?

— Престани да ми задаваш въпроси, на които не мога да отговоря! — въздъхна Евън. — Знам само, че при всеки опит да се присламча до нея, ми казва да почакам. Заради теб. И знаеш ли какво? Това не ми харесва. Очаквах с нетърпение вечерта. С повече от нетърпение. Беше ужасен ден.

— Добре.

Евън се намръщи.

— Питаш ме защо е бил ужасен? Благодаря ти, че се поинтересува, Колин. Оценявам съпричастието ти. Явно си загрижен за благоденствието ми. — Втренчи се в приятеля си. — Тази сутрин излезе отчайваща информация за борсата и пазарът се срина. И макар това да не зависи от мен, цял следобед разговарях по телефона с недоволни клиенти. После се прибрах вкъщи и стаята ми миришеше на гимназиална съблекалня, а сега се налага да чакам Лили да говори с теб, преди да започне нашата вечер.

— Ще се преоблека и ще дойда след две минути.

— В никакъв случай!

Лили, с жълта лятна рокля, внезапно се появи до Евън на верандата. Улови ръката на годеника си и му се усмихна сладко.

— Редно е горкият човек да се изкъпе, нали, Евън? Мокър е от пот. Ще почакаме още малко. Не бива да го пришпорваме.

Евън не отговори и Колин прочисти гърло.

— Тя има право, Евън.

Приятелят му се намръщи.

— Добре. Изкъпи се. И пусни пералнята. После ела.

— О, не си го изкарвай на него — упрекна го Лили. — Той не е виновен, че си инвестирал парите на клиентите си в неподходящи компании.

Намигна тайно на Колин.

— Не съм инвестирал в неподходящи компании! Не съм виновен аз. Всичко се срина днес.

— Шегувам се, скъпи — проточи мелодично годеницата му. — Знам, че си имал тежък ден, но не си виновен ти. Подлият господин Пазар просто ти е изиграл лош номер.

— Не ми помагаш — оплака се Евън.

Лили се обърна отново към Колин.

— Говори ли със своята дама днес? — попита го.

— Преди да изляза да тичам.

— Поднесе ли й цветя в офиса, както ти заръчах?

— Не.

— Шоколадови бонбони?

— Не.

— Какво ще те правя?

— Не знам.

Тя се усмихна и дръпна Евън за ръката.

— Ще се видим след малко — махна на Колин.

Той ги изпрати с поглед и влезе в апартамента си. Съблече се на път за банята и хвърли дрехите си върху купчината за пране, отбелязвайки мислено, че Евън има право. Купчината вонеше. Зареди пералнята, пусна я и влезе под душа. После си сложи джинси и тениска и се върна при Евън и Лили, които седяха един до друг на дивана. От двамата очевидно само Лили се зарадва да го види.

— Колин! Добре дошъл! — поздрави го тя, сякаш бе забравила, че току-що са разговаряли. — Да ти предложим ли нещо за пиене?

— Вода, моля.

— Евън? Донеси, ако обичаш, вода на Колин.

— Защо? — попита той и се облегна назад, подпрял ръка върху облегалката на дивана. — Знае къде е. Може сам да си налее.

Лили се обърна към него:

— Това е твоят дом. Ти си домакинът.

— Не съм го канил. Ти го покани.

— Евън?

Начинът, по който произнесе името му, не оставяше никакъв избор на Евън. Както и начинът, по който изглеждаше, разбира се. Освен че бе най-красивата жена, с която бе излизал, Лили знаеше как да използва предимствата си.

— Добре — промърмори той и стана от дивана. — Ще му донеса чаша вода.

Повлече крака към кухнята.

— С лед, моля — подвикна му Колин.

Евън му се смръщи през рамо, а Колин се изтегна на фотьойла пред Лили.

— Как си тази вечер? — поинтересува се тя.

— Добре.

— А Мария?

По телефона Мария му бе разказала случката с шефа й Кен Мартенсън. Докато я слушаше, усети как челюстите му се сключват. Гласът му не трепна, но си представи как си разменя няколко думи с Кен и му дава да разбере, че е в негов интерес да спре да я притеснява. Не сподели мислите си с Мария, но когато след разговора с нея се улови, че неволно стиска юмруци, си сложи спортния екип и излезе да потича. Успокои се едва към края на обиколката.

Лили обаче не го питаше за това.

— Преди малко я чух.

— И тя е добре?

В ума на Колин пак изникна проблемът на работното й място, но не беше редно да споделя подобна информация. Това бе животът на Мария, нейната история, а не неговата.

— Мисля, че й стана приятно да ме чуе — отговори той, придържайки се към истината.

— Не беше й се обаждал досега?

— Обадих й се в неделя вечерта. След като говорих с теб и Евън.

— Но не й се обади в понеделник и във вторник?

— Бях на работа.

— Можеше да й се обадиш пътьом. Или през почивката. А също и по пътя за колежа или спортната зала.

— Да.

— Но не го направи.

— Не. Утре обаче ще обядваме заедно.

— Така ли? На по-специално място, надявам се.

— Всъщност не съм решил къде.

Лили не скри разочарованието си. Евън влезе в стаята с голяма чаша вода с лед. Връчи я на Колин.

— Благодаря, Евън. Не беше нужно. Можех сам да си налея.

— Ха-ха — отвърна той и седна пак на дивана. Обърна се към Лили: — Е? За какво искаше да говориш с него?

— Колин ме информира, че утре ще обядва с Мария. Обсъждахме срещата му.

— Моят съвет? Гледай колата ти да запали — каза Евън.

Годеницата му го погледна укорително.

— Всъщност бях загрижена за срещата му през уикенда и исках да уточним някои подробности.

— Защо? — попита Евън.

— Защото първата вечер с някого е критичен момент за връзката — обясни тя, сякаш отговорът е очевиден. — Ако Колин бе поканил Мария на вечеря или просто на разходка, нямаше да се безпокоя. Или ако бе предложил да излезем четиримата. Разговорът несъмнено щеше да е толкова приятен, че Мария би останала доволна. Уви, Колин както винаги е своенравен и е решил да заведе дамата си на клуб, макар да съм убедена, че вече обсъждахме този въпрос.

Евън повдигна вежди. Колин не продума.

Лили се обърна отново към Колин:

— Помолих те да дойдеш при нас тази вечер, защото бях любопитна дали изобщо си наясно какво представлява танцът салса?

— Не съм.

— Тогава вероятно не знаеш и че салсата се танцува по двойки.

— Както всички танци — вметна Евън.

Лили не му обърна внимание.

— Салсата е много приятна, ако партньорите са свикнали да танцуват заедно — продължи тя. — Но понеже случаят не е такъв, налага се да положиш усилия и да научиш предварително някои неща. Как се движат краката, как да водиш партньорката си при завъртане, как да се отдръпваш и да я оставяш да направи няколко стъпки сама, като изпълняваш всичко гладко и естествено. Иначе е невъзможно да я впечатлиш.

Евън се засмя.

— Кой казва, че иска да я впечатли? На Колин му е все едно какво мислят другите…

— Продължавай — прекъсна го Колин.

Изненадан, приятелят му се обърна към него, а Лили поизправи рамене.

— Радвам се, че осъзнаваш пред какво предизвикателство си изправен. Опитвам се да ти обясня, че е наложително да усвоиш основните елементи на танца.

Двамата мъже замълчаха за миг.

— И как по-точно ще ги усвои? — попита най-сетне Евън. — Живеем в Уилмингтън. Съмнявам се някой инструктор по танци да си разчисти графика през следващите два дни, та приятелят ми да не се изложи.

Лили се приведе напред и взе пликчето, оставено до дивана. Отвори го и извади няколко диска.

— Това са албуми със салса. Трябва да ги чуеш. Обадих се на някогашната си учителка по танци и тя ми ги изпрати. Записите не са нови, но няма значение. Главното в салсата са бързината и ритъмът. Мелодията е на второ място. Колкото до инструктора, с удоволствие ще помогна на Колин да научи необходимото.

— Умееш да танцуваш салса? — учуди се Евън.

— Разбира се. Повече от дванайсет години учих танци, включително алтернативни.

— Алтернативни ли? — попита Евън.

— Отраснах в Чарлстън. С изключение на шага и на валса всичко се смята за алтернативно — поясни тя, сякаш всеки цивилизован южняк би следвало да е информиран по този въпрос. — И все пак, Евън, дай думата на Колин. — Обърна се към него: — Ще ми позволиш ли да те обучавам през следващите два дни?

— Колко време е необходимо?

— Днес ще ти покажа основните стъпки и движения, как да се обръщаш и как да водиш партньорката си при въртене. Така ще разбереш какво ни предстои. После ще ни трябват по три часа в четвъртък и в петък. След като се върна от работа и се преоблека. Към шест, да речем. И, разбира се, ще се упражняваш през свободното си време.

— Ще бъде ли достатъчно?

— Не е достатъчно, за да се усъвършенстваш. Или дори да постигнеш прилични резултати. Да овладееш майсторски какъвто и да било танц, изисква години. Но ако се съсредоточиш и изпълняваш стриктно напътствията ми, ще бъдеш достатъчно подготвен за срещата в събота.

Колин не отговори веднага. Отпи глътка вода.

— Не ми казвай, че обмисляш сериозно предложението й — тросна му се Евън.

— Обмисля го, естествено. Разбира, че съм права.

Колин свали чашата в скута си.

— Добре — кимна той. — Но ще се наложи да убедя някого да ми вземе смяната в петък вечерта.

— Чудесно — усмихна се Лили.

— Чакай — обърна се Евън към нея. — Нали щяхме да излизаме в петък?

— Съжалявам, но се налага да отменя договорката. Приятел се нуждае от помощта ми и не мога да му откажа. Толкова мило ме помоли.

— Сериозно? Аз нямам ли право на мнение?

— Имаш, разбира се. Ще бъдеш тук и през двете вечери. Както и днес очевидно.

— Тук?

— Къде другаде?

— Не знам. В някое танцово студио?

— Не изглупявай. Не е необходимо. Но ще разместиш мебелите в дневната. Наистина ни трябва пространство. И ще отговаряш за музиката. Ще спираш и ще връщаш назад, когато ти кажа, ще пускаш наново песните и прочее. Наложително е да използваме целесъобразно времето си. Ти ще бъдеш малкият ми помощник.

— Малкият ти помощник?

Тя му се усмихна.

— Споменах ли, че салсата кара жените да се чувстват особено… чувствени? За дълго при това.

Евън преглътна, загледан в нея.

— С удоволствие ще ти помогна.

* * *

— Смачка се като евтин костюм — каза Колин.

С Евън се заеха да избутат дивана в единия край на стаята, докато Лили отиде в спалнята да се преоблече и да обуе подходящи обувки с точна до милиметър височина на токчетата. Тя не правеше нищо наполовина.

— Винаги съм готов да помогна на приятел.

Колин се усмихна.

— Добре.

— А когато приключим, ти ще ми помогнеш да върнем мебелите по местата им.

— Добре.

— И след урока няма да оставаш нито минута повече. Изчезваш точно в девет.

— Добре.

Оставиха дивана.

— Не знам как ме придумва за такива неща.

Колин сви рамене.

— Аз имам известна представа.

* * *

След като освободиха достатъчно пространство и навиха килима, Лили придърпа Колин в средата на стаята. Евън седна мрачно на дивана, зареден с книги. Лили бе облякла тесни бели джинси, червена копринена блуза и обувки, които вероятно струваха повече от седмичната надница на Колин. Макар да бе годеница на Евън и негова приятелка, Колин съзнаваше, че буквално излъчва сексапил.

— Спазвай дистанция, Колин! — предупреди го Евън.

— Тихо! — скара му се Лили. — Сигурно ти е любопитно защо се преоблякох — обърна се към Колин.

— Не особено — призна той.

— Преоблякох се, за да виждаш как си движа краката. Споменах, че ще ти покажа основните стъпки. Винаги можеш да ги използваш, независимо какво прави Мария. Разбра ли?

— Да.

— Предполагам, че Мария може да танцува салса?

— Каза ми, че навремето танцувала често.

— Отлично.

Лили застана до него. Двамата бяха с лице към прозореца и Евън ги виждаше в профил.

— Значи ще може да те следва — продължи Лили. — Готов ли си?

— Да.

— Тогава наблюдавай краката ми и прави същото като мен — каза тя. — Изнасяш напред левия крак — едно — после преместваш тежестта върху пръстите на десния крак — две. Връщаш левия в изходна позиция — три — и изчакваш един такт — четири. — Показа стъпките и Колин ги повтори. — Сега прекрачваш назад с десния крак — пет — преместваш тежестта върху пръстите на левия крак — шест — после връщаш десния крак напред — седем — и изчакваш един такт — осем. И готово.

Колин отново повтори стъпките.

— Това ли е?

Тя кимна.

— Да го направим пак.

Подхванаха наново движенията. После пак и пак. Лили броеше до осем. След още дузина по-бързи повторения продължиха, без да броят. Починаха си малко и започнаха отначало, като постепенно увеличаваха скоростта. Когато Колин усети, че посвиква, Лили спря и застана да го наблюдава отстрани.

— Отлично! — похвали го най-накрая. — Усвои стъпките, но важното е да не пружинираш толкова. Сега се движиш като трол през блато. Трябва да си по-плавен като цвете, което бавно разцъфва. През цялото време дръж раменете на едно ниво, докато правиш стъпките.

— Как?

— Като използваш повече хълбоците. Ето така.

Тя му показа, движейки пластично хълбоци напред-назад, без да отпуска рамене. Беше права, че танцът е чувствен. С крайчеца на окото си Колин зърна, че Евън е седнал по-изправен и се взира в Лили, макар че тя сякаш не го забелязваше.

— Сега ще повторим всичко с музика. Старай се да изпълняваш стъпките по-гладко. — Обърна се към годеника си: — Скъпи? Ще пуснеш ли песента отново?

Евън тръсна глава, все едно се събужда от сън.

— Какво? Каза ли нещо?

* * *

Танцуваха малко повече от два часа. Освен основните стъпки Колин се научи как да се върти и тогава започнаха да танцуват заедно. Лили му показа къде да сложи дясната си длан (точно под рамото, напомняше си той). Показа му и как да я води при три различни завъртания, давайки й дискретно знак с лявата си ръка. Изискваха се малко по-различни стъпки, преди да се върне отново към основните.

През цялото време му напомняше да се движи плавно и да използва хълбоците, да не прекъсва зрителния контакт, да не изпуска ритъма, да спре да брои на глас и да се усмихва. После върнаха мебелите по местата им и стана време Колин да си тръгва. Лили улови Евън за ръката и двамата го изпратиха до верандата.

— Справи се много добре — похвали го тя. — Имаш усет за ритъм.

— Танците приличат малко на бокса — отбеляза той.

— Надявам се, че не си прав — поклати глава тя с почти обиден тон.

Колин се усмихна.

— Утре вечер, нали?

— Точно в шест. — Тя му подаде диск. — За теб е. Остане ли ти свободно време през деня, настоявам да упражняваш стъпките, обръщането и завъртането на партньорката. Съсредоточи се върху знаците с ръка и се старай да се движиш плавно. Ще бъде крайно неефективно, ако се наложи да започнем отначало.

— Добре — кимна той. — И, Лили?

— Да?

— Благодаря.

— За нищо, Колин — усмихна се тя. — Не бих пропуснала обаче възможността да повдигна още един въпрос, който току-що ме осени.

Колин я погледна очаквателно.

— Относно обяда с Мария утре. Не е необходимо, разбира се, да ти напомням, че ще се срещнете в делова обстановка, която изисква по-официално облекло. Не е необходимо, надявам се, да ти напомням също, че колкото и да обичаш колата си, няма нищо по-отблъскващо от непочистено купе и от кола, която не иска да запали. Верни ли са предположенията ми?

По принцип ремонтираше колата си по други причини, а не заради Мария, но щом я споменаваше…

— Да — отговори той.

— Радвам се — кимна Лили. — Жените все пак имат определени очаквания по отношение на ухажването. Колкото до цветята, реши ли какво да избереш? Понеже различните букети носят различен смисъл?

Лили говореше толкова сериозно, че Колин едва успя да сдържи усмивката си:

— Какво би препоръчала?

Тя почеса брадичка със съвършения си маникюр.

— Понеже двамата тепърва ще се опознавате и срещата е по обяд, букет от рози е твърде формално, а лилиите, макар и красиви, са по-подходящи за пролетта. Карамфилите, естествено, не изразяват нищо, освен че са евтин избор. Изобщо не стават.

Колин кимна.

— Разбирам.

— Най-добре й поднеси малък есенен букет. С дребни жълти рози, бронзови маргаритки и един стрък червена звъника, да речем. — Тя наклони замислено глава. — Да, струва ми се идеално за случая. Ще помолиш да аранжират букета във ваза, за да го сложи в кабинета си, но това е правилният избор, нали?

— Несъмнено.

— Поръчай букета от „Майкълс Флорист“. Майкъл е истински творец. Обади му се още сутринта и кажи, че аз съм ти го препоръчала. Той ще си свърши работата.

Евън се подсмихна, явно доволен от сцената, която наблюдава, и вероятно решил, че по отношение на Лили и изискванията й Колин едва ли ще се различава особено от него. И понеже Евън го познаваше по-добре от всеки, приятелят му кимна след кратко колебание.

— Добре.

* * *

Сутринта Колин се събуди рано и със задоволство установи, че старото камаро запали с първото превъртане на ключа. Тренира усилено — плиометрия и вдигане на тежести, скачане на въже и дълги рундове на тежките и бързите боксови круши. На връщане спря край контейнер за боклук и почисти колата. В апартамента, докато мускулите му бяха още топли и раздвижени, пусна диска на Лили и половин час упражнява салса стъпките, учуден, че не е забравил нищо. Изненада се отново колко концентрация изисква танцът.

Изпи протеиново смути и се изкъпа, облече тъмни панталони и риза — резерви от дните му в съдебната зала. Оттогава мускулите му бяха наедрели значително, но по-подходящи дрехи нямаше. Застанал пред огледалото, си помисли, че макар ризата да е възтясна, изглежда, сякаш го е облякъл Евън. Дрехите бяха абсурдни, особено след като отиваше първо в университета, където късите панталони и джапанките бяха протокол. Лили не би одобрила, но нави ръкавите. По-добре. И по-удобно.

Колегите му или не забелязаха, или не се впечатлиха от външния му вид и както обикновено той изслуша внимателно лекцията, водейки си записки. Серена не се появи, защото часовете им заедно бяха в понеделник и в сряда. През няколкото свободни минути той се обади в цветарницата и поръча есенен букет, каквото и да значеше това. После тръгна към залата, където се провеждаше семинарът по контролиране на учебната среда, осъзнавайки, че не е спирал, откакто будилникът му звънна, и режимът му е преобърнат с хастара наопаки.

Последната лекция за деня приключи в дванайсет без четвърт. Слънцето се издигаше високо в небето и под лъчите на циганското лято Колин закрачи към колата бавно, за да не се изпоти. Отби се в цветарския магазин и се накани да поеме към адреса, който Мария му беше дала. Сякаш съдбата си играеше с него, наложи се да завърти ключа два пъти и да помпа доста педала за газта, за да потегли. Не му оставаше друго, освен да се надява, че ще стигне до мястото на срещата.

„Мартенсън, Херцберг и Холдман“ се помещаваше в собствена сграда — сравнително модерна постройка на две пресечки от река Кейп Фиър и в сърцевината на историческия квартал. От двете й страни и от другата страна на улицата се редяха тухлени сгради в различни оттенъци на ръждивото и магазини, засенчени с навеси. Колин паркира през няколко места от колата на Мария до лъскав червен корвет.

Взе вазата с цветята — спомнил си Лили и израза й „определени очаквания“ — и после се замисли за Кен и за проблемите, които създава. Почуди се дали е наоколо; искаше да свърже името с образ. Заключи камарото и внезапно видя цялата сутрин като обратно броене до времето, когато най-сетне ще срещне отново Мария.

Изненадан, осъзна, че му е липсвала.

10.

МАРИЯ

Барни се бе скрил в кабинета си — готвеше се за делото, оставил Мария на двоен пост. Цяла сутрин тя водеше разговори с клиенти, стараейки се да увери всекиго, че на случая му се обръща необходимото внимание. През половин час стажантката им Лин донасяше в кабинета й нова купчина документи или формуляри за попълване и макар че едва смогваше, така поне не й оставаше време да нервничи как ще протече предстоящата обедна среща. Или по-точно как родителите й ще реагират, когато се запознаят с Колин. Първо — за разлика от Луис — Колин бе гринго и въпреки че за нейното поколение това не бе проблем, родителите й вероятно щяха да се изненадат. Щом бе решила да ги запознае с Колин, значи връзката им бе сериозна, а дълбоко в себе си те очакваха Мария да се обвърже с мексиканец. Всички в семейството й — дори далечните роднини — бяха мексиканци, а културните различия си казваха думата. Бяха страстни почитатели на теленовелите; на всяко семейно събиране децата получаваха пинята, слушаха мариачи музика и разговаряха само на мексикански. Имаше лели и чичовци, които изобщо не владееха английски. Дори да приемеха спокойно изненадата, родителите й все пак щяха да се учудят защо не им е споменала нищо за произхода на Колин. Мнението на другите членове на семейството зависеше от възрастта им — по-младите изобщо нямаше да обърнат внимание. Не се съмняваше обаче, че в ресторанта ще обсъждат разгорещено темата дълго след като двамата с Колин си тръгнат.

В това отношение едва ли щеше да възникне сериозен проблем, ала не бе сигурна как ще се справи с неизбежните въпроси за миналото на Колин. Какво щеше да стане, ако майка й или баща й започнат да го разпитват още днес? Вероятно щеше да отклони въпросите и да смени темата, като им напомни, че са просто приятели, но докога ще може да отлага? Освен ако отношенията им не охладнееха след съботата — а тя се надяваше да не охладняват — рано или късно щяха да повдигнат въпроса за миналото на Колин. А какво й каза Серена? „Дори не искам да съм в същия щат, когато пуснеш тази бомбичка.“ За родителите й не би имало значение, че е зряла жена; щяха да изразят открито разочарованието си, сигурни, че постъпват правилно, защото дъщеря им явно не разбира в какво се забърква.

И колкото и безумно да звучеше, родителите й вероятно имаха право.

* * *

— Имаш посетител — уведоми я Джил, нарамила дамската си чанта.

Мария тъкмо оставяше телефона след разговор с Гуен, рецепционистката, която й бе съобщила същото.

— Разбрах — отговори Мария, забелязала едва сега, че е дванайсет и петнайсет. — Не знам как отлетя времето. Сякаш току-що пристигам.

Застанала на прага, Джил се усмихна.

— Ще излизаш с Колин?

— О, да… Съжалявам, че не успях да ти кажа по-рано, но не ми остана нито една свободна минута.

— Не се безпокой — махна с ръка приятелката й. — Помня как се работи до припадък, когато Барни се готви за дело. Всъщност дойдох да ти кажа, че ще изненадам Пол в офиса му, за да ме изведе на обяд.

— Нали не ми се сърдиш?

— Не и за обяда. Но нямаше да е зле да ме предупредиш, че Колин ще идва. Щях да накарам и Пол да дойде, за да види как се отразяват на мъжете здравословното хранене и тренировките.

— Пол си е добре.

— Лесно ти е да го кажеш. Знаем кой те чака във фоайето. Пол, от друга страна, се размеква и му е все едно. А съм наясно, че му е все едно, защото напоследък постоянно пускам намеци за самоусъвършенстване. Например: „Остави бисквитите и скачай на бягащата пътечка, за бога“.

— Наистина ли го казваш?

— Не, но го мисля. Едно и също е.

Мария се засмя, събра си нещата и стана.

— Искаш ли да слезем заедно?

— Затова чакам. Искам да видя изражението ти, когато разбереш.

— Какво?

— Скоро ще ти стане ясно.

— Какви ги говориш?

— Хайде! — настоя Джил. — И не забравяй да ни запознаеш. Искам да разкажа на Пол всичко, особено ако обожателят ти започне да флиртува с мен.

— Колин не си пада по флиртовете.

— Все едно. Важното е да го видя отблизо. Да се уверя, че е достатъчно добър за теб.

— Много мило от твоя страна.

— Нали сме приятелки?

Тръгнаха по коридора. Мария си пое дълбоко дъх, усетила как безпокойството отново я обзема. Джил, слава богу, не забеляза, унесена в мисли.

— Чакай! — каза тя и бръкна в чантата си. Извади си червилото, начерви се и го прибра. — Готово. Да вървим!

Мария се втренчи в нея.

— Сериозно?

Джил й намигна.

— Какво да ти кажа? Първото впечатление има значение.

Откъм фоайето се появиха две забързани стажантки, които си шушукаха развълнувано като гимназистки. Джил кимна към тях.

— Разбираш ли сега? Определено си ме държала в неведение. Колин е великолепен мъж.

— Не е чак такъв красавец.

— Ммм… Красавец е и още как. Хайде. Закъсняваш за срещата.

Още щом зърна Колин във фоайето, сърцето на Мария подскочи. Гледаше на другата страна — чака ме, осъзна тя — и в гръб приличаше на млад адвокат, макар и изключително добре сложен и с татуировки. Тя погледна към рецепцията и забеляза колко се старае Гуен да не впива очи в него, докато говори по телефона.

Колин явно долови присъствието им и се обърна. Държеше красив букет — оранжево и жълто с яркочервено пламъче в средата. Очите й леко се разшириха.

— Изненада! — прошепна Джил, но Мария не я чу.

— О… Здравей — успя да изрече най-сетне. Пристъпи към Колин, усещайки смътно, че Джил тактично изостава. Отблизо усети уханието на чистото му тяло, примесено с аромата на цветята. — Нови дрехи?

— Дрехите на свободата — отговори той. — Спасиха ме от затвора.

Тя се усмихна и в следващия момент си каза: „Не е за вярване, че отговорът му не ме смущава“. Не искаше обаче да мисли за това. Кимна към цветята.

— За мен ли са?

— Да. — Той й ги подаде. — Есенен букет.

— Красиви са. Благодаря.

— Няма за какво.

— Ще ги оставя в кабинета. Връщам се веднага.

— Добре.

Зад нея чу Джил да си прочиства гърлото. Обърна се.

— О, това е приятелката ми Джил. И тя е адвокат тук.

Джил приближи и той й протегна ръка.

— Приятно ми е да се запознаем.

— И на мен, Колин. — Тя пое ръката му с дружелюбно, но професионално изражение.

Мария ги остави да си поговорят и тръгна бързо към кабинета. Забеляза, че двете стажантки я поглеждат с известна завист. Опита се да си спомни кога за последно някой й е подарявал цветя. Ако не брои единствената роза, която Луис й бе подарил за Деня на Свети Валентин, след като излизаха цяла година, не се сети за друг случай.

Сложи вазата на видно място в стаята и се върна във фоайето.

Джил се обърна към нея:

— Чувам, че си далеч по-добър фотограф, отколкото признаваш. Колин ми каза, че си направила чудесни снимки на делфини.

— Ласкае ме. Просто от време на време ми върви.

— Все пак искам да ги видя.

— Ще ти ги изпратя по имейла. — После попита Колин: — Готов ли си?

Той кимна, сбогуваха се с Джил и тръгнаха към паркинга.

— Приятелката ти изглежда мила — отбеляза Колин.

— Страхотна е — съгласи се Мария. — Ако не беше тя, щях да обядвам сама на бюрото си, откакто дойдох тук.

— До днес — усмихна се той. — Как е работата?

— Затрупана съм — призна Мария. — Но се надявам да забавим темпото. Днес следобед и утре шефът ми няма да е в кантората.

— Не ти препоръчвам да организираш шумно парти и да обърнеш офиса с главата надолу в негово отсъствие. От опит знам, че това ядосва хората.

— Ще взема съвета ти под внимание — усмихна се тя.

Колин й отвори вратата и тя седна в камарото. Той се настани зад волана и се приведе към нея, стиснал ключовете.

— Смятам да те заведа в центъра. Ще намерим място на открито с хубава гледка.

„О, да — помисли си тя. — Относно това…“ Закопча си старателно колана, докато реши как най-добре да му обясни.

— Звучи чудесно — подхвана — и по принцип не бих възразила. Обаче снощи, когато се обади, бях при родителите си и споменах, че ще обядваме заедно. И… — Тя издиша дълбоко, решила да изплюе камъчето без заобикалки: — Очакват да обядваме в техния ресторант.

Колин потупа с ключовете по седалката.

— Искаш да се запозная с родителите ти?

— Не съвсем. Още не. Но… — Тя сбърчи нос, несигурна как ще реагира Колин и надявайки се да не се ядоса.

— Нещо такова.

Той пъхна ключа в стартера.

— Добре — кимна.

— Така ли? Това не те смущава? Макар да се познаваме съвсем отскоро?

— Да.

— Но би смутило други.

— Добре.

— Ами… хубаво. — Той замълча. След малко отбеляза: — Нервна си.

— За разлика от мен те не те познават — издиша бавно, мислейки си: „Дойде ред на трудната част“. — Имай предвид, че са старомодни. Татко се държи покровителствено, а мама се тревожи непрекъснато. Страхувам се, че ако започнат да задават въпроси…

Колин довърши вместо нея:

— Притесняваш се какво ще им отговоря. И как ще реагират.

Тя не отговори, но долови, че той вече е прочел мислите й.

— Няма да ги лъжа — каза.

— Съжалявам, че се налага да водим подобен разговор. Знам, че съм голяма и имам право да излизам с когото пожелая, независимо какво смятат те. Но мнението им има значение за мен. Защото все още имам нужда от одобрението им. И, повярвай ми, знам колко ужасно звучи това.

— Не звучи ужасно. Звучи нормално.

— Ти не се нуждаеш от одобрение.

— Евън вероятно би казал, че не съм нормален.

Въпреки напрежението тя се засмя, но след миг смехът й секна.

— Ядосах ли те?

— Не.

— Но сигурно те обидих.

— Не — повтори той.

— Как се чувстваш тогава?

Той не отговори веднага.

— Чувствам се поласкан — каза най-после.

Тя примигва.

— Поласкан? Как е възможно да се чувстваш поласкан?

— Сложно е.

— Бих искала да ми обясниш.

Той сви рамене.

— Защото сподели чувствата си с мен, макар да подозираше, че ще ме наскърбиш. И ми каза истината. И го направи от загриженост, защото искаш да ме харесат. Защото не съм ти безразличен. Затова съм поласкан.

Тя се усмихна — от изненада, но и понеже той имаше право.

— Мисля, че ще се откажа от опитите да предвиждам каквото и да било за теб.

— Добре — отвърна той, завъртя ключа и двигателят се съживи с боботене; преди да включи на скорост, Колин се обърна към нея: — Е, какво следва?

— Отиваме на обяд? И се надяваме на най-доброто?

— Звучи като план.

* * *

„Ла Косина де ла Фамилия“ се намираше в стар търговски център на няколко пресечки от Маркет стрийт. Паркингът пред сградата обаче се оказа пълен. Докато вървяха към входа, Колин изглеждаше спокоен както винаги, което напрегна още повече Мария. Той я хвана за ръката. Тя се вкопчи в дланта му както корабокрушенец се улавя за спасителна жилетка.

— Забравих да те попитам дали обичаш мексиканска храна.

— Помня, че навремето ми харесваше много.

— Но вече не? Защото не е здравословна?

— Все ще намеря какво да поръчам.

Тя стисна ръката му и усещането й хареса.

— Мама каза, че ще ни приготви нещо специално. Тоест, вероятно няма да получиш меню. Но пък аз й споменах, че обичаш здравословна храна.

— Всичко е наред — успокои я той.

— Случва ли се да се разтревожиш някога?

— Гледам да не се случва.

— Е, тогава ще започнеш да ми даваш уроци. Защото напоследък имам чувството, че правя само това.

Той отвори вратата и Мария го поведе навътре. Чичо й Тито веднага изникна пред тях, очевидно развълнуван, че е дошла. Обсипа я с порой от думи на испански, поздрави я с целувка, ръкува се с Колин, грабна две менюта и ги поведе към сепаре в ъгъла. Това бе единствената свободна маса — родителите й явно я бяха запазили специално за тях.

Щом седнаха, братовчедка й Ана донесе чаши с вода и кошничка с чипс и салса. Мария поговори набързо с нея и представи Колин за втори път. Приведе се към него, когато Ана се отдалечи.

— Съжалявам. Не идвам достатъчно често тук. Сигурно и те са развълнувани като родителите ми.

— Колко твои роднини работят в ресторанта?

— В момента ли? — Тя огледа мястото; друг чичо стоеше зад бара, две лели обслужваха клиентите по масите. — Вероятно шестима. Но трябва да питам родителите си, за да съм сигурна.

Той се озърна.

— Оживено е.

— Винаги е пълно. На три пъти разширявахме ресторанта. Отначало имаше само шест маси. — Докато говореше, забеляза родителите си да излизат от кухнята и се отдръпна назад. — Е, идват! Родителите ми, имам предвид.

Когато приближиха, тя целуна майка си, после баща си, като през цялото време се молеше да спестят фойерверките.

— Това е приятелят ми Колин — представи го. — Това са родителите ми, Феликс и Кармен.

— Привет — поздравиха те почти в унисон, като и двамата очевидно го преценяваха под лупа.

— Радвам се да се запозная с вас — каза той.

— Мария каза, че си студент? — подхвана без предисловия Феликс. — И работиш като барман?

— Да — кимна Колин. — Всъщност със Серена посещаваме заедно два семинара. Работя в „Краби Пийтс“ край брега. — После очевидно си спомни тревогите на Мария и махна с ръка към ресторанта, за да не го въвлекат в разговор за миналото му. — Развили сте страхотен бизнес. Откога съществува „Ла Косина де ла Фамилия“?

— От трийсет и една години — отговори Феликс с гордост в гласа.

— Мария спомена, че сте се разширявали неколкократно. Наистина похвално постижение.

— С Божията благословия — съгласи се баща й. — Идвал ли си тук преди?

— Не — призна Колин. — Но Мария ми разказа, че съпругата ви е удивителен майстор готвач.

Феликс поизправи гръб.

— Най-добрата — погледна към Кармен. — Заради това, разбира се, понякога се мисли за шеф.

— Шеф съм — заяви тя на английски със силен акцент.

Колин се усмихна и след като си размениха още няколко изречения, Феликс улови Кармен за ръката.

— Да вървим. Да ги оставим на спокойствие.

Сбогуваха се и тръгнаха към кухнята.

— Нали знаеш, че в момента те обсъждат с Тито, Ана и всички останали? Като изключим Луис, не съм водила друг мъж, освен теб в ресторанта.

— За мен е чест — отвърна той и тя остана с чувството, че наистина го мисли.

— Не беше толкова зле, колкото се опасявах — добави тя.

— Великодушни хора са.

— Да, но аз съм тяхна дъщеря. И не задаваха трудни въпроси.

— Може би няма да задават.

— О, няма да ти се размине. Освен ако не се видим повече, разбира се.

— Искаш ли го?

Мария сведе очи за миг.

— Не — отговори. — Радвам се, че си тук. И съм щастлива, че през уикенда ще бъдем заедно.

— Което значи?

— Че следващия път, когато се съберем всички — ако има такъв — ще съм още по-нервна.

* * *

След няколко минути Кармен и две братовчедки на Мария започнаха да трупат храна върху масата — чинии с тако, бурито, моле поблано и енчилада; тамале, карна асада, чили рейено, тилапия с доматен сос и купа салата. Мария размаха ръце.

— Мамо! Твърде много е! — опита се да възрази.

Дори Колин изглеждаше изненадан, когато чиниите запристигаха.

— Яжте колкото искате — отговори Кармен на испански. — Ние ще върнем другото в кухнята. Ще се намери кой да го дояде.

— Но…

Кармен погледна към Колин, после пак към Мария.

— Сестра ти беше права. Наистина е красив.

— Мамо!

— Какво? Той не ме разбира.

— Това няма значение.

— Просто се радвам да те видя щастлива. С баща ти се безпокояхме. Само работиш. — Тя се усмихна и погледна отново към младия мъж. — Ирландско ли е името му?

— Нямам представа.

— Католик ли е?

— Не съм го питала.

— За какво говорите?

„Нямаш идея — помисли си Мария. — И по-добре.“

— Нелюбезно е да го обсъждаме така.

— Разбира се — съгласи се майка й и смести последната чиния между чашите им с вода. — Имаш право. — Усмихна се на Колин и превключи на английски: — Добър апетит!

— Благодаря.

Кармен се оттегли, оставяйки ги насаме с планините от храна.

— Мирише вкусно — отбеляза той.

— Шегуваш ли се? Това е абсурдно! Кой може да изяде толкова!

— Изглеждаш притеснена.

— Притеснена съм, разбира се. Трябваше да си поръчаш от менюто, но мама изигра номера си.

— Какъв номер?

— Още се опитвам да го разгадая. Да те впечатли? Да се увери, че се чувстваш като у дома си?

— Звучи добре.

— Знам, но е прекалено.

Видя как Колин оглежда чиниите и посочи тилапията:

— Мисля, че е специално за теб. Печена риба с домати, маслини и стафиди. Сипи си.

Той взе няколко филета и сложи салата в чинията си. Тя избра същото, но добави и половин енчилада. Всичко друго остана недокоснато. Колин опита рибата и почука с вилицата по чинията.

— Невероятно вкусно! Нищо чудно, че майка ти е шефът.

— Майстор е.

— Можеш ли да готвиш така?

Мария поклати глава.

— Иска ми се. Не мога да се сравнявам с мама, но започнах работа в кухнята и научих основното. Беше ми приятно, но след известно време родителите ми решиха, че е по-добре да сервирам на клиентите. Смятаха, че като ме принудят да разговарям с непознати, ще преодолея срамежливостта си.

— Пак ли тази срамежливост?

— Според теб очевидно са постигнали целта си. И, между другото, съм отлична сервитьорка.

Той се засмя и през следващия час скачаха от тема на тема — любимите им филми, местата, които искат да посетят; той разказа още малко за семейството си, тя — за своето. Заговореше ли, той я изслушваше мълчаливо и внимателно, без да откъсва очи от нейните. Разговорът бе лек и непринуден, но тя усещаше, че Колин попива всяка нейна дума. Въпреки присъствието на роднините й и гълчавата, носеща се от съседните маси, двамата се чувстваха приятно изолирани от околния свят. Когато родителите им се появиха за втори път до масата — и въпреки разочарованието на майка й колко малко са изяли — Мария бе изпълнена с неочаквано спокойствие и задоволство.

След серия от топли прегръдки за довиждане потеглиха обратно към кантората. Старото камаро се държеше сговорчиво през цялото време. Колин изпрати Мария до входа и когато отново улови ръката й, тя пак почувства колко естествен е досегът му. През вратата той я подръпна леко, за да спрат.

— В колко часа в събота? — обърна се тя към него.

— Имам тренировка от четири до шест. Искаш ли да те взема от апартамента ти в седем и половина? Ще вечеряме и после ще отидем да танцуваме.

— Чудесно — отговори тя. — Какво представлява тренировката?

— Удари и ръкопашни хватки. Наподобяват техниките на борците.

— Позволено ли е да се гледа?

— Предполагам — отговори той. — Сигурен съм, че собственикът на залата няма да възрази, но все пак трябва да го попитам.

— Ще го попиташ ли?

— Защо? Искаш да дойдеш?

— Понеже ще ме водиш на танци, редно е да видя нещо, което ти харесваш.

Той не скри изненадата си.

— Добре. Но преди да излезем, ще трябва да се върна вкъщи, за да се изкъпя. Съгласна ли си да се срещнем в залата?

Мария кимна. Колин й обясни как да стигне дотам, а тя написа домашния си адрес на гърба на визитната си картичка.

Той прибра картичката в джоба си и преди тя да разбере какво се случва, се приведе и устните му срещнаха нейните. Целувката бе нежна и макар Мария да усети същия магнетизъм както предишната неделя, този път долови и топлота, и обещание. Внезапно нямаше значение какво мислят родителите й. Тук и сега единствено Колин имаше значение и когато той се отдръпна, я изпълни желание целувката да е продължила по-дълго. В същия миг обаче с крайчеца на окото си зърна движение и забеляза, че Кен се е появил иззад ъгъла — явно бе паркирал от другата страна на сградата. Закова се на място и се втренчи в тях. Мария усети как тялото й се вцепенява и Колин проследи погледа й.

— Това ли е той? — прошепна. — Кен?

— Да. — Кимна и видя как лицето му ненадейно застива. Не се отдели от нея, но вниманието му се съсредоточи върху Кен. Не сключи пръсти, но тя усещаше колко напрегната е ръката му — дълбоко стаена ярост, овързана с крехка нишка. Не се уплаши, но я обзе внезапна сигурност, че приближи ли, Кен определено ще се стресне.

Той продължи да ги наблюдава. Колин също не откъсваше очи от него, сякаш си премерват силите. Погледна към нея едва когато Кен отклони поглед. Целуна я отново, този път с известно собственическо чувство, и отстъпи крачка назад.

— Не му позволявай да те изнервя. Не си заслужава — каза му тя.

— Изнервя теб.

— Ще се справя.

— И все пак не го харесвам.

— Затова ли ме целуна отново?

— Не.

— Защо тогава?

— Харесваш ми — отговори той.

Думите му — директни, толкова очевидно искрени — накараха сърцето й да подскочи за кой ли път и тя едва се сдържа да не се усмихне идиотски.

— Какво ще правиш довечера и в петък вечерта?

— Имам планове с Евън и Лили.

— Ще бъдеш с тях и през двете вечери?

— Да.

— Какво сте замислили?

— Не искам да ти кажа.

— Защо?

— И това не искам да ти кажа.

Тя стисна ръката му и я пусна.

— Знам, че казваш истината, но всъщност не казваш нищо. Трябва ли да се безпокоя? С друга ли излизаш?

— Не — поклати глава той. — Не се тревожи. Обядът днес бе чудесен. Радвам се, че се запознах с родителите ти.

Тя го погледна изпитателно.

— Добре.

Той се усмихна и отстъпи назад.

— Време е да се връщаш на работа.

— Знам.

— Още ли ни наблюдава?

Тя надникна над рамото му и поклати глава.

— Явно е минал през задния вход.

— Ще го изнерви ли това, което видя?

— Вероятно — замисли се тя. — Но пък разбра, че наистина съществуваш. Ако пак започне да ми досажда, ще намекна, че си ревнив.

— Не съм — възрази той; синьо-сивите му очи я наблюдаваха съсредоточено, ала и нежно. — Но не го харесвам.

11.

КОЛИН

В събота сутринта Колин се събуди рано и излезе с колелото точно когато слънцето изгряваше. Велосипедът му — поръждясал ветеран, купен на старо на безценица — бе почти десетгодишен, но си вършеше работата и той успя да се изпоти сериозно още преди да стигне до спортната зала. Там се упражнява цял час — дърпа тежки въжета, бута натоварени шейни, хвърля медицинска топка. После с колелото се прибра вкъщи. Окоси моравата и подкастри храстите, замислен как след първата им среща Мария не излизаше от ума му, но сега го бе обсебила напълно. Дори Евън не пропусна да забележи — когато излезе на верандата преди малко, по лицето му се изписа самодоволна усмивка, подсказваща на Колин, че е съвсем наясно какво го вълнува. Приятелят му от своя страна изглеждаше доста отнесен в четвъртък и в петък вечерта. Колин предполагаше, че причината се крие в „чувствеността“ на салсата, но не беше негова работа да разпитва.

Лили също бе забелязала, че Колин е запленен от Мария, но бе съсредоточила вниманието си върху уроците по танци. Препоръча му обаче ресторант в центъра на града, напомняйки му два пъти да направи резервация. Благодарение на напътствията й научи за танците повече, отколкото смяташе за възможно, но все още не бе уверен в уменията си. Не искаше да си представя колко неподготвен щеше да бъде без своевременната й намеса.

След като приключи с двора, Колин изпи втория си протеинов шейк за деня и подреди апартамента си. После се зае с курсовата работа за семинара по контролиране на учебната среда. Изискваха се само пет страници, но установи, че е твърде разсеян. Нахвърли само най-общ план и облече пак спортния си екип, взе раницата за тренировки и излезе. Макар напоследък колата да се представяше отлично, днес двигателят кашля и киха дълго, преди най-после да се съживи. Явно проблемът не бе нито в стартера, нито в алтернатора. Вместо да се замисли как да го разреши, в ума му отново изплува Мария. Обзе го странно безпокойство дали срещата им днес ще мине гладко. Обади й се след работа в четвъртък и в петък. И през двете вечери говориха повече от час — нещо ново за него. Не помнеше да е разговарял толкова дълго по телефона с когото и да било. С нея обаче изгубваше представа за времето и неведнъж се улавяше, че думите й го карат да се усмихва. Успокои го, че Кен страни от нея, и го разсмя с историята за изненадващата среща, устроена й от Джил и Пол в деня, когато бе сменил гумата й. След като се сбогуваха, заспа трудно, макар обикновено нощем да се строполяваше в леглото, неспособен да държи очите си отворени.

За пръв път от много време му се прииска да се обади на родителите си. Не беше сигурен какво го прихваща, но предположи, че му е повлиял начинът, по който Мария говори за родителите си, и привързаността им един към друг. Почуди се колко ли различно щеше да се развие животът му, ако бе отраснал в семейство като нейното. Още преди да проходи, разбира се, бе трудно дете, но ако семейната атмосфера играе поне малка роля, значи не само той бе определял пътя си. Сега се чувстваше доволен от избраната посока, ала до неотдавна се бе сблъсквал с пропасти и препятствия. Как Мария, от висотата на собствената си безоблачна история, бе успяла да прогледне отвъд лутаниците му, все още го изненадваше, макар и приятно.

Той паркира пред залата и забеляза Мария, застанала пред входа. Беше с къси панталони и тениска и той отново си помисли, че не е срещал по-красива жена.

— Здравей — рече тя, когато приближи. — Готов ли си да поступаш някого?

— Само ще тренирам.

— Сигурен ли си, че може да гледам?

Той кимна и отвори вратата.

— Тази сутрин говорих със собственика. Няма дори да те накара да подпишеш формуляр, че действаш на своя отговорност, освен ако не поискаш да влезеш в клетката.

— Умееш да преговаряш.

— Старая се. — Той задържа вратата отворена, оглеждайки фигурата й, докато минава покрай него.

Видя я как се оглежда. За разлика от по-модерните зали тук атмосферата напомняше по-скоро склад. Заобиколиха много стойки за тежести и други тренировъчни приспособления и се запътиха към главната зала в далечния край на сградата. Минаха през втора врата и Колин я въведе в просторно помещение с тапицирани стени, големи дюшеци, оборудване, натрупано в ъглите, и клетка в дъното. Неколцина от групата му се разтягаха и загряваха и Колин им кимна, оставяйки раницата си на пода. Мария сбърчи нос.

— Тук мирише.

— Ще стане по-зле — обеща й той.

— Къде да седна?

Колин посочи купищата оборудване в ъгъла — сандъци с боксови ръкавици, подложки, въжета за скачане и кутии за плиометрия.

— Седни върху кутиите, ако искаш — предложи й. — Обикновено не използваме тази част на залата.

— Къде ще бъдеш ти?

— Навсякъде вероятно — отговори той.

— Много мъже ли ще тренират?

— Осем-девет. В събота обикновено няма много желаещи. През седмицата сме петнайсетина.

— С други думи, само най-запалените са тук.

— По-скоро вманиачените да поддържат форма или новаци, които искат да пробват всичко възможно. В събота най-сериозните обикновено са на състезания извън града.

— Това е добре. Понеже ще излизаме, имам предвид. Не искам да те насинят както през първата нощ, когато те видях.

— Ще го забравиш ли някога?

— Не мисля. — Тя се изправи на пръсти и го целуна по бузата. — Картината е запечатана завинаги в ума ми.

Колин направи бърза загрявка — разкърши ръце и крака и поскача на въже. Не след дълго се появи Тод Дейли — главният треньор и бивш професионален боксьор — придружен от Джаред Мур, който се боксираше професионално, но все още не на национално ниво. Дейли показа на групата още упражнения за загрявка.

Докато чакаше реда си за клетката, Колин тренираше техники за ръкопашен бой: ключове с ръце и крака и различни хватки за впримчване на противника. Повечето техники се използваха в бойните изкуства и борбата, като бързината, рефлексите и равновесието бяха далеч по-важни от бруталната сила. Както обикновено в събота Дейли първо показваше движенията — използвайки понякога Колин като партньор — и после разделяше групата на две. Всички се редуваха да упражняват техниката, повтаряйки я десет-дванайсет пъти. След десет минути Колин вече дишаше тежко; половин час по-късно ризата му подгизна от пот. През цялото време Дейли ги поправяше — обясняваше им къде да си сложат крака за допълнителна опора, как да сключват по-ефективно бедра. Тънките подробности сякаш бяха неизброими.

Един по един мъжете влизаха в клетката и след час дойде ред на Колин. С каска и по-тежки ръкавици той подхвана тренировъчна схватка с партньора си под шумните напътствия на Мур — бивш шампион от турнира „Златната ръкавица“ в Орландо. В продължение на седем рунда от по две минути Колин подскачаше, обикаляше в кръг и се възползваше от пробойните в защитата на партньора си, за да нанася юмручни удари и ритници, като същевременно се стараеше да не открива слаби места. Очевидно надделяваше, но не толкова заради собствените си умения, а по-скоро заради липсата на такива у съперника му. Мъжът срещу него не бе в добра физическа форма и се състезаваше сравнително отскоро — имаше само един бой зад гърба си, в който бе претърпял поражение.

После всички се върнаха на дюшеците, където тренираха поваляне, докато противникът им е с гръб към стената. След това си смениха местата и упражняваха предотвратяване на поваляне. Към края на тренировката мускулите на Колин трепереха от изтощение.

През цялото време погледът му се насочваше към Мария. Очакваше да се отегчи, но тя го следеше непрестанно с поглед, превръщайки тренировката в по-трудно занимание от обикновено. Най-често успяваше с лекота да се съсредоточи единствено върху съперника, но присъствието й необяснимо защо го смущаваше. По време на двубой липсата на концентрация би му създала сериозни неприятности. Остана с усещането, че психически е направил две крачки назад. Налагаше се да работи усърдно, за да навакса. Все пак този спорт изискваше еднакво добра психическа и физическа форма, макар малцина да го съзнаваха.

Накрая Колин тръгна право към раницата си, прибра си екипировката и я преметна през рамо. Мария дойде при него.

— Как ти се стори? — попита я той.

— Трудно. Изморително. И потно.

— Накратко е точно това.

— Как мина според теб?

— Добре — отговори той. — Разсейвах се.

— Заради мен?

— Да.

— Съжалявам.

— Недей. — Усмихна й се и подръпна тениската си. — Ще ми дадеш ли няколко минути да се измия и да се преоблека? Ако не смъкна тези дрехи, седалката в колата ще подгизне, преди да стигна до вкъщи.

Мария сбърчи нос.

— Звучи… гадно.

— Това да ли е, или не?

— Да, разбира се. Ще те чакам отпред.

Когато Колин най-сетне излезе от съблекалнята, видя Мария точно пред входа да говори по телефона. Със слънчевите очила приличаше на ослепителна филмова звезда от петдесетте. Прекъсна връзката, щом той приближи.

— Беше Серена.

— Добре ли е?

— Днес ще вечеря вкъщи с директора на някаква стипендиантска програма. Малко е нервна, но иначе е добре. — Тя сви рамене. — А ти как се чувстваш?

— По-чист. Временно. Още се потя.

Докосна ръката му.

— Радвам се, че дойдох. Беше по-интересно, отколкото предполагах.

— Остава ли уговорката ни за седем и половина?

— Надявам се — каза тя. — Но те предупреждавам, че танцувалните ми умения са малко ръждясали.

— Не бой се. На мен ще ми е за пръв път. И, Мария?

— Да?

— Благодаря, че дойде. Това значи много за мен.

* * *

Щом Колин слезе от колата, Евън се появи на верандата, понесъл найлонов плик.

— Ето — подаде му го. — За теб е. И ми дължиш пари.

Колин спря пред верандата.

— За какво?

— Лили реши, че ти трябва нещо за обличане днес.

— Имам дрехи.

— Не ме обвинявай. Казах й същото. Но Лили си е Лили. Помъкна ме по магазините и както споменах, дължиш ми пари. Касовата бележка е в плика.

— Какво купи?

— Всъщност не е толкова зле. Представях си как избира нещо с пискюлчета или звънчета, но не познах. Спря се на черни панталони, червена риза и черни обувки.

— Откъде знае какъв размер нося?

— Купи ти дрехи миналата Коледа.

— И е запомнила?

— Познаваш я. Помни такива неща. И би ли взел плика? Ръката ме заболя.

Колин взе дрехите.

— Какво ще стане, ако не ги облека?

— Първо, така или иначе ще се наложи да ми ги платиш. Второ, ще я обидиш, а това не е редно след всичките уроци по танци. И, разбира се, ще трябва да й обясниш защо не си с тях.

— Как ще разбере дали съм с тях, или не?

— Ще разбере, защото е тук. И настоява да се отбиеш при нас, преди да излезеш. Иска да говори с теб.

Малко объркан, Колин не продума.

— Просто сложи проклетите дрехи!

Колин продължи да мълчи и Евън присви леко очи.

— Длъжник си ми.

* * *

Колин застана пред огледалото в банята и призна, че можеше да е много по-зле. Ризата се оказа по-скоро тъмночервена и макар никога да не би избрал подобна дреха, му стоеше прилично, особено след като нави ръкавите. И без друго смяташе да обуе черни панталони — поредните сувенири от дните в съдебната зала — а обувките бяха горе-долу като неговите, само че не ожулени. Недоумяваше как Лили е разбрала, че се нуждае от нови, ала отдавна бе спрял да се изненадва от хрумванията й.

В кухнята написа чек на Евън, взе си ключовете и изключи лампите. Заобиколи къщата, изкачи стълбите и забеляза, че входната врата е открехната. Побутна я и видя Лили и Евън в кухнята, стиснали по чаша вино. Лили му се усмихна и остави своята върху плота.

— Колко си красив! — възхити му се тя и го целуна по бузата. — Цветът ти подхожда идеално и съм сигурна, че Мария ще остане очарована.

— Благодаря — каза Колин.

— За мен бе удоволствие. И се надявам да си запомнил уроците. Упражни ли стъпките днес?

— Не.

— Какво, за бога, прави?

— Ходих в залата.

— Разбира се. — Тя не скри разочарованието си. — Наистина трябва да се научиш да степенуваш приоритетите. За нищо на света няма да те оставя да тръгнеш, преди да се уверя, че не си забравил наученото.

— Сигурен съм, че ще се справя. И трябва да я взема след няколко минути.

— Тогава да побързаме. Евън? Ще пуснеш ли музика?

— Разбира се — кимна той. Грабна си телефона и занатиска бутоните в движение. — Имам песен тук.

Лили явно бе планирала всичко предварително. Улови Колин за ръката.

— Води ме. Да повторим стъпките на пълни обороти.

Колин се подчини. После се отдръпна от нея.

— Доволна ли си?

— Ще я смаеш — намигна му Лили. — Както с цветята.

— И знаеш ли с какво друго ще я смаеш? — попита Евън. Колин се обърна към него и разбра, че мислите му са взели сериозен обрат. — Първо, ако колата ти запали. Второ, ако не те арестуват.

* * *

Колин почука на вратата и преди да успее да отдръпне ръка, Мария застана пред него. Той занемя. Ризата подчертаваше изкусителните й извивки, а полата й стигаше едва до средата на бедрото; със сандалите с каишки и тънките токчета изглеждаше висока почти колкото него. С дискретната очна спирала и червилото не приличаше никак на деловата жена, с която бе обядвал само преди два дни, нито на слънчевото момиче върху дъската за гребане. Взрян в нея, той се чудеше коя версия предпочита, макар тази, честно казано, да бе наистина зашеметяваща.

— Точен си като швейцарски часовник — отбеляза тя и го целуна по бузата. — Впечатлена съм.

Ръцете му машинално обхванаха хълбоците й.

— Красива си — прошепна.

Отблизо го лъхна парфюмът й — нежно цветно ухание. Съвършено.

— Благодаря. — Тя го потупа по гърдите. — Ризата ми харесва.

— Нова е.

— Нима? За тази вечер?

— Може да се каже.

— Чувствам се поласкана.

— Готова ли си да вървим?

— Ще си взема чантата и съм готова. Къде отиваме?

— В „Пилотската къща“.

— О! Харесвам това място. Храната е чудесна.

— Така чух. Лили ми го препоръча.

— Значи има добър вкус.

Ресторантът не беше далеч, но Колин караше бавно със смъкнати прозорци и двамата се наслаждаваха на звездите и на бриза, достатъчно силен да заличи упоритата дневна горещина.

Край реката Колин свърна по пресечка на Маркет стрийт и паркира пред ресторанта. Заобиколи колата да отвори вратата на Мария, хвана ръката й и я поведе към входа. Влязоха и с изненада забеляза, че обстановката е изненадващо непринудена — чисто, непретенциозно място с бели маси и гледка за милиони. Беше пълно; край бара се трупаха хора, чакащи да се освободи маса отвън или вътре. Колин се представи на салонната управителка и я последва към ъглова маса, откъдето се откриваше спираща дъха гледка към река Кейп Фиър. Лунната пътека се стелеше върху бавната вода, очертавайки светла вена между катраненочерните брегове. Докато Мария съзерцаваше пейзажа, Колин мислено проследяваше изящните контури на профила й и наблюдаваше как вятърът роши косата й. Как бе станала толкова важна част от живота му за толкова кратко?

Сякаш прочела мислите му, тя го погледна и му се усмихна леко. Протегна ръце върху масата и той улови дланите й, удивлявайки се колко са топли и кадифени.

— Великолепна нощ, нали? — отрони тя.

— Великолепна — отговори той, но всъщност имаше предвид нея.

Седнал срещу Мария, Колин имаше чувството, че живее благословения живот на някой друг, по-заслужил от него. Към края на вечерята, когато върху масата останаха празните чинии, изпитите чаши и догарящите свещи, го осени мисълта, че цял живот е търсил Мария и едва сега е сполучил да я открие.

12.

МАРИЯ

Складът се намираше в занемарен квартал в покрайнините на града и единственият знак, че се различава от останалите запустели складове наоколо, бяха десетките автомобили, паркирани безредно в далечния край на сградата, невидими откъм главното шосе.

Фасадата обаче явно нямаше значение. Освен влезлите вътре дълга опашка от хора — предимно мъже — се виеше пред входа. Мнозина носеха хладилни чанти, несъмнено пълни с алкохол; други пиеха бира или надигаха картонени чашки, докато се придвижваха бавно към музиката, бумтяща на талази отвътре. Ако не бяха с кавалер, момичетата не чакаха и Мария ги наблюдаваше как влизат усмихнати в клуба, сякаш не забелязват купчините с боклуци, подсвиркването и дюдюкането. Почти всички носеха тесни блузи, къси поли и обувки с високи токчета.

Колин бе единственият бял мъж на опашката, но изглеждаше спокоен и мълчаливо наблюдаваше обстановката. Пред входа ги посрещна едър мъж със слънчеви очила, който събираше таксата. Той огледа Колин от главата до петите — несъмнено опитвайки се да прецени дали има нещо общо със служителите на реда — после повтори процедурата с Мария. Накрая неохотно взе банкнотите, които Колин му подаваше, и кимна към вратата.

Вътре се натъкнаха на солидна маса от поклащащи се тела, гръмка музика и накипяла енергия. Никой не обръщаше внимание на изцапания с грес под, на липсата на декорация и на заводското осветление; мъжете стояха около хладилните чанти, пиеха и крещяха, за да надвикат музиката, стремейки се да привлекат погледите на момичетата край тях. Както в почти всички нощни клубове мъжете — двайсет-трийсетгодишни — бяха повече от жените. Мария предположи, че мнозинството са работници, излезли да се повеселят в съботната вечер. Имаше и доста страховити особи, както бе отбелязала Серена, с татуировки, ленти в косите с емблеми на различни шайки и широки панталони, под които лесно може да се скрие пистолет. Обикновено подобна гледка би я изнервила, но атмосферата подсказваше, че повечето хора тук са дошли заради веселбата. Все пак очите й неволно потърсиха изходи за бягство, в случай че възникнат неприятности.

До нея Колин също се оглеждаше внимателно. Приведе се към нея.

— Искаш ли да отидем по-близо до музиката?

Тя кимна и той я поведе към дъното на склада. Проправиха си път през гъмжилото, стараейки се да не блъснат по-силно някого, и наближиха дансинга в далечния край на сградата, където музиката пулсираше още по-оглушително. Докато се придвижваха, неколцина мъже се опитаха да привлекат вниманието на Мария — питаха я как се казва, подвикваха й колко е красива и дори се пресягаха да я уловят през кръста — но за да не дава на Колин поводи да се ядосва, тя ги измерваше безмълвно със смръщен поглед.

Дансингът бе ограден от сковани дъски върху метални варели. Точно срещу тях върху сандъци, подпрени на задната стена, седеше диджеят, разположил оборудването си върху сгъваема маса. От двете му страни се издигаха тонколони колкото хладилници. На дансинга се въртяха двойки, навяващи й спомени от времето, когато животът й бе по-безгрижен.

Мария пристъпи до Колин и долови аромата на одеколона му.

— Сигурен ли си, че си готов да се подложиш на това?

— Да — кимна той и прекрачи бариерата.

Преди да се усетят, се оказаха заобиколени от танцьори. Мария понечи да обясни на Колин какво да прави, но лявата му длан неочаквано обгърна нейната. Дясната му ръка притисна лявата й лопатка и той я поведе, движейки се в ритъм с нея и с музиката. Очите й се разшириха и след съвършеното завъртане, последвано почти веднага от второ, тя занемя от изненада. Колин повдигна шеговито вежди и я разсмя. Постепенно, песен след песен, тя усети как се отпуска и се изгубва в музиката и в него.

* * *

Излязоха от претъпкания склад след полунощ и поеха към апартамента й. И двамата не говореха много, сгорещени и позамаяни от танците. Докато прекосяваха стихналите улици, Колин я държеше за ръката, както през последните няколко часа; палецът му я галеше и караше кожата й да настръхва. Когато наближиха, тя си представи какво е възможно да се случи, ако го покани вътре, и изпита и страх, и вълнение. Не се познаваха отдавна и не беше сигурна дали е готова… но не искаше той да си отива. Искаше вечерта им заедно да продължи; искаше да я целуне и да я прегърне отново. Надмогвайки противоречивите емоции, тя го насочи към паркинга зад сградата.

Колин заключи колата и двамата изкачиха мълчаливо стълбите. Пред вратата пръстите й затрепериха леко, докато отключваше. Влязоха в дневната и тя включи лампата до канапето, но когато се обърна, видя, че Колин стои на прага. Доловил смущението й, явно й предоставяше възможност да го отпрати. Ала завладяна от нещо непреодолимо, тя прибра кичур коса зад ухото си и се усмихна.

— Влизай — подкани го с глас, прозвучал й дрезгав и непознат.

Колин затвори тихо вратата и огледа дневната с тъмен чамов паркет и френски прозорци към малък балкон. Макар да подозираше, че не би обърнал внимание, все пак тя се зарадва, че сутринта почисти и дори изтупа декоративните възглавнички върху канапето.

— Имаш красив дом.

— Благодаря.

Той пристъпи напред да разгледа снимките в рамки над дивана.

— Твои ли са? — попита.

— Да — кимна тя. — От лятото.

Той им се полюбува мълчаливо — особено на снимката с морския орел, стиснал риба в ноктите си и заобиколен от пръски вода.

— Много си добра — отбеляза, видимо впечатлен.

— Не знаеш колко неуспешни опити предшестват тези, но благодаря. — Застанала наблизо, тя усещаше топлината, излъчваща се от тялото му. — Искаш ли нещо за пиене? В хладилника имам бутилка вино.

— Може би половин чаша. Не съм любител на виното. И малко вода, ако имаш.

Тя влезе в кухнята и взе две чаши за вино от шкафа. Извади от хладилника бутилката, която бе отворила предишната вечер, напълни чашите и отпи от своята, преди да извади чаша за водата.

— Искаш ли лед?

— Разбира се, ако не те затруднявам.

— Ще се справя някак — отвърна шеговито.

Подаде му чашата с вода и Колин я пресуши на един дъх. Тя взе празната чаша, остави я върху кухненския плот и посочи френските прозорци.

— Да излезем ли на балкона? Да подишаме чист въздух.

— С удоволствие — съгласи се той и взе чашата си с вино.

Отвориха вратите и пристъпиха навън. Въздухът бе хладен, вятърът носеше влага. По шосето нямаше коли и тротоарите пустееха. Уличните лампи разпръскваха жълто сияние, а от бара на ъгъла долиташе приглушена попмузика от осемдесетте.

Колин посочи люлеещите се столове в ъгъла.

— Седиш ли често там?

— Рядко. Жалко наистина, защото балконът е една от причините да купя апартамента. Представях си как си отдъхвам тук след работа, но обикновено не се получава така. Най-често вечерям набързо и сядам с лаптопа до масата в дневната или до бюрото във втората спалня. — Тя сви рамене. — Пак онзи стремеж да вървя напред, който вече обсъдихме.

— Обсъдихме много неща.

— Значи ли това, че вече ти е доскучало от мен?

Той се обърна към нея и очите му отразиха вечерната светлина.

— Не.

— Знаеш ли какво ми е интересно у теб? — Колин зачака мълчаливо. — Не се чувстваш длъжен винаги да обясняваш защо отговаряш по един или друг начин. Придържаш се към най-същественото. Уточняваш единствено ако те помолят. Пестиш думите.

— Добре.

— Точно това имах предвид! — усмихна се тя. — Но понеже съм заинтригувана, ще те попитам. Защо не се впускаш в подробности, ако не те подканят?

— Защото е по-лесно. И отнема по-малко време.

— Не смяташ ли, че ако осветляваш мислите си, другите ще те разбират по-ясно?

— Необходимата предпоставка тогава е да искат да ме разберат. Ако искат, ще ме попитат и аз ще им обясня.

— А ако не те попитат?

— Вероятно им е все едно какво мисля. Интересува ги само отговорът. Ако попитам някого колко е часът, не е необходимо да ми обяснява историята на часовниците, от кого е получил часовника, колко струва и дали е коледен подарък. Искам да знам само колко е часът.

— Не говоря за това. Имах предвид да опознаваш другия. Да водиш разговор.

— И аз. Но не всеки се интересува от чувствата и мислите ми. Някои неща е по-добре да не се споделят.

— Моля? Защо тогава ми разказа житейската си история през първата вечер на брега?

— Защото задаваше въпроси и аз им отговарях.

— И мислиш, че това е правилният подход?

— При нас се получава. Разговорите ни протичат гладко.

— Защото задавам много въпроси.

— Да.

— Е, значи постъпвам добре. Иначе ще заприличаме на възрастните двойки, които седят в кафенетата и не отронват нито дума, докато закусват. Но всъщност ти сигурно го намираш за редно. Лесно ми е да си представя как цял ден не продумваш на никого.

— Случва се понякога.

— Не е нормално.

— Добре.

Тя отпи от виното и махна с ръка към него.

— По-подробно, моля.

— Не знам какво значи нормално. Мисля, че всеки има свое определение, оформено от културата, семейството, приятелите, характера и опита, от преживяното и стотици други неща. Нормалното за един не е нормално за друг. Някои смятат, че скачането от самолети е лудост. За други животът е безсмислен без него.

Тя кимна, обмисляйки доводите му. Все пак…

— Разбрах. Но искам да споделиш чувствата си за нещо, за каквото и да било, без да те питам. Нещо неочаквано и без никаква връзка. Нещо, което не бих предположила, че ще кажеш. Искам да ми обясниш подробно, без да задавам нито един въпрос.

— Защо?

— Просто ей така. За да се позабавляваме.

Той завъртя чашата и я погледна в очите.

— Удивителна си. Интелигентна, красива и лесно би срещнала мъж, който няма моето минало и не е грешил като мен. Наистина ми е чудно какво правя тук и защо изобщо ме покани. Подозирам, че е твърде хубаво, за да е истина и всичко ще рухне, но дори опасенията ми да се сбъднат, ти пак ще си добавила нещо в живота ми, което дори не съзнавах, че липсва. — Колин замълча и след миг заговори с по-тих глас: — Означава за мен повече, отколкото вероятно предполагаш. Преди да те срещна, имах Евън и Лили и мислех, че това ми е достатъчно. Но не е. Вече не. От миналата събота. Когато съм с теб, отново се чувствам уязвим, а не съм се чувствал така от дете. Невинаги ми харесва, но другата възможност е по-лоша, защото би означавала да не те видя отново.

Мария осъзна, че е затаила дъх. Бе зашеметена, поразена от думите му. Опомни се с усилие на волята, когато той замълча.

Колин, от друга страна, излъчваше обичайната си увереност и именно спокойствието му й помогна да се овладее.

— Не знам какво да кажа — призна тя.

— Не очаквам отговор. Казах ти каквото исках да ти кажа.

Тя обви с длани чашата си.

— Може ли да ти задам един въпрос? — попита смутено. — За нещо друго?

— Разбира се.

— Защо се престори, че не знаеш нищо за салсата?

— Не знаех. Лили ми даваше уроци през седмицата. Това правех в четвъртък и в петък вечерта.

— Учеше се да танцуваш заради мен?

— Да.

Тя се извърна и отпи глътка вино, опитвайки се да скрие удивлението си.

— Благодаря. Дължа благодарност и на Лили, предполагам.

Той се усмихна.

— Може ли да си налея още една чаша вода? Жаден съм.

— Разбира се.

Колин влезе в кухнята и Мария поклати глава, чудейки се кога — и дали — той ще престане да я изненадва.

Луис никога не й говореше така. Тя се облегна на парапета и внезапно й се стори ужасно трудно да си спомни какво е виждала у него. Изглеждаше привлекателен и интелигентен, но всъщност бе арогантен и суетен. Често намираше извинения за поведението му и ако някой подложеше на съмнение чувствата й, се опитваше да го защити. Поглеждайки назад, призна колко отчаяно е търсила одобрението му и той не само го усещаше, но и често се възползваше. Връзката им не бе здравословна, разбира се, и когато се опита да си го представи да се държи като Колин — да й се обажда, да й подарява цветя, да се учи да танцува — не успя. Въпреки това бе обичала Луис с плам, чиито отблясъци понякога съзираше и досега.

По-рано, докато танцуваха с Колин, си помисли, че нощта няма как да стане по-хубава. И после изведнъж нощта стана по-хубава. Занемя, докато го слушаше да споделя чувствата си без страх и без съжаление. Запита се дали е способна на такова нещо. Вероятно не, но Колин не бе като повечето хора. Приемаше се с всичките си недостатъци и си бе простил за допуснатите грешки. И живееше в настоящето, без да се обръща към миналото и към бъдещето.

Най-смаяна бе от откритието колко дълбоко преживява Колин емоциите си, навярно дори по-дълбоко от нея. Поведението му по време на вечерята и на дансинга, а и думите му сега й подсказваха, че даже все още да не е влюбен в нея, е на път да се влюби. И той като нея бе готов да се предаде на неизбежното — мисъл, която накара ръцете й да потреперят. Колин се върна на балкона и тя си пое дъх, наслаждавайки се на обзелото я желание. Той се облегна на парапета до нея и тя отпи пак от виното. Топлината му потече от гърлото й чак до върховете на пръстите й.

Наслаждавайки се на профила му, тя си помисли отново как спокойствието, което излъчва, обвива като в пашкул чувствата у него, и внезапно се запита как ли би изглеждал Колин, надвесен гол над нея, с устни, докосващи нежно нейните. Сърцето й подскочи и на устните й заигра усмивка.

— Наистина ли мислиш това, което ми каза преди малко?

Той не отговори веднага. Наведе глава, после се обърна към нея.

— Всяка дума.

С изтръпнало от завладелите я чувства тяло тя пристъпи към него и го целуна нежно по устните. Те бяха меки и топли. Тя се отдръпна и съзря в изражението му нещо, наподобяващо надежда. Целуна го отново и кожата й се съживи в прегръдката му. Колин я притисна по-силно към себе си и тя затвори очи, забравила за всичко наоколо. Усети силата, стаена в гърдите и ръцете му, долови горещата настойчивост на езика му и разбра с неустоима сигурност, че го иска, иска всичко. Продължиха да се целуват на балкона под звездното небе, докато най-сетне тя го улови за ръката. Пръстите им се преплетоха и той целуна ямката на шията й — изкусителна, възбуждаща целувка. Тя потрепери, наслаждавайки се на усещането, и безмълвно го поведе към спалнята.

* * *

Секунди след като се събуди на другата сутрин, Мария почувства меката ласка на ранното есенно слънце и нощта изплува в паметта й. Обърна се и видя Колин — легнал на една страна, отметнал наполовина чаршафа, буден и разсънен.

— Добро утро — прошепна той.

— Добро утро. Откога си буден?

— Около час.

— Защо не заспа пак?

— Не бях изморен. А и ми беше приятно да те гледам.

— Предупреждавам те, че думите ти съдържат потенциална заплаха.

— Добре.

Тя се усмихна.

— Е, след като си ме наблюдавал, надявам се да не съм направила нещо злепоставящо.

— Не си. Просто спеше и изглеждаше адски съблазнителна.

— Косата ми е разрошена и трябва да си измия зъбите.

— Сега ли?

— Защо? Какво имаш предвид?

Той протегна ръка към нея и прокара показалец по ключицата й. После не бяха необходими думи.

* * *

По-късно те се изкъпаха заедно и се облякоха. Докато Мария си сушеше косата и се гримираше, Колин си донесе чаша кафе от кухнята и се облегна на плота до мивката в банята.

— Ще ходим ли някъде? — попита я.

— Късна закуска. С родителите ми.

— Звучи добре. Но първо трябва да се преоблека. Кога?

— В единайсет.

— Няма да се появим заедно, предполагам.

— Не е добра идея. Достатъчно трудно ще е да ги подготвя за посещението ти. Защото този път ще задават много въпроси.

— Добре.

Мария остави спиралата за мигли и хвана ръката му.

— Притеснен ли си? Страхуваш ли се?

— Не.

— Е, аз определено се страхувам — призна тя, заемайки се отново с грима. — Ужасена съм по-точно.

Той отпи глътка кафе.

— Какво ще им кажеш за мен?

— Възможно по-малко, надявам се. Подробностите ще предизвикат нови въпроси, на които ще отговаряш ти, а не аз.

— Какви са очакванията ти за днес?

— Мама да не се разплаче и татко да не ти посочи вратата.

— Не е висока летва.

— Повярвай ми — поклати глава тя, — по-висока е, отколкото предполагаш.

13.

КОЛИН

Колин спря пред къщата няколко минути преди единайсет. Нямаше представа как е протекъл разговорът на Мария с родителите й и щом слезе от колата, реши, че няма смисъл да гадае, понеже и бездруго скоро ще разбере.

Ако бе видял Лили, щеше да я попита какво се носи на късна семейна закуска, но когато се прибра, двамата с Евън вече бяха отишли на църква, а и това едва ли щеше да му помогне особено. Родителите на Мария щяха сами да си съставят мнение и кошничка мъфини нямаше да го промени.

Все пак, докато вървеше към вратата, се надяваше Мария да е добре. По-рано, докато шофираше към апартамента си, мислеше почти непрекъснато за нея — спомняше си картина след картина, една от друга по-пленителни. Случваше му се за първи път, тя беше за първи път и той си пое дълбоко дъх, напомняйки си, че отговорите на всякакви въпроси могат да бъдат формулирани по различен начин и пак да са истина.

Почука на вратата и тя се отвори почти веднага. Серена застана пред него и Колин пак забеляза колко прилича на по-голямата си сестра, макар да изглеждаше по-напрегната от обикновено — вероятно не особено добър знак.

— Здрасти, Колин — рече тя и отстъпи настрани, подканвайки го да влезе. — Видях те да идваш. Заповядай.

— Благодаря. Как мина вечерята снощи?

— Чудесно — отговори тя. — Но по-интересно е как мина твоята?

— Прекарахме добре.

— Сигурна съм — намигна му Серена. — Мария е в кухнята с мама — добави, затваряйки вратата след него. — И съм учудена, че си успял да я заведеш на танци.

— Защо?

— Ако не знаеш, трябва ти още време с нея — отвърна тя. — Но ще ти дам съвет — не се впускай в подробности за снощи, особено за случилото се след танците. Атмосферата тук и бездруго е малко напрегната. Имам чувството, че родителите ми те мислят за терорист.

— Добре.

— Възможно е да преувеличавам, но кой знае? — продължи бодро тя. — Когато дойдох, тримата бяха приключили разговора и мама и татко ме поздравиха с половин уста. Знам със сигурност само, че татко не се усмихва, а мама току се кръсти, въпреки че вечерята с директора на фондацията мина гладко. Не че моите дребни предизвикателства имат значение в момента. Както и да е, реших да те изчакам в дневната.

Стигнаха до кухнята, където Мария стоеше над цвърчащ тиган върху печката, а майка й изваждаше тавичка от фурната. Миришеше на бекон и канела.

— Колин дойде! — подвикна Серена.

Мария се обърна и той забеляза, че носи престилка.

— Здравей, Колин — поздрави го сдържано тя. — Помниш мама, нали?

Кармен си лепна изкуствена усмивка и може би си въобразяваше, но лицето й му се стори по-бледо отпреди два дни.

— Добро утро, госпожо Санчес — кимна той, решил, че вероятно е добре да заложи на етикецията.

— Добро утро — кимна и тя с очевидно неудобство и насочи вниманието си отново към тавичката, оставяйки я върху желязна подложка на плота.

Серена се приведе към Колин.

— Мама реши да ти приготви американска закуска — прошепна му. — Бекон, яйца, препечени филийки, канелени кифлички. Идеята, разбира се, й хрумна, преди сестра ми да й разкаже за теб.

Мария извади две ивици бекон от тигана и ги сложи върху покрита със салфетка чиния до печката.

— Серена? Ще поемеш ли щафетата за малко?

— С удоволствие — изчурулика тя. — Но само ако ми дадеш шикозната престилка.

Мария тръгна към тях. Развърза престилката и я подаде на Серена, сякаш размяната на местата беше нещо съвсем естествено. Колин предположи, че в тази кухня наистина е. Докато надяваше престилката, Серена заговори на испански с майка си.

Колин забеляза колко напрегната е Мария. Целуна го набързо по бузата, предпазливо оставяйки разстояние помежду им.

— Лесно ли намери къщата?

— Гугъл — отговори той.

Погледна през рамо и забеляза веднага, че Кармен е сбърчила чело. Разбра достатъчно, за да не е необходимо да пита как е минал разговорът; предпочете да замълчи. Мария сниши глас и на лицето й се изписа угриженост.

— Ще поговориш ли с татко преди закуската?

— Добре.

— И… ммм… — Тя замълча.

— Той е твой баща — каза Колин. — Няма да забравя.

Тя кимна едва доловимо.

— Аз ще остана тук да помагам на мама. Татко е на задната веранда. Искаш ли кафе?

— Не, благодаря — поклати глава той.

— Вода?

— Не — повтори.

Тя се отдръпна.

— Ще се връщам в кухнята тогава.

Колин я проследи с поглед как минава край хладилника, украсен с десетки снимки, писма и други спомени. После се обърна и тръгна към плъзгащата се врата. Още щом я отвори, Феликс погледна към него. Не изглеждаше гневен, но по лицето му се четеше стъписване и разочарование, както и враждебност. В скута му спеше бяло кученце.

Колин затвори вратата и тръгна към него, без да свежда очи. Спря до масата и протегна ръка.

— Добро утро, господин Санчес. Мария ми каза, че искате да говорите с мен.

Феликс погледна ръката му и неохотно протегна своята. Младият мъж остана прав, чакайки Феликс да го покани да седне до масата. След известно колебание домакинът кимна към стола срещу него. Колин събра длани и ги облегна върху масата, без да продума. Нямаше смисъл да бърбори за дреболии или да се преструва, че не знае какво ще обсъждат с Феликс.

Бащата на Мария не бързаше. Наблюдаваше го изпитателно.

— Мария каза, че си имал неприятности със закона. Вярно ли е? — попита най-сетне.

— Да — отговори Колин.

През следващия половин час цялата история излезе наяве част по част, както се бе случило с Мария през първата вечер на брега. Колин не се опита да захароса миналото си или да заблуди Феликс; беше такъв, какъвто е. Подобно на дъщеря си Феликс понякога сякаш не вярваше на ушите си и настояваше за подробности. Когато Колин му разказа какво е преживял в първото военно училище, в очите му проблесна колебливо разбиране. Към края на разговора Феликс изглежда се поуспокои, но беше ясно, че му е нужно време да обмисли чутото. Колин не се изненада. Феликс бе баща на Мария и не можеше да му предложи повече.

— Твърдиш, че си се променил, и искам да ти вярвам, но не съм убеден.

— Добре — кимна Колин.

— Ами ако те арестуват пак?

— Не планирам да се случва.

— Това е проблемът. Никой не го планира.

Младият мъж не отговори. Наистина нямаше какво да каже.

Феликс погали кученцето и продължи:

— Какво ще стане, ако те арестуват?

— Няма да я видя повече. Ще сложа край. Най-лошото за нея ще е да мисли, че трябва да чака.

След миг Феликс кимна едва забележимо, доволен, но все още несигурен дали да му повярва.

— Ако наскърбиш дъщеря ми или я изложиш на опасност… — Не довърши, но нямаше нужда.

Колин знаеше какво иска да чуе Феликс и понеже беше вярно, охотно го изрече:

— Няма да се случи.

— Даваш ми дума.

— Да.

В същия момент Мария надникна през вратата, очевидно нервна, но и облекчена, че не е чула викове.

— Приключвате ли? Закуската е готова.

Феликс издиша тежко.

— Приключихме. Да се нахраним.

* * *

След закуската Серена и родителите й се заеха да разтребят, а Колин се накани да си върви.

— Какво му каза? — попита го Мария пред вратата.

— Истината — отговори той.

— Всичко ли?

— Да.

Тя се изуми:

— Значи закуската мина далеч по-добре, отколкото предполагах.

Имаше право — атмосферата бе сравнително приятна. Серена разказваше надълго и нашироко за стипендията, за Стив и за лудориите на безбройните си приятели. От време на време Кармен и Феликс задаваха въпроси и един-два пъти дори заговориха Колин, но само за работата и за колежа. Когато спомена за ММА, Кармен леко пребледня.

— Все пак излезе прав — разсъди Мария. — По-добре е да кажеш истината от самото начало.

„Понякога — помисли си Колин. — Невинаги.“ Феликс се държеше любезно, но нямаше и помен от сърдечност или доверие. Трябваше му време, за да ги извоюва, ако изобщо успееше. Не изрече гласно опасенията си. Пресегна се към вратата.

— Искаш ли да отидем да гребем по-късно? — попита я.

— Да направим нещо по-различно. Да покараме водни ски, да речем? Ще вземем под наем. Ще е забавно?

Той си я спомни как изглежда по бански.

— Всъщност ще е прекрасно.

* * *

По-късно следобед се срещнаха в Райтсвил Бийч и два часа караха водни ски. После Колин се върна вкъщи за кратка тренировка. Приготвиха вечеря в дома на Мария и също както предишната нощ прекараха няколко часа в прегръдките си.

Утрото настъпи твърде бързо, но тази седмица се срещаха възможно най-често. Колин обядва с Мария два пъти, а в сряда тя прекара вечерта в „Краби Пийтс“ с чаша диетична кола, разтворила лаптопа си върху барплота, за да подготви правно резюме за Барни. Като се изключат лекциите, работата и тренировките на Колин и една семейна закуска с родителите на Мария, бяха заедно почти всяка минута. Посетиха земеделския пазар и аквариума — две места, където досега той не бе и помислял да отиде.

През цялото време той просто се опитваше да се потопи в чувствата си към нея. Не мислеше за тях, не се тревожеше, не се стремеше да ги анализира. Наслаждаваше се на смеха й, на очарователния й навик да смръщва съсредоточено вежди, на топлата й длан в неговата, докато се разхождат и разговарят, на разговорите им, движещи се между сериозното и шеговитото.

В неделя вечерта, след като се бяха любили, Мария лежеше по корем и ядеше грозде. Колин не успяваше да откъсне очи от нея. Смутена, тя откъсна зърно и го замери игриво с него.

— Престани да ме зяпаш! Смущаваш ме.

Той взе зърното и го лапна.

— Защо?

— Защото съм католичка и не сме женени например?

Той се подсмихна.

— Майка ти попита дали съм католик, нали? Когато обядвахме в ресторанта?

— Разбираш испански?

— Не точно. Учих го в гимназията и едва взех изпита, но си чух името и думата „catolico“, докато разговаряхте. Преводът не ме затрудни. Но да — продължи той, — роден съм в католическо семейство. Минал съм през обичайните ритуали — кръщаване, първо причастие… Спрях да ходя на църква обаче, след като ме изпратиха във военното училище, така че не съм сигурен какъв се водя.

— Е, тя все пак ще остане доволна.

— Добре.

— Как са те причестили, след като си спрял да ходиш на църква?

— Дарение, предполагам. Вероятно щедро, защото през лятото свещеникът ме включи в курс по вероучение. Не се представих блестящо, меко казано, но на другата година ми дадоха първо причастие.

— Един вид измама?

— Не „един вид“, а измама. За награда обаче получих количка за картинг.

— Количка за картинг?

— Заплаших ги, че иначе няма да участвам в церемонията. Колкото и благотворна да е за мен. Съсипах количката за две седмици и до края на лятото отказвах да разговарям с родителите си, защото не се съгласиха да ми купят нова.

— Браво! — похвали го саркастично тя.

— Не съм крил факта, че създавах проблеми.

— Знам — усмихна се тя. — Понякога обаче ми се приисква да ме изненадаш с приятна история от младежките си години.

Той се замисли.

— Веднъж набих бившия приятел на по-голямата ми сестра. Брои ли се? Той беше абсолютно откачен — уточни.

— Не. Не се брои — поклати глава Мария.

Той се усмихна.

— Искаш ли да обядваме заедно утре?

— Искам, но вече обещах на Джил. Написа ми съобщение по-рано, но забравих да ти кажа. Свободна съм обаче за късна вечеря.

— Не мога. На работа съм — повдигна рамене той.

— Значи утре няма да се видим? Какво ще правя?

Игривият й тон или фактът, че наближава краят на дългия и прекрасен уикенд, го накараха да замълчи. Вместо да отговори, той плъзна поглед по чувствените, почти съвършени извивки на тялото й.

— Толкова си красива! — прошепна най-сетне.

Лека усмивка пробяга по устните й, изкусителна и красива.

— Така ли?

— Да. — Той продължи да я изпива с поглед, изпълнен с увереност, че е на края на дълго пътешествие. Разбираше какво означава това и макар преди месец подобни чувства да изглеждаха невероятни, нямаше причина да отрича съществуването им. Пресегна се към нея и прокара нежно пръсти през косата й. Наслади се на усещането и въздъхна дълбоко.

— Обичам те, Мария — прошепна.

Видя как по лицето й първо се изписва изненада, после сигурност. Тя обви с длан ръката му, вплетена в косата й.

— О, Колин… И аз те обичам.

14.

МАРИЯ

Любиха се рано на другата сутрин. После Колин й каза, че има да вмести кратка тренировка преди лекциите, и макар слънцето още да не бе изгряло, когато той си отиде, Мария се въртя в леглото, неспособна да заспи отново. Най-сетне стана, решена да отхвърли отложени задачи.

Свари си кафе, изкъпа се, облече се и изпълнена с добри намерения, отвори лаптопа си, за да поработи час и половина, преди да тръгне към кантората. Не успяваше обаче да се отърси от необяснимо, ала настойчиво чувство, че нещо не е наред. Замисли се, но не откри причината. Подозираше, че е свързана с Колин; връзката им наистина се развиваше шеметно, но не съжаляваше. Бяха се влюбили и в това нямаше нищо нередно. Беше нормално. Случваше се всеки ден на други хора. А и бяха прекарали достатъчно дълго време заедно, така че резултатът не бе толкова неочакван.

Какво тогава я безпокоеше?

Наля си втора чаша кафе, стана от масата и излезе на балкона. Пристанищният град бавно се пробуждаше. Лека мъгла се стелеше над тротоара и създаваше впечатление, че земята не е на фокус. Отпивайки от кафето, тя си спомни как стоеше на същото място в нощта, когато се любиха за пръв път, и макар да извика усмивка по устните й, мисълта бе придружена и от тревога.

Добре. Все пак чувствата й към Колин не бяха толкова еднозначни, колкото й се искаше. Но какво точно я смущаваше? Че правят любов? Думите, които си казаха снощи? Фактът, че родителите й не го одобряват? Или защото преди месец не би повярвала, че е възможно да се влюби в мъж като него?

„Това горе-долу обобщава положението“ — призна си тя. Но защо опасенията изникнаха точно тази сутрин? Изглеждаше нелепо изречените гласно думи „обичам те“ да нарушат дотолкова равновесието й. Тя допи кафето и реши да отиде по-рано в кантората, сигурна, че притесненията й са преувеличени.

И все пак през цялата сутрин чувството не изчезна. Всъщност стана още по-натрапчиво. В десет дори стомахът я присви. Колкото повече се опитваше да се убеди, че тревогите й за Колин са безпочвени, толкова по-трудно се съсредоточаваше. Докато часовникът отброяваше минутите до обяд, в ума й се въртеше единствено мисълта, че има нужда да поговори с Джил.

* * *

Мария разказа всичко, включително как се чувства, наблюдавайки как Джил слага едно след друго парчета суши в чинията си и ги сдъвква доволно. От своя страна Мария осъзна, че в момента не би могла да преглътне нито хапка. Когато приключи, приятелката й закима.

— Нека повторя — каза тя. — Срещнала си мъж, двамата сте се любили, преди да сте излизали твърде дълго, запознала си го с родителите си, които не са се втурнали да се скрият в миша дупка, и той ти е казал, че те обича. Тази сутрин обаче ненадейно си се разколебала. Правилно ли обобщих историята?

— В общи линии.

— И се питаш защо?

Мария сви устни.

— Обясни ми.

— Просто е. Преживяваш зряла версия на срамната разходка.

— Моля?

— Срамната разходка? Колежански жаргон? Препиваш на парти, лягаш с момче, което ти се е струвало идеално, а на сутринта не можеш да повярваш какво се е случило? После по пътя до апартамента си се чудиш какви, по дяволите, ги вършиш, все още облечена в дрехите от предишната вечер?

— Знам какво е срамна разходка. И не е това.

Джил взе с пръчиците последната хапка маки.

— Може би не точно, но най-вероятно чувствата ти се сменят от една крайност към друга, което е характерно за разходката на срама. Например: „Наистина ли се случи? Толкова добре ли беше, колкото си спомням? Какво направих?“. Да се влюбиш, е ужасяващо. Затова казват „влюбен до полуда“. Влюбването не е път, осеян с цветя. — Тя погледна към чинията на Мария и поклати тъжно глава. — Изядох всичко и ще обвиня теб, когато се кача на кантара.

— С други думи, мислиш, че чувствата ми са нормални?

— Щях да се разтревожа, ако не подлагаше на съмнение всичко. Защото тогава наистина щеше да си луда.

— Така ли се чувстваше, когато се влюби в Пол?

— Разбира се. Имаше дни, когато мислех само за него, и други, когато се чудех дали не допускам най-голямата грешка в живота си. И ето ти една тайна — и досега е така. Знам, че го обичам, но не съм сигурна дали го обичам достатъчно, за да излизам вечно с него. Искам да се омъжа и да имам деца. Или поне едно. Между впрочем, родителите му не ме харесват особено, та се налага да се боря и с това.

— Защо не те харесват?

— Мислят ме за твърде бъбрива и своенравна.

— Шегуваш се.

— Знам, знам…

Мария се засмя, но усмивката й бързо се стопи.

— Трудно е, защото връзката ми с Колин е толкова… различна. С Луис всичко изглеждаше нормално. Първо бяхме приятели и едва след шест месеца му казах, че го обичам. Родителите ми го харесваха, произхождаше от добро семейство и в миналото му нямаше нищо съмнително.

— Споменавала си, ако не ме лъже паметта, че Серена никак не го харесвала. И в крайна сметка се оказал егоистично мекотело.

— О, да. Да. Но…

— Луис е първата ти любов. Не може да сравняваш връзката си с него със сегашната.

— Точно това казах.

— Не схващаш. Имам предвид, че първата любов винаги изглежда идилична, защото нямаш опит с нищо по-добро. Всичко е за пръв път и неизпитаното заглушава предупредителните звънчета. В началото поне. Сега си по-голяма и по-мъдра и ти е необходим някой също по-зрял и по-мъдър. Не искаш да играеш на криеница и с Колин получаваш това, което виждаш. Доверяваш му се и се наслаждаваш на времето, прекарано с него. Или поне така ми каза.

— И според теб не прибързвам?

— В сравнение с какво? Това е твоят живот. Съветът ми е да плуваш по течението ден за ден. И, да, днешните ти опасения са съвършено нормални.

— Не искам да се чувствам така.

— Кой би поискал? Но предчувствам, че ще ти олекне, когато поговориш отново с него. Така става обикновено.

Мария побутна парченцето суши в чинията, усетила най-сетне, че е гладна.

— Надявам се да си права.

— Права съм, разбира се. Любовта усложнява всичко и в началото чувствата винаги се разбесняват. Но когато е истинска, не бива да я проиграваш, защото и двамата сте достатъчно големи да знаете, че истинската любов не се намира под път и над път.

* * *

След обяда с Джил Мария наистина се почувства по-добре. Може би не съвсем нормално, но поне някак по-уравновесена. Колкото повече размишляваше, толкова по-ясно разбираше, че приятелката й е права за почти всичко. Да се влюбиш наистина е страшничко и в началото те изважда от равновесие. Толкова отдавна не й се бе случвало, че бе забравила усещането.

Джил излезе права и за друго — че поговори ли с Колин, опасенията й ще се разсеят. Той й се обади малко след четири на път за работа. Не говориха дълго, но като чу гласа му, напрежението във врата и раменете й премина. И когато я попита дали е свободна следващата вечер, за да се видят, осъзна колко силно иска точно това.

Мисълта за предстоящата среща с Колин й помогна работният й ден да мине по-бързо от обикновено. Дори Барни, който току влизаше в кабинета й или се обаждаше да се информира за различни случаи, не успя да помрачи доброто й настроение. Когато следобед телефонът й звънна, тя отговори машинално, очаквайки да чуе гласа на Барни. Оказа се обаче, че е Джил.

— Вече се перчи — заяви приятелката й.

След секунда Мария позна гласа й.

— Джил?

— Или двамата сте се скарали снощи и се надява да му простиш, или се опитва да подлее вода на другите мъже.

— За кого говориш?

— За Колин. Току-що ти изпрати букет от рози.

— Изпратил ми е рози?

— Доставчикът те чака.

Мария погледна към телефона.

— Защо се обаждаш от рецепцията?

— Защото говорех с Гуен, когато се появи куриерът. Настоях да ти се обадя, защото положението става абсурдно. Знаеш ли колко пъти Пол ми е изпращал цветя в кантората? Пробвай — нито веднъж. И ако не дойдеш бързо, ще взема букета и нищо чудно да го стъпча, защото отново поставя под въпрос връзката ми. А повярвай ми, не би искала това да ти тежи на съвестта.

Мария се засмя.

— Не стъпквай букета. Идвам!

Влезе във фоайето и видя Джил до куриер с бейзболна шапка, който, разбира се, държеше букет бледочервени рози. Преди да успее да му благодари, мъжът й връчи цветята и бързо се обърна. След миг входната врата се затвори зад гърба му, сякаш изобщо не се е появявал.

— Мил човек — отбеляза Джил. — Пести си думите. Повтаряше само името ти, когато понечих да го поразпитам. Но трябва да признаеш, че букетът е красив.

Мария се съгласи. Пъпките, обгърнати от клонки нежна гипсофила, бяха затворени или тъкмо започваха да се разтварят. Наведе се да ги помирише и установи, че цветарят е съобразил да подреже бодлите.

— Каква приятна изненада! — възхити се тя, вдъхвайки деликатния аромат.

— Тъжно е — поклати глава Джил. — Сигурно има сериозни проблеми със самочувствието. Понеже търси одобрението ти, имам предвид.

— Не мисля, че Колин има проблеми със самочувствието.

— Тогава е настоятелен. Скъсай с него, преди да стане по-зле. Трябва ти мъж като Пол, който мисли най-вече за себе си.

Мария изгледа с присвити очи приятелката си.

— Приключи ли?

— Усети ли колко ти завиждам?

— Да.

— Значи приключих. Да разбирам ли, че двамата сте разговаряли и отново всичко е наред?

— Всъщност ще излизаме тази вечер. — Мария подаде букета на Джил. — Ще го подържиш ли, за да видя картичката.

— Защо не? Личи си, че не се опитваш да ми натриеш носа.

Мария въздъхна престорено, извади картичката от плика и я прочете. Примигна, прочете я още веднъж и сключи вежди.

— Какво има? — попита Джил.

— Май са сбъркали картичката. Звучи безсмислено.

— Какво пише?

Мария показа надписа на приятелката си.

„Ще разбереш какво е чувството“ — прочете на глас.

Джил сбърчи нос.

— Някаква ваша шегичка?

— Не.

— Какво значи тогава?

— Нямам представа — отговори Мария, все по-притеснена.

Приятелката й върна букета.

— Странно послание.

— Определено — съгласи се тя.

— Защо не му се обадиш да го попиташ какво е имал предвид?

„Може би“ — помисли си Мария.

— Сигурно тренира.

— Е, и? Обзалагам се, че си носи телефона. Възможно е, разбира се, цветарят да се е объркал. Сложил е друга картичка или я е надписал грешно.

— Вероятно — кимна тя и се опита да се убеди, че е станало точно така.

Дълбоко в себе си обаче се съмняваше. А и Джил не изглеждаше уверена.

* * *

Мария сложи розите във вазата от първия букет и продължи да се взира в картичката, докато най-сетне реши: „Какво пък толкова!“. Извади мобилния си телефон от чантата и позвъни на Колин.

— Привет — поздрави той. — Нали не се обаждаш да отмениш срещата довечера?

Беше запъхтян. Край него се чуваше музика и трополене на крака по ходеща пътечка.

— Не. Очаквам я с нетърпение. В неудобен момент ли се обаждам?

— Не. Какво има?

— Само един въпрос. Исках да те питам за картичката.

— Каква картичка?

— От букета с рози, който получих днес. На нея пише: „Ще разбереш какво е чувството“. Не съм сигурна какво искаш да кажеш.

Чуваше го как диша в слушалката.

— Не съм аз. Не съм ти изпращал нито рози, нито картичка.

Мария усети как косъмчетата по тила й настръхват. „Ще разбереш какво е чувството.“ Звучеше доста странно дори да го бе написал Колин, а ако не беше той, бележката изглеждаше съвсем… Необяснима. Зловеща.

— Какво ще рече това? — наруши мълчанието Колин.

— Не знам. Опитвам се да разбера.

— И не знаеш от кого са цветята?

— Картичката не е подписана.

Той нищо не каза и за да скрие безпокойството си, тя смени темата:

— Знам, че ти прекъснах тренировката. А аз трябва да се залавям за работа. Кога ще дойдеш довечера?

— В шест и половина? Мислех да отидем до реката и да импровизираме. Искам да се поразходя, а не само да седя. Може да хапнем нещо някъде.

— Чудесна идея. От два дена почти не съм ставала от стола и една разходка ще ми се отрази добре.

Сбогуваха се и тя прибра телефона. Представи си го как изглежда в залата… но после погледът й се насочи отново към розите и картичката.

„Ще разбереш какво е чувството.“

Огледа картичката отново, чудейки се дали да се обади на цветаря и да попита кой е поръчал букета. Осъзна обаче, че върху плика не е отбелязан нито адрес, нито телефонен номер.

* * *

— Разсеяна си — констатира Колин, докато се разхождаха по алеята край река Кейп Фиър.

В средата на седмицата улиците не бяха оживени и макар все още да бе топло, северният ветрец предвещаваше по-хладни дни. За пръв път от месеци тя бе доволна, че носи джинси.

— Мисля кой ли ми е изпратил розите — поклати глава тя.

— Таен обожател?

— Освен теб не съм се запознавала с никого наскоро. А и не излизам често. Или съм при родителите си, или на гребане, или вкъщи.

— Или на работа.

— Никой от кантората не би ми изпратил букет — отвърна тя, но веднага се сети за Кен. „Невъзможно е“ — каза си. — А и посланието не звучи любезно. Точно обратното всъщност.

— Някой клиент?

— Възможно е — съгласи се колебливо тя.

Колин стисна ръката й.

— Ще разбереш кой е.

— Мислиш, че е мъж?

— А ти?

Тя кимна, абсолютно сигурна, макар да нямаше никакви доказателства.

— Картичката ме… безпокои.

Надяваше се Колин да й каже нещо успокоително. Той обаче повървя мълчаливо и после кимна.

— И аз съм разтревожен.

* * *

Присъствието на Колин разсея донякъде безпокойството й. Или поне възпря натрапчивите мисли кой е изпратил цветята и картичката. Нямаше отговор. Колкото и да не харесваше Кен, не си го представяше да направи нещо подобно.

Докато се разхождаха, разговорът им скачаше от тема на тема. Спряха да купят сладолед и Колин я изненада, взимайки фунийка и за себе си. Изядоха сладоледа, облегнати на парапета, откъдето се откриваше изглед към „Северна Каролина“ — боен кораб, участвал във Втората световна война, а днес официално освободен от служба и закотвен на док от другата страна на речното устие. Мария си спомни какво изпита, когато от училище ги бяха завели да го разгледат. Каютите и тесните коридори долу й се сториха потискащи и се почуди как моряците издържат месеци наред на кораба, без да полудеят.

Тръгнаха пак по крайречната алея, съзерцавайки позлатената от залеза вода. После влязоха в няколко магазина, чиито витрини им привлякоха вниманието. Когато луната засия над хоризонта, най-сетне спряха за вечеря. Седнала до масата срещу Колин, Мария неволно си помисли колко й се иска родителите му да опознаят тази страна от него, която я кара да се чувства спокойна и сигурна. Надяваше се да забележат колко щастлива е с него. На път към апартамента й тя го покани отново на късна закуска в дома им, макар да не бе сигурна, че родителите й са готови за ново посещение.

Тази нощ се любиха бавно и нежно, сякаш изпълняват изящен танц. Надвесен над нея, той шепнеше името й и я уверяваше колко много значи за него. Тя се наслаждаваше на ласките му, забравила всичко останало. После заспа, сложила глава на рамото му, унесена от ритмичното туптене на сърцето му. Събуди се два пъти — малко след полунощ и малко преди зазоряване. Гледаше го в тишината, удивена, че са заедно, и по-сигурна от всякога, че всеки от тях е точно това, от което другият се нуждае.

* * *

В сряда сутринта влезе в кабинета си и първата й мисъл бе, че непременно трябва да се отърве от картичката. Разкъса я на парчета и ги изхвърли в кошчето за боклук, после седна пред компютъра. Прегледа съобщенията, провери дали някой клиент е споменал за изпратен букет и не откри нищо.

Междувременно Барни я повика в съвещателната зала и едва преди обедната почивка успя да се върне в кабинета си. В имейла я чакаше поредният документ от Барни, придружен от забележка да се залови незабавно с него, защото резюмето трябва да е готово до утре сутрин. Тоест, отново щеше да обядва на бюрото. Тя погледна към розите и осъзна, че не иска да ги вижда повече. Грабна букета и дамската си чанта и излезе от сградата. Свърна зад ъгъла към контейнерите за отпадъци.

Хвърли цветята и тръгна към колата си, но внезапно почувства, че някой я наблюдава. Наоколо нямаше никого. Опита се да прогони усещането, ала то се засили и докато търсеше ключовете си в дамската чанта, тя вдигна поглед към сградата.

И видя Кен, втренчен през прозореца на кабинета си.

Тя сведе очи, преструвайки се, че не го е забелязала. Какво правеше шефът й и откога стоеше там? Вероятно разговаряше с някого, но ако бе застанал до прозореца, когато тя излизаше от кантората, навярно я бе видял как хвърля розите. И това не бе добре. Ако той бе изпратил букета, щеше да се ядоса; ако не беше той, щеше да предположи, че са скъсали с Колин. И в двата случая съществуваше опасност да се отбие отново в кабинета й, за да обсъдят дали наистина е екипен играч.

Мария отвори вратата на колата и отвътре я лъхна сгорещеният от слънцето въздух. Включи двигателя и веднага пусна климатика. Реши да отиде до пазара за органични продукти, където имаше страхотен бар за салати. На излизане от паркинга се взря в огледалото за обратно виждане с надеждата Кен да е изчезнал.

Но той продължаваше да стои до прозореца. И макар отдалеч да бе трудно да прецени със сигурност, обзе я натрапчивото чувство, че той я наблюдава неотклонно.

* * *

Мария се върна от пазара и паркира на същото място. Реши да остави прозорците открехнати, за да се проветрява купето. Колата на Кен вече я нямаше, а от опит знаеше, че няма да се върне преди един и половина. След преживяното с розите и картичката, а сега и Кен, вече се чувстваше готова да си събере нещата и да се прибере вкъщи. Замисли се дали да не се престори, че има силно главоболие, за да си тръгне по-рано. Но какъв бе смисълът? Барни очакваше да свърши възложената й работа, а и вкъщи щеше да продължи да мисли за случилото се през деня.

„Ще разбереш какво е чувството.“

Какво чувство?

Понеже бе парирала авансите му, дали Кен възнамеряваше да й създава допълнителни главоболия в кантората?

И какви по-точно?

Опита се да прогони въпросите и да се съсредоточи върху случая с клиент, пострадал при падане в супермаркет и решил да съди собственика. Щеше да запълни почти целия й следобед и тя започна да нахвърля бележки с чувството, че професията й е огромна игра, чиято цел е да събираш платими часове и в която единствените победители са адвокатите.

Циничен възглед, но как иначе да обясни факта, че постоянно е заета, макар правосъдната система да е всичко друго, ала не и експедитивна? Още работеше по случаи отпреди години, а последният, възложен й от Барни, изобщо нямаше шанс да стигне до съдебната зала поне още осемнайсет месеца. При това, ако всичко върви гладко, което на практика бе невъзможно, защото нещата никога не вървяха гладко. Защо тогава Барни искаше да подготви срочния план до утре? Какво спешно имаше?

Работейки, продължаваше да си представя как Кен я наблюдава. Нямаше да му позволи да я изненада пак, появявайки се неочаквано уж да обсъдят кариерата й. Реши да държи вратата на кабинета си отворена, макар шумът отвън да я разсейваше. Така, ако Кен й дойдеше на посещение, щеше да разполага с няколко секунди да се подготви.

От прозореца й се виждаше мястото, където Кен паркираше. Той, разбира се, караше червен корвет и в един и половина изникна в полезрението й. Очакваше веднага да се появи в кабинета й, но за нейно облекчение опасенията й не се оправдаха. Не се отби и по-късно, дори за да побъбри със стажантките. Когато и в пет от него нямаше и следа, Мария си напомни да не остава до късно. Затвори лаптопа и прибра принтираните документи в чантата си. Погледна през прозореца, огледа внимателно паркинга и установи, че колата на Кен вече я няма.

Както и да е. Утрешният ден вероятно щеше да й донесе нови изненади.

Излезе от кабинета си, сбогува се с Джил и тръгна към колата си. Както винаги отвори първо вратата на пътническата седалка, за да си остави чантата. Погледна надолу обаче и от устата й се изтръгна вик.

Розите, вече повехнали в жегата, лежаха върху седалката, цинично подредени в спретнато ветрило.

* * *

Колин седеше срещу нея в дневната, подпрял лакти върху коленете си. Мария му се бе обадила веднага след като отново изхвърли розите в кофата и когато се прибра вкъщи, той я чакаше пред вратата й.

— Не разбирам — каза тя, все още объркана и паникьосана. — Какво иска Кен?

— Знаеш какво иска.

— И мисли, че така ще го получи? Като ми изпраща цветя и безумни анонимни картички? И като връща розите в колата ми, за да ме изплаши до смърт?

— Не мога да ти отговоря — поклати глава той. — Според мен истинският въпрос е какво смяташ да направиш?

Той не откъсна очи от нейните, но стиснатите му челюсти показваха, че е разтревожен не по-малко от нея.

— Не знам дали мога да направя нещо. Бележката не е подписана и не го видях да слага розите в колата ми. Нямам доказателства.

— Но си сигурна, че е Кен?

— Да. Наоколо нямаше никого.

— Сигурна ли си?

Тя отвори уста да отговори, но бързо я затвори, защото дори не й бе хрумнало да обмисли друга възможност. Не бе видяла никого, но това не означаваше, че е нямало никого. Идеята обаче бе твърде плашеща.

— Той е бил — каза тя. — Трябва да е бил той.

Но дори на нея думите й прозвучаха, сякаш се стреми да убеди себе си.

15.

КОЛИН

Колин прекара нощта при Мария. Тя не го помоли да не си тръгва, но беше ясно, че не иска да остава сама. Беше напрегната през цялата вечер, не успя да хапне нищо и изглеждаше замислена. След като тя най-сетне заспа, Колин се загледа в тавана, опитвайки се да сглоби картината. От разказите на Мария бе добил достатъчно ясна представа за Кен и още от самото начало едва се сдържаше да си поговорят на четири очи. Сексуалният тормоз бе едно на ръка. Кен несъмнено бе и тираничен, а от личен опит знаеше, че подобни хора не спират да злоупотребяват с властта си, докато някой не ги принуди. Или не ги сплаши.

Мария обаче му даде ясно да разбере, че не иска той да разговаря с Кен и дори да го доближава. Той приемаше доводите й — Кен бе известен адвокат и една заплаха бе достатъчна да го прати зад решетките. Не се съмняваше, че Марголис и местните съдии ще се погрижат.

Все пак положението изглеждаше по-непонятно, колкото повече го обсъждаха. Съчетана с факта, че някой бе сложил розите в колата на Мария, бележката определено звучеше заплашително и много лично. Кен явно се затрудняваше да контролира либидото си и тя наистина го бе видяла на прозореца, но всичко останало не се връзваше. Какво означаваше посланието? Как би могъл Кен да знае, че Мария ще реши да хвърли розите точно в онзи момент? И ако е възнамерявал да ги сложи в колата й, защо е продължил да стои на прозореца с пълното съзнание, че Мария ще го сметне за виновен? На всичкото отгоре уплахата логично би я подтикнала да огласи простъпката му. Ако някой служител от кантората бе забелязал как взема букета от контейнера за боклук и го оставя в колата на Мария? Би ли поел подобен риск? Повечето кабинети имаха прозорци.

Всичко това означаваше… Какво? Ако наистина бе виновен, Кен очевидно бе пропаднал през ръба на здравия разсъдък и се спускаше стремително към земята, неспособен да мисли трезво. А ако не беше Кен?

Този въпрос го тревожеше най-много.

Когато сутринта Мария се събуди, Колин й предложи да я придружи до кантората, но тя отказа. По обратния път към къщата на Евън обаче той осъзна, че нервите му са изопнати. Усещаше как у него се надига гняв и още щом се прибра, надяна спортния екип и излезе.

Увеличи музиката и ускори ход, докато се задъха. Най-после почувства, че гневът му се уталожва и мислите му бавно се проясниха.

Реши да послуша Мария и да не доближава Кен, но не и да бездейства.

Никой нямаше право да плаши безнаказано Мария.

* * *

— Хрумна ли ви да се обадите в полицията? — попита го Евън.

Седяха до масата в кухнята му. Колин му бе разказал накратко какво се е случило и какво смята да направи.

— Полицията не може да помогне — поклати глава той.

— Но някой е разбил колата й.

— Колата й е била отключена, прозорците — отворени. Нищо не липсва и нищо не е повредено. Първо ще попитат какво е престъплението. После кой е извършителят и тя ще може да отговори само с хипотези.

— А картичката? Да преследваш някого е незаконно, нали?

— Бележката е странна, но не съдържа ясна заплаха. И няма доказателство, че човекът, изпратил цветята, ги е сложил в колата й.

— Понякога забравям, че имаш сериозен опит в тази сфера. Но не разбирам защо смяташ за необходимо да вземеш нещата в свои ръце.

— Не смятам, че е необходимо. Искам да го направя.

— Ами ако Мария не одобри плана ти? — Колин не отговори и Евън махна с ръка. — Ще й кажеш, нали? Понеже винаги залагаш на честността?

— Не е толкова трудно.

— Не отговори на въпроса ми.

— Ще й кажа.

— Кога?

— Днес.

— И ако те помоли да не го правиш?

Той не отговори и приятелят му вирна брадичка.

— Ще го направиш така или иначе. Защото вече си решил. Прав ли съм?

— Искам да разбера какво става.

— Нали разбираш, че си следвал тази максима в миналото? Прави каквото искаш, бъдещето да върви по дяволите?

— Ще проведа няколко телефонни разговора. Не е незаконно — сви рамене Колин.

— Безспорно. Но имам предвид това, което ще решиш да предприемеш после.

— Знам какво правя.

— Сигурен ли си?

Той не отговори веднага и Евън се облегна назад.

— Споменах ли, че Лили иска четиримата да излезем през почивните дни?

— Не.

— В събота вечер, да речем? Иска да се запознае с Мария.

— Добре.

— Не трябва ли първо да попиташ Мария?

— Ще говоря с нея, но съм сигурен, че няма да възрази. Къде ще отидем?

— Ще вечеряме. После ще намерим някое забавно място. Уроците изглежда я вдъхновиха да потанцува.

— Салса?

— Твърди, че нямам необходимото чувство за ритъм. Би предпочела нещо друго.

— В клуб?

— Понеже последния път се размина без неприятности, Лили е склонна да ти се довери отново.

— Добре.

— Имам обаче още един въпрос. — Колин зачака и приятелят му го погледна втренчено. — Какво ще стане, ако откриеш човека?

— Ще говоря с него.

— Дори да е шефът й? — Колин не продума и Евън поклати глава. — Знаех си.

— Какво?

— Нямаш представа в какво се забъркваш.

* * *

Колин разбираше загрижеността на Евън, но не мислеше, че е основателна. Едва ли щеше да се затрудни да разбере дали Кен е изпратил розите. Няколко телефонни разговора, два-три въпроса, снимка и… толкова. Често го бяха разпитвали и знаеше, че за да получиш необходимите отговори, е достатъчно да излъчваш увереност, да си мериш думите и да им придаваш тежест. Повечето хора искат да говорят и не успяват да си държат езика зад зъбите дори да е в тяхна полза. Провървеше ли му, следобед щеше да е разрешил загадката.

В кухнята той отвори лаптопа си и проведе кратко проучване на Кен Мартенсън. Лесно го откри — оказа се по-популярен, отколкото очакваше — но снимките бяха малко, а и недостатъчно ясни и в твърде далечен план, за да му послужат. Дори снимката в уебсайта на кантората бе поне отпреди десет години — сега мъжът имаше брада, която го променяше значително. Налагаше се да го снима лично. Само че нямаше висококачествена камера с телеобектив. Съмняваше се Евън да има приличен фотоапарат — не би похарчил толкова. Приятелят му меко казано беше пестелив.

Мария обаче имаше.

Обади й се и остави съобщение на мобилния й телефон. Попита я дали е свободна да обядват заедно. Беше в колежа, когато тя му отговори да я вземе в дванайсет и половина. Докато четеше съобщението й в съпровод с монотонния глас на професора, осъзна с изненада колко е напрегнато тялото му. Започна да диша дълбоко и равномерно, за да се отпусне.

* * *

— Искаш да ти дам камерата?

Седяха в градината на малко кафене и чакаха да им сервират храната. Колин не се беше хранил от предишната вечер, но не чувстваше глад.

— Да — кимна той.

— Защо?

— Трябва ми снимка на Кен.

Тя примигна.

— Моля?

— Ще разберем кой е поръчал цветята единствено ако открием цветаря. Ще му покажа снимката и ще го питам дали Кен ги е купил.

— Ами ако ги е поръчал по телефона?

— Ако е платил с кредитна карта, ще науча името.

— Няма да ти го кажат.

— Може би. Но може и да ми го кажат. Все пак бих искал да взема камерата ти.

След кратък размисъл Мария поклати глава.

— Не.

— Защо?

— Първо, той ми е шеф. Освен това те е виждал. Забележи ли те, положението ми в кантората ще се усложни още повече. А и от разговора ни тази сутрин останах с впечатление, че всичко е приключило.

— Говорила си с Кен?

— Дойде да обсъди с мен и Барни един от случаите ни. Да ни уведоми, че вече фигурира в списъка с делата за разглеждане.

— По телефона не спомена…

— Не знаех, че трябва.

За пръв път в тона й се прокрадна раздразнение.

— Как се държа той?

— Любезно. Нормално.

— И появата му не те притесни?

— Притесни ме, разбира се. Сърцето ми едва не изскочи от гърдите, но какво да направя? Барни беше до мен. И Кен не пожела да разговаряме насаме. Не се отби и при стажантките. Държеше се делово.

Колин сплете пръсти под масата.

— Със или без камерата ти ще разбера кой е изпратил цветята.

— Не искам да разрешаваш проблемите ми, Колин.

— Знам.

— Защо тогава продължаваме да го обсъждаме?

Лицето му не трепна.

— Защото все още не знаеш със сигурност дали го е направил Кен, или не. Градиш хипотеза.

— Не е хипотеза.

— Толкова ли е нередно да се уверим?

* * *

Колин съзнаваше, че навремето щеше да му е все едно. Нямаше причина да се замесва. Мария имаше право. Проблемът си беше неин, а той, честно казано, имаше достатъчно свои.

Смяташе се обаче за експерт по гнева. И в крайна сметка всичко опираше до него. В клиниката бе научил разликата между открития и скрития гняв. В живота си бе изпитвал неведнъж и двата вида. В баровете, когато бе в настроение да се бие, гневът му се отприщваше. Целта му бе ясна, без стаен смисъл, без срам, без разкаяние. През първите седмици в клиниката обаче не му позволяваха да изразява гнева си в действия. Лекарите го предупредиха, че ако се развилнее — дори само ако повиши тон — ще отиде в отделението за обострени състояния, което значеше, че ще дели стая с още десетима пациенти, ще пие литиум в дози, притъпяващи ума, а лекарите и медицинските сестри ще следят всеки негов ход. Понеже не искаше и да помисля за такъв вариант, започна да потиска и да крие гнева си, но не след дълго осъзна, че той не отшумява. Просто се преобразяваше от открита в скрита ярост. Подсъзнателно започна да манипулира хората, усещаше кой точно бутон вбесява някого и го натискаше, докато избухне. Другите пациенти отиваха един по един в отделението за обострени състояния, а той се преструваше на невинен, докато лекарят най-после не му потърси сметка. Безброй часове на терапия по-късно Колин проумя, че гневът си е гняв, независимо дали е открит или скрит, и двата вида са еднакво разрушителни.

Така действаше и изпращачът на букета. Подтикван от гняв и с намерение да манипулира. Искаше да досегне чувствителните струни у Мария и макар засега гневът му да оставаше стаен, Колин подозираше, че това е само началото.

В този ред на мисли Кен изглеждаше още по-малко вероятен заподозрян, но той нямаше друго име. Нямаше избор. Трябваше да започне оттук. След като Мария неохотно му даде ключа за апартамента си в края на обяда, отиде и взе камерата й. Включи я, за да се увери, че батериите са заредени. После провери настройките и засне няколко кадъра от балкона. После обаче осъзна, че трябва да снима лица, за да разбере колко близо трябва да се намира.

Пусна ключа в саксията до вратата, както Мария го бе инструктирала, и потегли към брега, където мъж с фотоапарат нямаше да направи впечатление на никого. Нямаше много хора, но бяха достатъчно за целта му и половин час той снима хора от различно разстояние. В крайна сметка изчисли, че не бива да бъде на повече от сто метра. Добре, но не идеално. Кен пак би могъл да го познае. Трябваше да застане на място, където няма да го забележат.

Повечето исторически сгради от двете страни на кантората бяха на два или три етажа и с плоски покриви. От двете страни на улицата се редяха автомобили и макар да имаше дървета, те не бяха достатъчно големи, за да се скрие зад тях. По тротоарите нямаше много пешеходци, но и не пустееха; нямаше начин да остане невидим, дебнейки цял час с камера в ръка.

Колин вдигна глава и огледа сградите срещу кантората, край които току-що бе минал. Разстоянието бе добро, ъгълът — отличен, но как — и дали — щеше да се добере дотам?

Обиколи още веднъж улицата с надеждата да намери авариен изход. Модерните сгради на два или три етажа нямаха външни стълби. Той свърна в пресечката, стигна до тясната задна алея и осъзна, че донякъде му е провървяло. Нямаше достъп до покривите на сградите точно срещу кантората, но триетажната постройка до тях имаше старомодна стълба на десетина стъпки над земята, която водеше до метална козирка на втория етаж. Трудна, но достижима цел. Обзорът не беше идеален, но предлагаше най-добрата и единствена възможност. Колин тръгна по алеята, провеси камерата на врата си и я пъхна под блузата. Засили се към стената с надеждата да я използва като трамплин, за да се изтласка нагоре и да спечели необходимите няколко сантиметра. Успя и сграбчи с две ръце последното стъпало. Пресегна се рязко и прехвърли дясната си ръка върху следващото. Продължи да се катери, докато стигна до козирката. За щастие стълбата бе прикрепена към стената и след няколко секунди той се озова на покрива. Никой на улицата сякаш не го забеляза.

Засега добре.

Насочи се към ъгъла, най-близък до кантората на Мария. Покривът се издигаше на не повече от педя, но все пак предоставяше известно укритие. Чакълът наоколо бе загладен. Имаше обаче няколко хартии от дъвка и той ги смете с ръка, лягайки по корем. Намести камерата и зачака. Изненадан, забеляза Мария зад бюрото й в кабинета; видя и колата й и кофите за смет зад нея. Колата й бе паркирана на обичайното място, недалеч от тази на Кен.

След малко повече от час от кантората започнаха да излизат хора — обикновено по един, понякога по двама. Стажантки — всичките привлекателни, както бе отбелязала Мария, двама мъже на около четирийсет, Джил, приятелката на Мария, още неколцина, последвани след минути и от самата Мария. Той я проследи с поглед през обектива, мислейки си, че върви по-бавно от обикновено. Когато стигна до ъгъла на сградата, се озърна, несъмнено търсейки го с очи. После, сбърчила леко чело, се запъти към колата си.

Съсредоточен отново върху входа, Колин не виждаше никаква следа от Кен. Тъкмо когато се запита дали здрачът няма да скрие необходимите подробности, Кен мина през вратата. Затаил дъх, Колин засне десетина снимки, преди шефът на Мария да свърне към паркинга. Обърна се на една страна да види снимките, надявайки се една-две да са достатъчно добри.

Бяха.

Изчака Кен да потегли, изправи се и слезе от покрива по същия начин, както се бе качил. Отново сякаш никой не го забеляза. Когато стигна до камарото си, вече се свечеряваше. Спря във фотоателие и избра две снимки за проявяване. После потегли към дома на Мария. Беше обещал да й върне камерата.

* * *

— Нищо чудно, че не те видях — отбеляза тя по-късно, впила очи в снимките върху кухненската й маса. — Значи утре…

— Ще започна да звъня на цветарите. И се надявам да разбера истината.

— А ако букетът е поръчан по телефона?

— Ще им кажа истината — че се питаш дали не са сложили картичка, предназначена за друг. И се чудиш от кого са цветята.

— Възможно е да не ти дадат информация.

— Искам само име, не телефонен номер. Обзалагам се, че повечето хора ще помогнат охотно.

— И когато разбереш, че е Кен?

Неотдавна Евън му бе задал същия въпрос и оттогава той обмисляше отговора.

— Ти ще решиш какво ще последва.

Мария кимна със свити устни, изправи се и тръгна към балкона. Застана до вратата и дълго мълча. Колин стана. Приближи се до нея, обгърна я през кръста и усети как потреперва.

— Омръзна ми да говорим за това. Омръзна ми дори да мисля за това.

— Да излезем и да направим нещо, което ще те поразсее.

— Какво?

— Искаш ли да те изненадам?

* * *

Взряна през прозореца на камарото, паркирано между два минивана, тя очевидно се двоумеше дали да слезе.

— Това ли е изненадата?

— Мислех, че ще е забавно.

— Миниголф? Сериозно?

Мария наблюдаваше скептично веселите лампички около входа. Зад стъклените врати различаваше арка; наляво се намираше миниатюрното игрище с вятърни мелници, вероятно имитиращи скандинавски пейзаж.

— Не само миниголф. Фосфоресциращ миниголф.

— И… май ме вземаш за дванайсетгодишна?

— Добро развлечение е. Кога си играла за последно?

— Току-що ти казах. На дванайсет. Кевин Рос си организира рождения ден тук. Покани обаче целия шести клас, а и мама дойде, така че не се брои за среща.

— Но явно пазиш ярък спомен. После, ако искаш, ще пробваме лазерния лабиринт.

— Лазерен лабиринт?

— Видях плаката преди два месеца, когато минавах оттук. Опитваш се да прекосиш стая, без да докоснеш лъчите или нещо подобно. — Тя не отговори и той продължи: — Неприятно ми е да мисля, че те спира страхът да не те победя.

— Не се страхувам, че ще ме победиш. Ако не ме лъже паметта, бяха най-добрата в класа.

— Това „да“ ли е?

— Давай!

* * *

В петък сутринта Колин се събуди рано и излезе преди зазоряване. Тича и посети спортната зала, преди да се включи в Мрежата и да намери необходимите телефонни номера. С изненада установи, че в Уилмингтън има над четирийсет цветарници плюс зарзаватчийниците, където също продават цветя. Явно му се отваряше доста работа.

Чувстваше се ободрен след предишната вечер. Едва след няколко удара, при които късметът й се усмихна, Мария се поотпусна. Накрая се смееше с глас и дори потанцува на тревата, когато улучи от първи опит шестнайсетата дупка и подпечата победата си. Огладнели, пропуснаха лазерния лабиринт. Колин я заведе в крайпътен ресторант до брега, където сервираха рибно тако. Пиха и леденостудена бира, и той я попита дали иска да излязат с Евън и Лили. „Разбира се“, отговори му тя и когато го целуна за лека нощ, личеше, че точно от такава вечер е имала нужда.

Седнал до плота в кухнята, той започна първите телефонни разговори с надеждата за няколко часа да отметне целия списък. Не след дълго обаче разбра, че хората, с които иска да разговаря, невинаги са на разположение и се налага да набира по два или дори по три пъти един и същи номер. Винаги обаче се придържаше към най-целесъобразните според него обяснения и въпроси: дали е възможно картичката да е сгрешена; дали са изпратили куриер до кантората; аранжирали ли са изобщо букет от бледочервени рози. За щастие повечето хора се оказаха услужливи. В ранния следобед му оставаха само няколко магазина и той вече подозираше, че ще чуе обичайния отговор — букетът не е поръчан при тях.

Излезе прав. Питайки се какво да предприеме по-нататък, реши да пробва няколко цветарници извън града; единственият въпрос бе коя посока да избере. Избра север. Обади се в двете цветарници в Хампстед, после откри още осемнайсет в Джаксънвил.

На шестото обаждане улучи десетката. Собственикът на „Цветен рай“ му каза, че помни мъжа, поръчал букета. Платил в брой, добави. Да, магазинът щял да работи утре и той щял да бъде там.

По-късно вечерта, докато обслужваше бара в „Краби Пийтс“, Колин си мислеше, че някой се е постарал твърде грижливо да скрие самоличността си.

* * *

В петък през нощта се разрази буря и понижи температурите. След джогинга и работата в двора в събота сутринта Колин пое с колата към „Цветен рай“ в Джаксънвил. Малко повече от час по-късно влезе в магазина, извади снимката на Кен и я показа на собственика.

— Това ли е човекът?

Собственикът — закръглен шейсетинагодишен мъж с очила — поклати почти веднага глава.

— Мъжът на снимката е много по-възрастен. Купувачът на цветята вероятно наближава трийсетте. Макар че не го огледах добре.

— Така ли?

— Беше странен, затова изобщо го запомних. Носеше бейзболна шапка и говореше с очи, забити в тезгяха. Измърмори набързо какво иска и излезе. Върна се след час, плати в брой и си тръгна.

— Забелязахте ли дали е сам?

— Не обърнах внимание. Ще ми обясните ли пак защо се интересувате?

— Както споменах по телефона, на картичката е било написано странно послание.

— Той не пожела картичка. Запомних го, защото всички искат картичка. Както казах, човекът бе странен.

* * *

Следобедната тренировка на Колин бе посветена на защитните техники и хватките при близък бой. За негова изненада Дейли работеше почти през цялото време с него, натоварвайки го повече от обикновено. На младини Дейли бил истински звяр в клинча и неведнъж Колин се оказваше натясно с чувството, че се бори за живота си. Към края на тренировката осъзна, че нито веднъж не е помислил за мъжа с бейзболната шапка.

Който и да беше той.

Тревогата обаче се върна още щом слезе от ринга. Преди да стигне до съблекалнята, Дейли дотича и го дръпна настрани.

— Може ли да поговорим?

Колин избърса потта от лицето си с тениската си.

— Искаш ли да се биеш следващия уикенд? В Хевънлок? — Преди Колин да отговори, Дейли продължи: — Знам, че почиваш три седмици, но днес ми се обади Бил Йенсен. Познаваш го, нали?

— Организира състезания — кимна Колин.

— Знаеш колко е направил за бойците ни… включително и за теб. В момента обаче е затруднен. Джони Рийс ще участва, но съперникът му си счупил ръката и се отказал. Трябва му нов.

Още щом чу името, Колин си спомни разговора с Евън в закусвалнята. „Движи се като котка“. Дейли продължи:

— Йенсен се опитал да намери човек и се оказало, че единствено с теб от неговата категория ще се получи интересна битка. Това е последният двубой на Рийс, преди да отиде при професионалистите. Има всички данни — шампион от Националната колежанска лига, шлифовани удари, безстрашен. След година-две се кани да стигне до национално ниво. Затова Йенсен не иска да отмени двубоя. И затова те поизмъчих днес. Исках да разбера дали си готов да се изправиш срещу него.

— Не съм достатъчно добър за Рийс.

— Днес доста пъти ме принуди да се защитавам. Готов си, повярвай ми.

— Ще изгубя.

— Вероятно — призна Дейли. — Но ще бъде най-напеченият бой в живота му досега, защото си по-добър, отколкото смяташ. — Той усука края на тениската си и й изцеди потта. — Знам, че ще поемеш риск, но ще ни помогнеш. А и ти ще извлечеш полза. Йенсен никога не забравя услуга. И ще направим реклама на залата.

Колин си избърса отново лицето и най-сетне реши: „Защо не, по дяволите?“.

— Добре — кимна той.

Излезе от залата, замислен за Джони Рийс. Незнайно защо обаче не се вълнуваше. Преди да преполови пътя до вкъщи, предстоящата битка изскочи напълно от ума му. Мислите му обсеби мъжът, изпратил розите, и въпросът как друг, освен Кен е разбрал, че Мария ги е изхвърлила.

* * *

— Не е шега работа! Рийс, а? Бива си го — отбеляза Евън.

Бяха на верандата. Колин пиеше вода, приятелят му бавно отпиваше от бутилката бира.

— Благодаря, че отбягваш очевидното.

— О, имаш предвид Мария и преследвачът й? За това ли искаш да говорим? — Евън замълча, преди да продължи: — Добре. Хрумна ли ти, че Кен може да е наел мъжа да купи и да достави розите?

— Защо тогава ще ги взема от място на цял час път оттук?

— Може би мъжът, когото е наел, е оттам?

Колин отпи от водата.

— Може би. Но не ми звучи правдоподобно.

— Защо?

— Защото не мисля, че Кен е замесен.

Евън зачопли етикета на бутилката си.

— Ако ще те утеша, мисля, че си прав. Положителното е, че детективските ти и фотографски дейности дадоха резултат. Тоест, не си пълен идиот. Макар да не успя да разбереш кой всъщност е изпратил букета.

— Научих и нещо друго.

— Какво?

— Обзалагам се, че са следили Мария от същото място на покрива, откъдето заснех Кен.

— Защо си толкова сигурен?

— Защото чакълът беше загладен и вятърът не бе успял да издуха всички обвивки от дъвки, разпилени наоколо. Значи някой наскоро е бил там. И оттам се вижда кабинетът на Мария. Както и колата й и кофата за смет. Току-що събрах две и две.

За пръв път Евън замълча.

— Хмм — проточи накрая.

— Това ли ще кажеш само?

— Може и да си прав, може и да грешиш. Не знам отговора.

— На всичкото отгоре следващия уикенд ми предстои и двубой.

— Е, и?

— Колебая се.

— Защо?

— Заради всичко, което се случва с Мария.

— Тренираш, за да се биеш. Харесва ти. Предложили са ти двубой. Какво общо има това с Мария?

Колин не отговори.

— Знаеш ли какво? Постоянно ми натякваш, че Лили ме върти на малкото си пръстче, но е повече от ясно, че аз съм по-разумен от теб. Защото сега ти тънеш в догадки дали можеш да разрешиш проблема на Мария. Макар да ти е казала, че не е необходимо, съобразяваш живота си с нея. Разбираш ли колко е погрешно? Спомена, че е поискала да види как се биеш. Покани я да дойде, изведи я на вечеря и го наречи среща. Бум! Главоблъсканицата е разрешена.

Колин се подсмихна.

— Според мен настояваш да се бия, защото си сигурен, че ще загубя.

— И? Добре, признавам, че ще е забавно да видя как ще те натупат, защото си ужасен таралеж в гащите. — Колин се засмя и Евън продължи: — Значи е уредено. А за довечера? Вълнуваш ли се?

— Довечера ли?

— Ти и Мария? Аз и Лили? Забрави ли? Резервирах маса за седем и половина в бистро „Каприс“. После отиваме в клуб, където пускат музика от осемдесетте.

— От осемдесетте?

— Ехо ли има? Да, от осемдесетте. Лили е таен фен на Мадона. Спомен от така наречения й бунтарски пубертет. Така твърди поне. Е? Отиваме ли? Ако Мария не се е отказала, имам предвид.

— Защо да се откаже?

— Може би защото си й развалил настроението с това, което си разбрал?

— Още не съм й казал.

— Господин Честност? Шокиран съм!

— Смятах да й кажа тази вечер.

— Гледай да не раздухваш нещата. Не искам да помрачиш вечерта. Доколкото знаем, случило се е веднъж и вероятно няма да се повтори.

— Или може би ще се повтори — поклати глава Колин.

16.

МАРИЯ

Колин бе твърде мълчалив, откакто я взе, и Мария се изнерви, защото знаеше с какво се е занимавал през деня. Макар да не подхващаше темата, тя знаеше, че мисли за цветята. Отговаряше й разсеяно и сърцето й се свиваше все повече. Когато спряха пред ресторанта, не се стърпя и попита:

— Кой е изпратил розите?

Той изключи двигателя и й разказа какво е разбрал.

Тя сбърчи замислено чело.

— Ако не е Кен и не мислиш, че Кен го е наел, кой е тогава?

— Не знам.

Тя обърна глава и погледна през прозореца. Възрастна двойка вървеше към ресторанта. Усмивки озаряваха лицата им. Безгрижни като птички.

— Вчера пак видях Кен в кабинета на Барни — каза тя. — Стори ми се малко разсеян, но иначе се държеше съвсем делово. Всъщност сякаш почти не ме забелязваше. Предполагам, че… — По мълчанието на Колин отсъди, че е успял да довърши мисълта й. — Не е бил Кен.

— Хайде да не се тревожим тази вечер? — предложи й той.

Тя кимна, ала усети как раменете й се вцепеняват от напрежение.

— Ще се опитам. Но няма да е лесно.

— Знам. Трябва обаче да се подготвиш за Лили. Обожавам я, но ти трябва време да свикнеш с нея.

Мария пресилено се усмихна.

— Това е прикрит комплимент.

— Познай от кого го научих?

* * *

Мария откри Лили само секунда след като влязоха в ресторанта. Още щом с Колин прекрачиха прага, ослепителна блондинка със съвършена прическа и очи като тюркоази се плъзна грациозно към тях. Носеше стилна рокля до коляното и перли. Буквално всички мъже в ресторанта се обръщаха, когато минаваше край тях. След нея вървеше Евън в елегантно облекло в колежански стил.

Усмивката не слизаше от лицето на Лили и щом приближи до тях, тя обви ръцете на Мария с длани — меки като копринено бебешко одеялце.

— За мен е неописуемо удоволствие да прекарам вечерта в твоята компания! Колин е възхитен от теб! — Евън застана до нея. — Но къде са ми обноските, за бога? Аз съм Лили, а красивият мъж до мен е годеникът ми Евън. Приятно ми е да се запознаем, Мария!

— Привет — кимна Евън с искрена топлота. — И, моля те, не се обиждай, ако Лили не ми даде думата до края на вечерта.

— Тихо, Евън! — сгълча го тя. — Не бива да създаваш у новата ни приятелка погрешно впечатление за мен. — Обърна се отново към Мария: — Прости му. Той е мил и по-интелигентен, отколкото показва, но е учил в Щатския и е бил в братство. Знаеш какво значи това.

— Моят университет поне беше смесен — възрази Евън.

— И съм го уверявала многократно — Лили побутна леко с лакът Мария, — че няма да използвам тази информация срещу него.

Мария се усмихна.

— Радвам се да се запозная и с двамата.

Стиснала ръцете й, Лили се обърна към Колин:

— Трябва да признаеш, че не ми описа Мария както подобава! Тя е пленителна! — После се обърна отново към Мария: — Нищо чудно, че напоследък Колин мисли и говори само за теб. — Пусна ръцете й и целуна Колин по бузата. — Днес си много красив. Аз ли ти купих тази риза?

— Благодаря — каза той. — И, да, ти ми я купи.

— Проявих съобразителност, нали? Иначе щеше да сложиш някоя от ужасните си тениски с лозунги.

— Харесвам ги.

Тя го потупа по ръката.

— Знам, знам… Да седнем ли? Цял ден съм на тръни и искам да разбера всичко за жената, която вече те върти на малкото си пръстче.

— Не съм сигурна, че е вярно — възрази Мария.

— Вярно е и още как. Колин си придава непроницаем вид, но всъщност изразява доста ясно чувствата си, щом го опознаеш. Е, да вървим ли?

Тя се обърна към масата и Колин сви рамене към Мария: „Казах ти“. В колежа в Чапъл Хил бе имала възможност да наблюдава феномена „южняшка красавица“, но Колин имаше право — Лили се числеше към най-забележителните му представителки. Отначало Мария реши, че поведението й донякъде е престорено, но пространният разговор по време на вечерята постепенно промени мнението й. Любопитно бе, че колкото и да говореше — а тя сякаш бе информирана за всичко — Лили умееше и да изслушва. Привеждаше се леко напред и кимаше съсредоточено; вмъкваше забележки и възклицания в най-подходящия момент и задаваше уместни въпроси. Мария нито веднъж не остана с впечатлението, че Лили обмисля каква ще е следващата й реплика, преди да я доизслуша, и за своя изненада разказа на нея и на годеника й за букета с картичката и какво се е случило после.

По-късно, когато след вечерята двете жени се оттеглиха да се освежат в тоалетната, Мария вдигна глава към отражението на Лили в огледалото.

— Имам чувството, че не ви дадох думата — каза тя. — Съжалявам.

— Не се извинявай. В момента имаш доста грижи и съм поласкана, че ни се довери.

Мария си сложи червило и добави:

— Не си изненадана от постъпката на Колин, нали? Имам предвид снимката и как откри откъде са поръчани розите.

— Не — отговори Лили. — Той е такъв. Обича ли някого, готов е на всичко за него.

— Имам чувството, че все не успявам да проумея що за човек е.

— Не съм изненадана — кимна Лили. — Понеже бе толкова откровена с мен и Евън, длъжна съм да споделя, че преди вечерята бях загрижена единствено за Колин. Исках да се запозная с теб, за да се уверя, че наистина си такава, каквато те описва.

— Наистина си привързана към него.

— Обичам го като брат — призна тя. — И предполагам какво си мислиш. Двамата наистина сме коренно различни и отначало не разбирах какво намира Евън у него. Татуировки, мускули, буйства в миналото… — Лили поклати глава. — Проговорих на Колин едва след петото гостуване у Евън. Посъветвах го да отиде да живее другаде, представяш ли си? И знаеш ли какво ми отговори той?

— „Добре“ — имитацията на Мария разсмя Лили.

— И с теб го прави значи, Бог да го поживи. Опитвам се да го отуча от този навик, но напоследък имам чувството, че му отива. Ала тогава се обидих. Оплаках се на Евън и той обеща да поговори с него. При условие обаче, че аз също се съглася да разговарям с Колин. Отказах, разбира се. Отстоявах позицията си.

— И кой разтопи леда? Ти или той?

— Колин. Бях купила телевизор за рождения ден на Евън. Носех го в багажника. Колин ме видя да се боря с кашона. Веднага предложи да ми помогне. Внесе го вътре и попита дали искам да го монтира, или да го остави в кашона. Не бях се замисляла. Казах му, че Евън ще го монтира, но той се засмя — приятелят му нямал представа как се правят такива неща. Преди да възразя, тръгна към железарския магазин и двайсет минути по-късно монтира телевизора на стената. Беше купил и голяма панделка и най-вече това ме накара да се замисля дали у него има нещо, което си струва да опозная. Заговорих го. След трийсет секунди разбрах, че не познавам мъж като него.

— Колин спомена, че си го посъветвала да се върне в колежа. И си му помагала да учи.

— Някой трябваше да го направи. Той, горкичкият, не бе отварял книга от години. Не се оказа трудно обаче, защото щом реши, вложи всички необходими усилия да се представи на ниво. И е интелигентен. Макар да се е местил от училище в училище, явно е прихванал нещо по пътя.

— И ще бъде кум на Евън?

Лили извади кърпичка от чантата си и избърса червилото по устните си.

— Да. Моите родители, разбира се, са ужасени. За тях той е приятел на Евън, но не и мой. Непрекъснато намекват, че трябва да страня от него. Когато видя за пръв път Колин, татко буквално разкриви лице, а мама предложи дори да не го каним на сватбата, камо ли да ни е кум. Повтарям им, че Колин е и мой приятел, но те се преструват на глухи. Държат на своето и за тях аз винаги ще бъда безценното им дете, Бог да ги поживи.

— Мама и татко също не останаха очаровани от него.

— Разбираемо е. Но за разлика от моите родители, обзалагам се, че твоите ще му дадат шанс и в крайна сметка ще променят мнението си. Все пак моето се промени. Дори сега понякога ми се струва невероятно. Честно казано, с Колин нямаме почти нищо общо.

— Съгласна съм.

Лили се усмихна, оправи перлите си и се обърна към Мария:

— Признавам обаче, че откровеността му, съчетана с абсолютното пренебрежение към чуждото мнение, ми влезе под кожата.

Мария кимна с усмивка.

— Уверявам те също — продължи Лили, — че е по-шлифован, откакто го срещнах за пръв път. Положих извънредни усилия. — Намигна. — Но не е нужно да ми благодариш. Готова ли си? Сигурна съм, че момчетата вече копнеят за нас.

— Не мисля, че Колин копнее.

— Напротив. Макар да не го признава.

* * *

— Не копнеех — каза Колин, докато вървяха към колата. — С Евън обсъждахме двубоя ми.

— Онзи в Мъртъл Бийч?

— Не. През следващия уикенд.

— Какъв двубой?

Той й разказа накратко и добави:

— Евън ще дойде. Ела и ти.

— Лили ще дойде ли?

— Не. Боевете не са любимото й забавление.

— Изненадана съм, че интересуват Евън.

— Той винаги идва на мачовете ми. Харесва му.

— Така ли? Не ми изглежда такъв тип.

— Какъв тип?

— Като теб — подкачи го Мария. — Едри мускули и татуировки. И най-вече да не изглеждаш, сякаш ще припаднеш при вида на капка кръв.

Той се усмихна.

— Искаш ли да дойдеш?

— Разбира се. Но правилото продължава да важи. Не бива да те нараняват, защото ще си спомня първата нощ, когато се срещнахме.

— Добре.

— Съгласяваш се, но както ми описа Джони Рийс, едва ли можеш да го гарантираш.

— Не мога — кимна той. — За какво си говорихте с Лили на четири очи?

— Главно за теб.

— Добре.

— Няма ли да ме поразпиташ?

— Не.

— Не се ли интересуваш какво сме обсъждали?

— Разговорът си е между теб и Лили. Не е моя работа. А и явно не е толкова зле, след като ме държиш за ръка.

— В какъв клуб отиваме?

— Знам само, че пускат музика от осемдесетте. Тайна слабост на Лили. Евън ми каза, че като тийнейджърка слушала Мадона. Така се бунтувала.

— Хм… Не е кой знае какъв бунт.

— Не е за мен и теб. Но за родителите на Лили? Сигурен съм, че са се тревожили години наред. Не ме харесват много, между другото.

— Защо не ги поканиш на двубоя? — предложи Мария. — Може би ще си променят мнението.

Той се засмя и й отвори вратата. Продължи да се смее, заобикаляйки колата.

* * *

Въпреки гръмката музика клубът не отговаряше на очакванията й. Вместо разведени жени и плешиви мъже над четирийсетте, опитващи се да съживят младостта си, вътре беше пълно със студенти. Мария дори се озърна да не би Серена да е тук с приятели. Колежанки танцуваха на групи и припяваха песните.

Колин се приведе към ухото й:

— Как ти се струва?

— Чувствам се стара — призна тя. — Но музиката ми харесва.

Евън посочи дъното на залата и Колин кимна. Улови я за ръката и я поведе край масите към стълпотворението около бара. Най-сетне успяха да привлекат вниманието на бармана и Колин, верен на себе си, поръча вода, Евън — бира, а Мария и Лили коктейли „Морски бриз“. Когато преполовиха чашите, зазвуча песен на Мадона и Лили плесна доволно с ръце и дръпна Евън към дансинга. „Какво пък?“ — каза си Мария, хвана ръката на Колин и двамата тръгнаха след тях.

Вечерта продължи на бързи обороти. Танцуваха три-четири песни и спираха за кратка почивка. Мария поръча втори „Морски бриз“ и макар да не бе допила първия, усети, че е приятно замаяна. За пръв път от седмица наистина се забавляваше.

В единайсет и половина успяха да заемат малка маса. Седнаха и тъкмо обсъждаха докога да останат, когато младата келнерка се появи с поднос напитки. Остави още един „Морски бриз“ пред Мария.

Тя махна с ръка.

— Не съм го поръчвала.

— Приятелят ви го поръча — обясни келнерката на висок глас, за да надвика музиката.

Мария погледна въпросително към Колин.

— Ти ли го поръча?

Той поклати глава и тя се обърна към Евън, който също изглеждаше изненадан.

— Кой го е поръчал тогава? — попита Мария.

— Приятелят ви на бара — посочи келнерката. — С бейзболната шапка. — Приведе се. — Каза ми да ви предам, че се е натъжил, задето не сте харесали розите му.

Мария ахна. Частица от секундата по-късно видя как Колин скача от масата и столът му се преобръща назад. През следващите минути успяваше само да регистрира поредица от мимолетни картини.

Изопнал лице, с две крачки Колин стига до келнерката… толкова бързо, че събаря подноса.

Евън и Лили се изправят и разплискват чашите си.

Клиенти се обръщат да видят какво е предизвикало бъркотията.

Колин настоява келнерката да му опише точно мъжа до бара. Разярен, повтаря отново и отново въпроса.

Жената отстъпва ужасена назад.

Охранителите тръгват към тях.

Евън приближава до Колин, вдигнал ръце.

През цялото време Мария седеше като вкаменена и думите на келнерката отекваха в главата й. Бейзболна шапка. Натъжил се, че не харесвате розите…

Той беше тук. Беше я проследил. Следеше я неотстъпно.

Задъхваше се, картините се премрежваха, светът се смаляваше…

Охранителите си проправят път през тълпата. Движат се с опасна бързина.

Колин крещи. Иска да разбере как изглежда мъжа, поръчал питието.

Келнерката продължава да отстъпва назад. Разплаква се.

Хора се скупчват около тях.

Евън сграбчва ръката на Колин.

Лили тръгва към Мария.

Мария усети как нечии ръце я хващат за раменете и й помагат да се изправи. Нямаше сили да се съпротивлява. Осъзна внезапно, че Лили я вдига на крака. Чуваше как Колин крещи, виждаше как Евън го дърпа за ръката, как келнерката плаче от страх, как ги заобикалят непознати и охранителите застават плътно зад тях.

Непознат в синя риза: „Какво става, по дяволите?“.

Колин на келнерката: „Как изглеждаше той?“.

Непознат с щръкнала коса: „Успокой се! Остави я на мира!“.

Келнерката през сълзи: „Казах ви, че не знам! Беше с шапка! Не знам!“.

Непознат с татуировки на Колин: „Какво те прихваща?“.

Евън: „Да вървим!“.

Колин: „Млад ли беше или стар?“.

Келнерката: „Не знам! На двайсет? Трийсет? Не знам!“.

Евън: „Хайде, Колин! Хайде!“.

Лили поведе Мария настрани и отдалечавайки се от масата, с крайчеца на окото си тя зърна как Евън блъсва Колин. Той реагира инстинктивно, отдръпна се мълниеносно и вдигна юмруци, готов за бой. Лицето му бе зачервено и напрегнато, мускулите на врата му — изпъкнали. Сякаш не разпознаваше Евън.

— Колин! Не! — извика Лили.

Евън отстъпи назад и бързо, както се бе надигнал, гневът на Колин се уталожи.

Охранителите вече бяха до тях. Колин сложи ръцете си зад гърба, обвил лявата си китка с дясната длан. Охранителят го сграбчи за лактите, ядосан и враждебен както самия Колин преди малко.

— Ще дойда с вас. Спокойно — увери го Колин и се обърна към разплаканата келнерка: — Съжалявам. Не исках да те уплаша.

Думите му не трогнаха нито охранителите, нито келнерката; издърпаха Колин навън и няколко минути по-късно пристигна полицейска кола с мигащи сини лампи. След секунди тъмен седан паркира до нея.

* * *

— Кой е този? — попита Мария, застанала със скръстени ръце до Евън.

Преди няколко минути Лили се бе върнала в клуба. На паркинга Колин бе заобиколен от двама полицаи, единия охранител и мъж с износено спортно сако, който дъвчеше клечка за зъби.

Гласът на Евън прозвуча угрижено:

— Детектив Марголис. Чака Колин да оплете конците отново.

— Защо?

— Защото мисли, че мястото му е в затвора.

— Ще го прати ли там?

— Не знам.

— Но той не е направил нищо! — възнегодува Мария. — Дори не я докосна!

— Слава богу. Иначе вече щяха да са му закопчали белезниците. И няма да му се размине, ако магията на Лили не сработи.

— Какво прави тя?

— Разрешава проблема — отговори Евън. — Това е стихията й.

След известно време Лили излезе от клуба и спря да се ръкува с един от охранителите, измъкнали Колин навън. После се запъти към полицаите с чистосърдечна усмивка.

Марголис я забеляза и вдигна ръка да я спре. Тя не му обърна внимание и продължи напред, докато стигне достатъчно близо, за да я чува. Няколко безкрайни минути Евън и Мария наблюдаваха сцената, чудейки се какво ли му казва Лили. Накрая охранителят влезе вътре с единия полицай, а Марголис и другият останаха с Колин. Марголис очевидно кипеше от гняв, но все още не посягаше към белезниците. Случилото се през изминалия половин час караше мислите на Мария да отскачат като топки за пинг-понг, забърквайки хаос от емоции. Бяха я проследили до бара, което означаваше, че са я проследили от ресторанта, а следователно и от дома й.

„Знае къде живея и ме е проследил дотук.“

Дъхът й секна и гласът на Евън прозвуча някъде отдалеч:

— Добре ли си?

Тя стисна лакти. Прииска й се Колин да я прегърне и същевременно му бе ядосана, че е изгубил самообладание. Или се страхуваше за него? Не беше сигурна.

„Знае къде живея и ме е проследил дотук.“

— Не — призна тя и едва сега усети, че трепери. — Не съм добре.

Евън я прегърна през рамо.

— Гадна работа — кимна той. — На твое място щях да съм развалина.

— Какво ще стане с Колин?

— Всичко ще е наред.

— Откъде знаеш?

— Лили изглежда спокойна, а Марголис — вбесен.

Мария погледна към тях и разбра, че Евън има право. Но тази нощ всичко се бе объркало.

След минута полицаят излезе от клуба и приближи до Марголис. Поговориха кратко и двамата полицаи се върнаха неохотно в колата си. Лили тръгна бързо към Евън и Мария. Евън пристъпи към нея и я прегърна.

— Няма да повдигнат обвинения. Пускат го — каза тя.

— Какво направи? — попита Мария.

— Говорих с келнерката и с управителя на клуба. Казах им истината — отвърна Лили. — Че някой те следи и Колин е реагирал твърде бурно, защото си изплашена, и е помислил, че си в опасност. Проявиха изненадващо съчувствие. Особено след като дадох на келнерката щедър бакшиш, платих за разлетите питиета и предложих на управителя да го възмездя за причинените неприятности.

Мария се ококори.

— Подкупила си ги?

— Нищо подобно. Просто се опитах да разреша ситуацията по начин, задоволителен за всички замесени. Когато полицаят дойде да говори с тях, и двамата категорично отказаха да повдигнат обвинения. Все пак признавам, че отначало се колебаех дали ще се получи отново.

— Отново?

— Не се случва за пръв път — поясни Евън.

* * *

Колин тръгна към тях, следван от Марголис. На другите Колин вероятно изглеждаше хладнокръвен както обикновено, но Мария забеляза нещо в изражението му, подсказващо разбиране, че е бил готов да избухне. Застана до нея, докато Марголис оглеждаше лицата им. Колин не отмести поглед, невъзмутим както Евън и Лили.

— Динамичното дуо пак нанася удар — озъби се Марголис. — Колко ви излезе този път?

— Нямам представа за какво говориш — излъга сладко Лили с мелодичния си глас.

— Разбира се — проточи иронично детективът. — Чудя се какво ще кажат управителят и келнерката, ако ги разпитам под клетва. — Замълча, за да придаде тежест на думите си, преди да продължи: — Но няма причина, нали? Защото отново спасихте добрия си приятел Колин.

— Нямаше нужда да го спасяваме — увери го напевно Лили. — Нищо нередно не е направил.

— Странно. Защото си спомням, че същото се е случвало поне още два пъти във ваше присъствие.

На лицето на Лили се изписа престорено недоумение.

— Имаш предвид онези случаи, когато Колин бе излязъл с нас и пак не бе направил нищо лошо?

— Залъгвайте се. Само отлагате неизбежното. Колин знае какво представлява. Питайте го. Ще ви каже. — Обърна се към него: — Нали, Колин? Понеже обичаш да убеждаваш всички, че си честен като младенец? Макар винаги да си готов да избухнеш.

Мария забеляза как очите на Колин се присвиват.

Марголис кимна рязко към Евън.

— Благодари на него, че те е спрял навреме. Ако някой те беше докоснал, и двамата знаем, че щяхме да прекараме много време заедно. Ти щеше да се върнеш в килията, а аз да кажа на прокурора да хвърли ключа надалеч.

— Колин не е докоснал никого — намеси се Евън.

Марголис премести клечката за зъби в другия край на устата си.

— А сервитьорката? Казаха ми, че била ужасена от виковете на Колин. Поне десет свидетели ще го потвърдят.

— Искаше просто да разбере кой е поръчал питието — възрази Мария и усети как потръпва, когато очите на Марголис се насочиха към нея.

— О, да. Заради така наречения преследвач, нали? Непременно ще проуча показанията ти.

Мария не продума, съжалила, че се е намесила.

— Но чакай! Ти не си подала жалба. Говорила ли си поне с адвокат?

— Тя е адвокат — осведоми го Лили.

— Тогава е още по-странно, нали? Адвокатите вечно подават жалби. — Обърна се към Мария: — Ще ти кажа едно обаче — ако стигнеш дотам, потърси мен.

— Не я замесвай — изръмжа Колин.

— Казваш ми какво да правя?

— Да — потвърди той.

— Или какво? Ще ме удариш?

Без да откъсва очи от него, Колин хвана ръката на Мария.

— Хайде!

Отдалечи се, следван от Евън и Лили.

— До скоро — подвикна им Марголис.

* * *

— Колко ти дължа? — попита Колин.

— По-късно ще уредим въпроса — отговори Лили.

Четиримата стояха на верандата пред къщата на Евън. По пътя дотук цареше мълчание; мислите на Мария бяха твърде разпокъсани да води разговор, а Колин не бе в настроение да нарушава тишината. Дори сега Мария се чувстваше като страничен наблюдател на живота си.

— Какво, по дяволите, те прихвана? — Евън изгледа сърдито Колин. — Нали го обсъждахме! И Марголис има право! Какво щеше да стане, ако Лили не беше там?

— Не знам — отговори Колин.

— Знаеш отлично! — Евън прокара пръсти през косата си. — Защо продължаваш така? Трябва най-сетне да се научиш да се владееш.

— Добре.

— Никакво „добре“! — извика приятелят му. — И на мен ми писна да го повтаряш. Мислех, че си взе поука след случая, когато онзи мъж поля неволно Лили с питието си.

— Имаш право — отговори с равен глас Колин. — Допуснах грешка. Изпуснах си нервите.

— Нима? — процеди през зъби Евън. Обърна се и тръгна към вратата. — Както и да е. Вие двете се оправяйте с него. Аз бях дотук.

Вратата се затръшна след него. Тримата останаха сами на верандата.

— Знаеш, че Евън има право — каза Лили.

— Не бих я наранил.

— Няма значение — продължи с тих глас тя. — Едър си и силен и когато се ядосаш, хората усещат стаена агресивност. Горката келнерка се беше свила и плачеше, а ти не престана, докато Евън не те блъсна. И тогава бях почти сигурна, че ще го удариш.

Колин впери поглед в земята. После вдигна бавно глава и за миг увереността му сякаш се стопи. На нейно място Мария видя срам и разкаяние, може би дори следа от отчаяние.

— Няма да се повтори.

— Може би — кимна Лили и го целуна по бузата. — И миналия път каза така.

Обърна се към Мария и я прегърна.

— И съм абсолютно сигурна, че ти е ужасно тежко. Ако някой ме преследваше и предизвикваше, вече щях да съм избягала в Чарлстън, за да се скрия при родителите си, а доколкото ги познавам, те щяха да ме изпратят извън страната. Съжалявам, че си подложена на такива преживелици.

— Благодаря — отговори Мария; обзета от внезапно изтощение, едва позна гласа си.

— Искате ли да влезете? — попита Лили. — Сигурна съм, че Евън се е успокоил. Може да обсъдим някакви възможности и идеи… или просто да те изслушаме, ако имаш нужда да поговориш с някого.

— Дори не знам какво да кажа — поклати глава другата жена.

Лили я разбра, затвори тихо вратата след себе си и Мария и Колин останаха сами на верандата.

— Съжалявам, Мария — каза смутено той.

— Знам.

— Искаш ли да те закарам вкъщи?

Сградите и в двете посоки тъмнееха.

— Не искам да се прибирам. Той знае къде живея — отрони тя.

Колин й протегна ръка.

— Хайде. Ще останеш при мен.

Слязоха от верандата и заобиколиха къщата към входа за долния етаж. Влязоха и Колин включи лампите. С надеждата да се разсее, тя огледа стаята. Не особено просторна, с кухня вдясно и малък коридор отпред, водещ очевидно към спалня и баня. Беше изненадващо спретната; никаква неразбория върху масичката за кафе и по полиците. Мебели с неутрален цвят; стени без снимки и лични спомени. Сякаш тук не живееше никой.

— Това ли е апартаментът ти?

Той кимна.

— Да ти донеса ли нещо за пиене?

— Само вода.

Колин напълни две чаши в кухнята и й подаде едната. Тя отпи и в главата й веднага изплува мисълта, че я следят. Представи си Колин, когато гневно разпитва келнерката. Спомни си частицата от секундата, когато Евън го блъсна и дивото му, свирепо изражение в онзи миг.

— Как се чувстваш? — наруши мълчанието той.

Тя се опита да прогони картината и осъзна, че не може.

— Не се чувствам добре. Никак.

* * *

И двамата сякаш не намираха думи — и в дневната, и по-късно, легнали един до друг в спалнята. Очакваща единствено да я прегърне, Мария отпусна глава върху гърдите на Колин и усети колко е напрегнато все още тялото му.

Надяваше се, като остане тук, където Колин е до нея, да се почувства в безопасност.

Но не се чувстваше сигурна. Вече не. Дълго лежа будна, загледана в мрака, питайки се дали някога отново ще се почувства в безопасност.

* * *

На сутринта Колин закара Мария до апартамента й и седна в дневната, докато тя се изкъпе и преоблече. Не я придружи обаче до дома на родителите й. Разбираше, че в момента има нужда да бъде със семейството си — стабилно и предсказуемо убежище сред живот, излязъл неочаквано от релсите. Изпрати я до колата й и когато я прегърна, тя несъзнателно се отдръпна леко.

Феликс и Кармен останаха в блажено неведение, но Серена долови веднага, че нещо тревожи Мария — нещо, което не иска да споделя с родителите им. Серена изигра съвършено ролята си, като бърбореше ведро, докато готвеха и се хранеха, и запълваше всяко затишие с различни теми.

После двете сестри отидоха на разходка. Щом се отдалечиха на безопасно разстояние от къщата, Серена се обърна и каза:

— Изплюй камъчето.

Седнаха на пейка под бряст, чиито листа вече жълтееха, и Мария й разказа всичко, съживявайки ужаса от последните няколко дни. Завърши с просълзени очи и сестра й също се разплака. И тя се почувства объркана и уплашена; и тя както Мария имаше повече въпроси, отколкото отговори. Въпроси, при които сестра й поклащаше мълчаливо глава.

* * *

След обяда Серена и родителите й поеха към къщата на един от чичовците им — семейно събиране като безброй други, но Мария се оправда, че има главоболие и иска да поспи. Баща й се примири с обяснението; майка й обаче явно се усъмни, макар да й спести деликатно въпросите. На излизане се сбогува с Мария с по-дълга прегръдка от обикновено и я попита как вървят нещата с Колин. Името му предизвика нови сълзи и докато вървеше към колата, Мария заключи: „Вече съм развалина“.

Дори да се съсредоточи в шофирането се оказа необяснимо трудно. Въпреки натовареното движение в ума й непрестанно се въртеше мисълта как някой я дебне да се върне… или даже я следи в момента. Импулсивно смени лентата и свърна в странична уличка, приковала очи в огледалото за обратно виждане. Зави отново, после още веднъж и накрая отби от шосето и спря. И макар да й се искаше да бъде силна — молеше се Бог да й помогне да е силна — отпусна глава върху волана и се разхлипа.

Кой беше той и какво искаше? Безименният, безлик мъж с бейзболната шапка — защо не бе обърнала внимание как изглежда? Помнеше само сенки и фрагменти…

Ала още нещо я безпокоеше и натъжаваше. Машинално тя включи двигателя и пое към по-тихо кътче на Каролина Бийч.

Денят бе хладен и докато крачеше по пясъка, вятърът я облъхваше с пориви, предвестници на зимата. По небето се носеха облаци — бели и сиви — вещаещи дъжд. Вълните се търкаляха в успокоителен ритъм и тя най-сетне усети как мислите й се уталожват и проясняват.

Нервите й не бяха изопнати само защото я следяха. Нито защото помнеше ярко страха за Колин и за бъдещето му, който изпита при вида на полицаите. Разбра, че се страхува и от Колин, и колкото и горчиво да беше прозрението, не успяваше да се отърси от разрушителното чувство.

* * *

Обзета от непреодолимо желание да поговори с Колин, Мария пое към къщата на Евън. Колин отвори вратата на апартамента си и тя видя, че учи в малката кухня. Покани я да влезе, но тя отказа, обхваната внезапно от непоносима клаустрофобия. Седнаха на люлеещите се столове на верандата точно когато се изля дъждът.

Колин се приведе, подпрял лакти върху коленете си. Изглеждаше изморен; изминалите напрегнати часове очевидно си казваха думата. Не направи опит да наруши мълчанието и за миг Мария се поколеба откъде да започне.

— От снощи не съм на себе си — подхвана тя. — Ако говоря несвързано, причината вероятно са обърканите ми все още мисли. — Тя си пое дъх. — Знам, че искаше да ми помогнеш. Лили обаче има право. Вярвам ти, че не би наранил келнерката, но действията ти подсказваха друго.

— Почти изгубих самообладание.

— Не. Ти изгуби самообладание — поправи го тя.

— Не мога да контролирам чувствата си. Мога да контролирам единствено поведението си и не я докоснах.

— Не се опитвай да омаловажаваш случилото се.

— Не го омаловажавам.

— Ами ако аз те ядосам?

— Никога не бих те наранил.

— Но може би ще се изплаша като сервитьорката и ще се разплача. Ако постъпиш така с мен, не бих ти проговорила повече. И после… с Евън…

— Не съм направил нищо на Евън.

— Но ако друг те беше хванал… някой непознат… Нямаше да успееш да се овладееш. Точно както каза Марголис. — Тя продължи да го гледа в очите. — Или ще ме излъжеш за пръв път и ще отречеш?

— Страхувах се за теб. Защото онзи човек беше там.

— Но поведението ти не доведе до нищо добро.

— Исках да разбера как изглежда.

— И аз исках! — прекъсна го рязко тя. — Но ако той беше още там? Седнал на бара? Какво щеше да направиш? Наистина ли вярваш, че щеше да успееш да си поговориш с него? Не. Щеше да реагираш безразсъдно и сега щеше да си в затвора.

— Съжалявам.

— Вече се извини. — Тя се поколеба. — Обсъждахме миналото ти и мислех, че те познавам, но сега разбирам, че съм се лъгала. Снощи ти не беше мъжът, в когото се влюбих, нито дори мъж, с когото бих излязла. Видях човек, когото бих отблъснала.

— Какво се опитваш да кажеш?

— Не знам — поклати глава тя. — Знам само, че нямам сили да се тревожа как ще направиш нещо глупаво и ще изхвърлиш живота си през прозореца, или ще ме уплашиш, защото нещо у теб ще се отключи внезапно.

— Не е твоя работа да се тревожиш за мен.

При тези думи тя се изчерви. Страховете, безпокойствата и гневът й изплуваха на повърхността като мехурчета, клокочещи във вода.

— Не бъди лицемер! Каква според теб е причината за случилото се снощи? Или през цялата изминала седмица? Качи се на покрив, за да снимаш шефа ми, обади се на всички цветарски магазини в града, кара два часа, за да покажеш снимката на абсолютно непознат човек! Направи го, защото се тревожеше за мен! А сега казваш, че не ми е позволено да се тревожа за теб! Защо ти имаш право да се безпокоиш, а аз…

— Мария…

— Не ме прекъсвай! Казах ти, че това, което ми се случва, не е твой проблем. Казах ти да не се замесваш. Но ти се заинати и не ме послуша. Да, уговори ме за снимките. Убеди ме. Реших, че си наясно какво предприемаш и си в състояние да се справиш. Но снощи показа, че не си! Едва не те арестуваха. И какво щеше да стане тогава? Имаш ли представа какво щеше да ми причиниш? Как щях да се почувствам?

Тя притисна с пръсти очите си и се опита да подреди мислите си. В същия момент телефонът й иззвъня. Извади го от джоба си и видя номера на Серена. Почуди се защо ли се обажда. Не спомена ли, че има среща?

Отговори и веднага долови паниката в гласа на сестра си. Думите се изляха като поток на испански.

— Идвай вкъщи веднага! — проплака тя, преди Мария да успее да отвори уста.

— Какво има? — попита със свито сърце. — Добре ли е татко?

— Не са добре. И мама, и татко. Защото Копо е умряла.

17.

КОЛИН

Колин прецени, че Мария е твърде напрегната да шофира и я закара до дома на родителите й, опитвайки се да разгадае какви мисли я вълнуват, докато се взира през напръсканото с дъждовни капки стъкло. Серена не успя да й обясни много — всъщност знаеха само, че Копо е мъртва. Щом паркираха на алеята, Мария се втурна в къщата и Колин я последва. Родителите й седяха прегърнати на дивана, с изпити лица и зачервени очи. Серена също бършеше сълзите си.

Феликс се изправи, щом Мария влезе, и двамата се разплакаха. След миг всички се прегърнаха, хлипайки, а Колин ги наблюдаваше мълчаливо от прага.

Когато се поуспокоиха, всички седнаха на дивана и заговориха на испански. Колин не разбра много, но чу достатъчно, за да му стане ясно, че смъртта на кучето изглежда необяснима.

* * *

По-късно излезе с Мария на задната веранда и тя му разказа какво е научила, а то не бе много. Родителите й и Серена отишли при роднините след обяда. Обикновено вземали Копо, но този път били поканени доста деца и се притеснявали, че кучето ще се изнерви, а нищо чудно и случайно да го наранят. След час Серена се върнала в къщата, защото била оставила телефона си да се зарежда върху кухненския плот. Видяла Копо да лежи до стъклената врата към задната веранда — която била отворена — и предположила, че спи. Кучето обаче не помръдвало и преди да тръгне, тя го повикала. Копо не реагирала и Серена отишла да провери дали е добре. Разбрала, че кучето е мъртво. Обадила се на родителите си и те се прибрали веднага вкъщи. После дошла и Мария.

— На Копо й нямало нищо, преди да тръгнат. Нахранила се и не изглеждало да й е зле. Няма с какво да се е задавила, а и татко не открил нищо в гърлото й. Нямало кръв или повърнато. — Мария си пое тежко дъх. — Все едно е умряла безпричинно… а татко… никога не съм го виждала да плаче. Водеше я навсякъде. Почти не я оставяха сама. Не можеш да разбереш колко обичаше кученцето…

— Мога да си представя.

— Може би. Но имай предвид, че в селото, откъдето са родителите ми, кучетата работят — пазят стадата или придружават стопаните си на полето. Не ги смятат за домашни любимци. Татко не разбираше американската страст по кучетата. Когато бяхме малки, със Серена го молехме за куче, но той категорично отказваше. После, когато двете напуснахме дома, в живота му зейна огромна празнина. Някой му предложи да си вземе куче и този път сякаш го озари светлина. Копо му беше като дете, но по-послушно и предано. — Тя поклати глава и замълча за миг. — Не беше навършила четири години. Искам да кажа… възможно ли е просто да умре?

— Не.

Мария очакваше отговора, но той не й помогна и мислите й се върнаха към причината да поиска да говори с него.

— Колин… По темата, която обсъждахме преди това…

— Имаше право. За всичко.

Тя въздъхна.

— Не си ми безразличен, Колин. Обичам те и искам да бъда с теб, но…

Думата „но“ увисна тежко във въздуха.

— Не съм мъжът, за какъвто ме смяташе.

— Не — поклати глава тя. — Ти си точно такъв, какъвто мислех, че си. Предупреди ме от самото начало. Реших, че мога да се справя, но снощи осъзнах, че не мога.

— Какво значи това?

Тя прибра кичур коса зад ухото си.

— Мисля, че засега е по-добре да забавим темпото. На връзката ни, имам предвид. Всичко, което се случва… — Тя не довърши. Не се и налагаше.

— Какво ще направиш по въпроса с преследвача?

— Не знам. В момента ми е трудно да мисля разумно.

— Точно това иска той. Да се тревожиш, да се страхуваш, нервите ти да са изопнати до краен предел.

Тя зарови пръсти в косата си и разтърка слепоочията си. Заговори с пресеклив глас:

— Имам чувството, че живея в ужасен сън, и единственото ми желание е да се събудя. На всичкото отгоре сега се налага да подкрепям родителите си. Татко иска да погребе Копо още тази вечер. Ще се разстрои съвсем. Мама — също. И дъждът сякаш не възнамерява да спира… Точно днес ли трябваше да умре Копо?

Колин погледна към задния двор.

— Какво ще кажеш да помогна?

* * *

Мария донесе лопата от гаража, размени няколко думи с баща си и Колин започна да копае до ствола на дъбово дърво. Докато ризата подгизваше върху гърба му, той си спомни как бе направил същото за своето куче — Пени, дългокосмест мини дакел. Пени спеше при него, а когато отиде във военното училище, тя му липсваше повече от семейството му.

Беше му ужасно тежко, докато копаеше гроба й през лятото след втората година в гимназията; разплака се, макар след първата година далеч от къщи почти да не се случваше да отрони сълза. С всяко загребване на лопатата в ума му изникваше спомен за Пени — как тича из тревата или души пеперуда — и искаше да спести на Феликс тази болка.

А и физическото усилие го откъсна от мислите за Мария. Разбираше колко се нуждае от свобода в момента, въпреки че не му се искаше да мисли каква е причината. Знаеше, че се е провалил с гръм и трясък и в момента тя вероятно се двоумеше дали той си струва риска.

Когато изкопа гроба под дървото, семейството погреба Копо. Четиримата пак се разплакаха и се прегърнаха. След като се прибраха вътре, Колин се зае да запълни ямата и се замисли отново за преследвача. Запита се какъв ли ще е следващият му ход. И реши, че независимо дали Мария го иска в живота си, или не, той ще бъде на разположение, ако й потрябва.

* * *

— Сигурен ли си? — попита го Мария, застанала до него на предната веранда. — С радост ще те закарам до апартамента ти.

Вътре Кармен и Серена приготвяха вечеря. Феликс седеше сам на задната веранда, стиснал нашийника на Копо.

— Няма нужда. И бездруго е добре да потичам.

— Но дъждът не е спрял.

— Вече съм мокър.

— Не е ли твърде далеч?

— Трябва да останеш тук със семейството си — каза Колин и за миг и двамата замълчаха. — Може ли да ти се обадя? — попита я най-сетне.

Очите й се стрелнаха към къщата после пак се насочиха към него.

— Нека аз да ти се обадя.

Той кимна, отстъпи назад, безмълвно се обърна и затича.

* * *

Мария не се обади до края на седмицата и за пръв път в живота му това имаше значение. Мислеше за нея в неочаквани моменти или когато телефонът звъннеше, което не се случваше често.

Нямаше да й се обади. Искаше; неведнъж посягаше към телефона, но си напомняше какво го е помолила. Зависеше от нея дали ще се обади.

Стремеше се да е зает, за да не се поддава на унинието. Добави допълнителна смяна в бара, а след лекциите и преди работа тренираше в залата с Дейли и Мур.

Те се вълнуваха повече от него за предстоящия двубой. Схватката с Рийс бе рядка възможност да прецени докъде се простират уменията му, но в дългосрочен план победата или поражението не значеха много за него. За Дейли и Мур обаче един добър мач означаваше приходи за залата. Нищо чудно, че в понеделник сутрин два часа гледаха записи на предишни двубои на Рийс, проучваха техниката му и оценяваха силните и слабите му места.

— Добър е, но не е непобедим — настояваше упорито Дейли и Мур кимаше одобрително.

Колин слушаше и се опитваше да отсява забележките, които му звучаха твърде пожелателно или оптимистично — общо взето, всичко, съдържащо думите „Рийс“ и „мъртва хватка“. На земята Рийс щеше да го изяде жив.

От друга страна, записите показаха, че по отношение на ударите — особено ритниците — Колин има известно предимство. Досега нито един боец не бе атакувал Рийс с ритници по коленете, макар той да предоставяше доста възможности. Той се откриваше и за удари в ребрата — полезна информация при планиране на стратегия. Проблемът бе, че започне ли боят, стратегиите обикновено отиват на вятъра, но точно в това — според Дейли и Мур — бе най-голямото предимство на Колин.

Рийс не се е бил с противник, участвал в повече от шест-седем схватки. Съперниците му са били и под класата му, и наплашени. Колин няма да се уплаши и хладнокръвието му ще го разколебае повече от всичко друго.

Дейли и Мур имаха право. В схватките — в барове, на улицата и дори на ринга — не се изискваха само умения, а и увереност, и самообладание. Главното бе да издебнеш подходящия момент и да се възползваш от него; важен бе и опитът, когато адреналинът пулсира в тялото ти, а Колин наистина имаше повече двубои зад гърба си от Рийс. Рийс бе атлет, който след мача се ръкува със съперника; Колин бе удрял пръв и бе налагал главите на противниците си с бирени бутилки с единствената цел да нанесе възможно най-тежки поражения възможно най-бързо.

Рийс обаче неслучайно бе непобедим. Колин смяташе, че дори в най-добър ден шансът му да спечели е едно към четири, и то ако съумее да оцелее през първите два рунда. Ритниците по коленете и ударите по ребрата, уверяваха го треньорите му, щяха да изтощят Рийс, стига битката да продължи дълго.

„Третият рунд ще е твой“ — обещаваха му те.

Във вторник, сряда и четвъртък се заловиха за работа. По час и петнайсет минути упражняваха различни удари. Дейли излизаше на ринга със солидни кори за колене и с нагръдник и настояваше Колин да му нанася удари, като ту ги предоставяше незащитени, ту ги прикриваше. Същевременно Мур разгорещено инструктираше Колин да стои на разстояние и да се съсредоточава върху ребрата след всяка нападателна комбинация на Дейли. Последните четирийсет и пет минути Колин посвещаваше на хватки на земята и защитни техники. И тримата разбираха, че в това отношение Рийс има значително предимство и Колин може да се надява единствено да оцелее.

Досега не бе тренирал за конкретен съперник и това го напрягаше. Ритниците му се разминаваха с целта, бавеше се с ударите по ребрата; твърде често позволяваше да го впримчат в мъртва хватка, каквато несъмнено щеше да бъде целта на Рийс. Едва в четвъртък излезе от залата малко по-уверен, но с чувството, че са му необходими поне още две седмици да се подготви.

Петък бе почивен ден — първият от години без тренировка. Тялото му обаче се нуждаеше от отдих. Всичко го болеше. Понеже нямаше лекции, използва сутринта и следобеда да довърши две курсови работи. По-късно, на покрива в „Краби Пийтс“ и дори през най-натоварените вечерни часове, клиентите бяха малко, разколебани от по-хладното време. В девет всички се бяха разотишли и мястото остана на негово разположение. Не получи почти никакви бакшиши, но пък успя да премисли предишния уикенд. Или по-точно въпроса, зададен от Мария, който се въртеше натрапчиво в ума му.

Защо Копо избра точно този ден да умре?

По нищо не личеше преследвачът на Мария да е отговорен за смъртта на Копо, но и нищо не оборваше правдоподобността на тази версия. Щом знаеше къде живее Мария, вероятно бе да знае къде живеят и родителите й. Бяха оставили отворена вратата към задната веранда. Не бяха забелязали на Копо да й има нещо, но три часа по-късно кучето бе умряло по необяснима причина. Колин бе наясно, че не би било трудно някой да извие врата на кученцето или да го удуши.

От друга страна, смъртта на Копо може би бе естествена, макар и привидно безпричинна.

Питаше се дали същите обезпокоителни мисли тревожат и Мария; дали подозира като него, че преследването е навлязло в нова фаза и дали ще му се обади. Ако ли не като любовник, дали ще го потърси като приятел, обещал да й се притече на помощ.

Погледна телефона си.

Не беше се обаждала.

* * *

В събота сутринта Колин реши да напредне с ученето. Към обяд обаче се запита защо изобщо се самозалъгва. Не беше в състояние да запомни каквото и да било. Не изпитваше и глад; изпи насила само два протеинови шейка.

Напрежението бе нещо ново за него. Напомни си, че му е все едно дали ще победи, но нямаше как да не признае, че се заблуждава. Ако му е безразлично как ще се представи, защо внимава какво яде и пие? И щеше ли да се съгласи цяла седмица да тренира за мача срещу Джони Рийс?

Всъщност никога не бе влизал в клетката с мисълта, че ще изгуби двубоя. Аматьорите са си аматьори. Рийс обаче бе друг случай. Щеше да го направи на пихтия при първия погрешен ход. Рийс просто бе по-добър.

Освен ако стратегията му не проработи…

Усети внезапен, неочакван прилив на адреналин. Лошо. Твърде рано. Щеше да се изчерпи, преди битката да е започнала. На всяка цена трябваше да отклони мислите си от мача. Най-добрият начин бе да излезе да потича, за да си проясни ума, макар треньорите му да искаха да си запази силите.

Нямаше как да изпълни инструкциите им. Излезе да тича. Тактиката му успя само донякъде.

* * *

Часове по-късно Колин седеше сам в импровизираната съблекалня. Претеглиха и него, и ръкавиците му. Дейли се увери, че защитната превръзка на ръцете му отговаря на правилата. Колин реши да сложи предпазен бандаж, после съдиите инспектираха обувките му. Десет минути преди началото на двубоя помоли Дейли и Мур да го оставят сам, макар да знаеше, че не желаят.

Дразнеха го. Преди старта почти всичко и всеки го дразнеше. Така и трябваше. Проигра мислено ударите по коленете и ребрата; представи си как издръжливостта му разколебава Рийс и го надвива през третия рунд. Адреналинът вече изопваше мускулите му и изостряше сетивата му. Зад стените чуваше ропота на тълпата. Изведнъж виковете проехтяха по-силно — явно някой боец сломяваше съпротивата на друг и мачът бе на привършване…

Колин си пое дълбоко дъх.

Време беше за шоу.

* * *

Сякаш в следващия миг се озова лице в лице с Рийс в средата на клетката. Двамата се измерваха с погледи, докато реферът изреждаше правилата — никакво хапане, никакви удари в слабините и прочее. Докато се взираха един в друг, светът започна да се смалява, а шумът да отслабва. После ги пуснаха в ъглите им. Дейли и Мур го окуражаваха на висок глас, но Колин долавяше смътно насърченията им. Гонгът удари и той пристъпи напред.

Ритна Рийс по коляното още през първите двайсет секунди, после още два пъти. И трите удара явно изненадаха Рийс и когато получи четвърти, Колин зърна първия гневен проблясък в очите му. Петият удар накара Рийс да се отдръпне на разстояние, вече дешифрирал част от стратегията на Колин. През следващите две минути си разменяха удари. Колин успя да нанесе три силни крошета по ребрата и още един ритник по коляното. Боксьорските умения на Рийс не надхвърляха очакванията му, но ударите му бяха по-силни, отколкото предполагаше. Рийс улучи слепоочието му и той видя звезди, и се приземи по гръб. Оттам нататък Рийс владееше битката, но той успяваше да се защитава, докато прозвуча гонгът. И двамата бойци дишаха тежко.

Дейли обобщи, че рундът е равностоен, но Колин има известно предимство.

Вторият се разви почти по същия начин — Колин налагаше Рийс по ребрата при всяка възможност и нанесе три болезнени ритника по коленете му. През последната третина отново се озоваха на земята, където Колин отблъскваше със сетни сили ударите на съперника си. Двайсет секунди преди края на рунда лакътят на Рийс срещна носа на Колин и го разрани. Кръвта заслепи очите му, дезориентира го и Рийс се възползва от предимството, усуквайки крака му. Колин бе на косъм да се предаде. Оттегли се в ъгъла си с пълното съзнание, че е изгубил втория рунд, макар да не е победен.

Забеляза обаче, че Рийс накуцва тежко.

В началото на третия рунд отново атакува коляното му. После започна да отиграва подвеждащи нападения, връщайки се упорито към коляното. При последния удар Рийс инстинктивно се преви одве от болка; Колин се устреми напред и го обсипа с удари по ребрата. Изгубил инерция, Рийс се опита да го приклещи, но той вдигна коляно и усети как то се забива в челото на Рийс и за пръв път в мача съперникът му се просна по гръб, изпаднал в сериозно затруднение.

Колин заудря с всички сили с юмруци и лакти. Рийс не се бе оказвал често в подобно положение и Колин усети как започва да се паникьосва. Улучи го по челюстта и го зашемети. Към края на рунда обаче допусна тактическа грешка. Готвеше се да довърши зашеметения си противник, като извие ръцете му, но той успя да се освободи от хватката. Изтекоха ценни секунди, преди да го притисне отново. Точно когато започна отново да извива ръцете му, гонгът проехтя и реферът прекрати двубоя.

Колин се изправи неохотно и видя как Дейли и Мур размахват победоносно юмруци. Според тях бе кристално ясно кой е спечелил схватката. Рийс явно споделяше мнението им; стана, отбягвайки погледа на Колин.

Съдиите обаче решиха друго. Когато скептичният рефер вдигна ръката на Рийс, Колин разбра, че току-що са му поднесли първото поражение. Ръкува се с Рийс и Дейли и Мур се втурнаха на ринга. Зрителите задюдюкаха и заподсвиркваха.

Колин се абстрахира от шума; беше изчерпан. Излезе от клетката и тръгна сам към съблекалнята, леко разочарован и не особено изненадан.

* * *

— Ако това е утеха, не изглеждаш толкова зле, колкото след предишния двубой — отбеляза Евън. Както се превръщаше в традиция след мачовете му, двамата бяха в долнопробна крайпътна закусвалня и Евън наблюдаваше как приятелят му се храни. — Размина се с разранен нос. Не виждам други поражения, което определено е напредък. Миналия път приличаше на Роки след мача с Аполо Крийд.

— Съперникът ми използваше забранени удари.

— Е, удари те с глава, но тогава съдиите поне отсъдиха справедливо. За разлика от тази вечер. Знаеш, че му срита задника, нали? Хората разбраха. Както и реферът. Видя ли с каква физиономия обяви Рийс за победител?

— Не.

— Не му се вярваше. Дори треньорът на Рийс се изненада.

Колин разряза палачинката с вилица и набоде хапка.

— Добре.

— Ако рундът бе продължил още двайсет секунди, Рийс щеше да се предаде. Може би десет секунди. Нямаше начин да се измъкне от хватката ти, защото вече беше гроги.

— Знам.

— Защо тогава не изглеждаш възмутен? Треньорите ти са бесни. И ти трябва да си бесен.

— Защото мачът приключи — отговори Колин. — Не мога да направя нищо.

— Може да подадеш възражение.

— Няма.

— Защо поне не прасна Рийс, когато подхвана глупавия си танц на победата. Видя ли го?

— Не.

— Мачът е уреден. Искали са Рийс да приключи аматьорската си кариера без загуба.

— Кои са „те“?

— Не знам. Съдиите, агентът… Искам да кажа, че е нагласена работа. Ужилване.

— Ужилване? Говориш като герой от гангстерски филм.

— Казвам само, че каквото и да беше направил, стига да не го нокаутираш и да не се предаде, Рийс щеше да спечели мача.

Колин сви рамене.

— Рийс отива при професионалистите. Аз бях попълнение в последната минута. Най-добре е за всички, ако приключи непобеден като аматьор.

— Шегуваш се. Има ли значение наистина?

— Не официално. Но е добре за всички, ако местен боец отиде в професионалната лига.

— Звучи като бизнес, не като спорт.

— Вярно е, както и да звучи.

Евън поклати глава.

— Както искаш. Приемай го философски и прочее. Мислиш ли, че победи?

Колин заби вилица в яйцата.

— Да.

След секунда приятелят му поклати глава.

— Все пак трябваше да го праснеш, когато затанцува. По дяволите, на мен ми се прииска да го прасна.

— Добре.

Евън се облегна назад.

— Е, щом не си разочарован, радвам се, че видях как ти сритват задника. Особено след фиаското миналата седмица.

— Добре.

— И още нещо.

— Да?

— Мария беше в залата.

Колин вдигна глава, застанал веднага нащрек.

— Придружаваше я момиче, с което си приличаха като две капки вода — добави Евън. — Е, не чак толкова, но разбираш какво имам предвид. Бяха от другата страна, далеч от ринга. Но съм сигурен, че беше тя.

— Добре.

— Какво става всъщност между вас?

Колин набоде парче наденица.

— Не знам.

18.

МАРИЯ

— Благодаря отново, че дойде — каза Мария на Серена по обратния път към Уилмингтън.

Фаровете на колите в отсрещната лента мъждукаха в дъжда, сипещ се на меки пелени.

— Беше забавно — констатира сестра й, която седеше до нея, стиснала кутийка кола между краката си. — Отдавна не съм прекарвала по-интересна съботна вечер. Май познах един боец.

— Ха! Нали ти ни запозна!

— Не говоря за Колин. Мисля, че съм виждала един от другите в двора на колежа. От мястото, където бяхме, не мога да съм сигурна, разбира се. Обясни ми пак защо не седнахме по-близо?

— Защото не исках Колин да разбира, че съм там.

— И… защо?

— Защото не сме говорили от миналия уикенд. Вече ти разказах.

— Да, да. Той се разкрещял на келнерката, дошла полицията и ти си изгубила ума и дума. Дрън-дрън.

— Благодаря за разбирането.

— Проявявам разбиране. Но мисля, че допускаш грешка.

— Не го каза миналата неделя.

— Е, поразмишлявах. И в този дух, благодаря, че дотогава ме държа на тъмно за преследвача.

Гласът й прозвуча саркастично, но Мария нямаше право да я вини.

— Дотогава не знаех със сигурност.

— А когато разбра? Колин е бил до теб и се е опитвал да открие отговора.

— Направи доста повече.

— Би ли предпочела да излизаш с мъж, който не прави нищо и бездейства като пън? Или с мъж, който поема нещата в свои ръце? Да му се не види, ако бях там, и аз сигурно щях да се развикам на тъпата сервитьорка. Кой не помни лицето на човек, поръчал питие преди минути?

— Видях страна на Колин, която не харесвам.

— Е, и? Мислиш ли, че мама не е виждала страна на татко, която не харесва? И обратното. Аз съм те виждала в лоша светлина, но не съм те изключила от живота си.

— Например?

— Има ли значение?

— Да.

— Добре. Винаги смяташ, че си права. Влудяваш ме.

— Не е вярно.

— Доказваш думите ми.

— А ти започваш да ме дразниш.

— Някой трябва да те вкарва в правия път и да ти посочва грешките. И в този ред на мисли, допускаш грешка и с Колин. Обади му се. Той е мъжът за теб.

— Не съм убедена.

— Защо тогава поиска да гледаме мача му днес?

* * *

Защо поиска да отидат? Заусуква го, че е обещала на Колин да гледа мача, но Серена само изсумтя презрително.

— Признай си, че го харесваш — настоя тя.

Миналата седмица наистина усети остра нужда от пространство и време за размисъл. Въртопът от чувства, разбунени от преследвача и от Колин, нарушаваше равновесието й и ден след ден положението се влошаваше.

Дори атмосферата в кантората й се струваше странна. Разсеян и напрегнат, Кен влизаше и излизаше от кабинета на Барни, макар и да не разменяше нито дума с нея. Барни също изглеждаше изнервен; в четвъртък двамата с Кен изобщо не се появиха в кантората и когато Лин не дойде на работа в четвъртък и петък, без дори да се обади, Мария очакваше Барни да вдигне шум до бога. Той обаче само й прехвърли задачите на Лин без обяснение и коментар.

Чудно.

Беше загрижена и за родителите си. Баща й продължаваше да тъгува за Копо. Посърна и престана да ходи дори в ресторанта и майка й се безпокоеше за него. Мария вечеря с тях във вторник и в четвъртък, Серена — в понеделник и в сряда, а по пътя за мача на Колин двете решиха единодушно, че нещо трябва да се направи, макар да не бяха сигурни какво.

Предвиждаше се двубоят да я поразсее, или поне така си казваше. Ала още щом Колин излезе на ринга, я обзе болезнен копнеж, примесен с остро разкаяние.

Което значеше… какво?

* * *

Понеже родителите й скърбяха, бе немислимо да не се яви на обичайния неделен обяд, въпреки че не се чувстваше в състояние да подкрепя когото и да било. Затова се изненада при вида на Серена, която я чакаше на предната веранда, поруменяла от въодушевление. Втурна се към нея още щом паркира на алеята.

— Какво става?

— Знам какво трябва да направим — обяви Серена. — Нямам представа защо не се сетих по-рано, освен че съм идиотка! Плюсът е, че двете с теб ще си върнем живота… Искам да кажа, обичам мама и татко, но не мога да идвам тук за обяд в неделя и за вечеря няколко пъти в седмично. И бездруго съм с тях в ресторанта и имам нужда от лично пространство.

— Какво си измислила?

— Как да помогнем на мама и татко!

Мария слезе от колата.

— Как са те?

— Не са на седмото небе.

— Интересно защо.

— Както казах, имам план.

* * *

Наложи се да ги увещават, но каквито и съмнения да имаха, родителите на Мария не бяха от хората, свикнали да отказват на децата си, особено когато и двете ги молеха за едно и също.

Качиха се в минивана на Феликс и поеха към „Хуманно общество“. Когато стигнаха до паркинга на ниската, неугледна постройка, Мария веднага забеляза колко мудно вървят родителите й и каква неохота издават походките им.

— Твърде скоро е — възрази майка й, когато Серена сподели идеята си.

— Просто ще видим какво предлагат — увери ги тя. — Не ви притискаме.

Сега Феликс и Кармен следваха бавно дъщерите си към входа.

— Не съм сигурна, че е добра идея — прошепна Мария, привеждайки се към сестра си. — Ами ако никое куче не му хареса?

— Стив е доброволец тук, помниш ли? Е, когато му разказах за Копо, той спомена, че има едно много подходящо куче — отвърна шепнешком Серена. — Дори се съгласи да ни го покаже лично.

— Помисли ли дали да не му вземем друго шицу? От развъдника, където им предложиха Копо?

— Разбира се — кимна Серена. — Но не исках да изглежда, сякаш се опитваме да заменим Копо.

— Не правим ли точно това?

— Не и ако кучето е различно.

Логиката на Серена не убеди напълно Мария, но тя замълча. Стив, очевидно нервен, ги посрещна пред прага. Серена го поздрави с прегръдка и го представи на родителите си. Стив ги поведе ентусиазирано към клетките.

Кучетата веднага се разлаяха оглушително. Минаха бавно край първите няколко клетки — имаше мелези на лабрадор, на питбул и на териер. Феликс и Кармен останаха напълно равнодушни.

Пред тях Серена и Стив спряха пред по-малка клетка.

— Какво ще кажете за него? — посочи Серена.

Родителите й приближиха неохотно, сякаш предпочитаха да са другаде. Мария ги последва.

— Как ви се струва? — настоя сестра й.

В клетката се гушеше дребно черно-кафяво кученце с муцунка като на плюшено мече. Не издаваше нито звук. Мария призна, че не е виждала по-миловидно животинче.

— Мелез между шицу и йоркширски териер — обясни Стив. — Много е сладък и е две-тригодишен.

Служителят отвори клетката, извади кученцето и го подаде на Феликс.

— Искаш ли да го изведеш навън? Ще се зарадва да подиша чист въздух.

Все още колебливо, Феликс пое кученцето. Кармен се приведе любопитно към него. Кученцето облиза пръстите на Феликс и се прозя, издавайки звук, напомнящ писукане.

След няколко минути Феликс се влюби; Кармен също. Серена ги наблюдаваше, стиснала ръката на Стив и очевидно доволна от себе си.

Не че нямаше основание.

Нищо чудно, че я бяха включили сред малцината избраници за стипендията; понякога Серена бе просто брилянтна.

* * *

Когато Мария се върна на работа в понеделник, напрежението в кантората се усещаше осезаемо. Всички бяха изнервени, стажантките си шушукаха над преградите около бюрата им и замълчаваха, ако приближи адвокат. От сутринта всички партньори се бяха усамотили в съвещателната зала, което означаваше, че се мъти нещо важно.

Лин отсъстваше за трети пореден ден и понеже нямаше представа какво да прави — Барни не бе оставил никакви инструкции — Мария надникна в кабинета на Джил.

Джил заклати глава и заговори на висок глас, та да я чуят в коридора:

— Ще обядваме заедно, разбира се! Очаквам с нетърпение да ми разкажеш как си прекарала почивните дни.

* * *

Партньорите продължаваха да се съвещават, когато Мария седна на масата срещу Джил в ресторант в съседство с кантората.

— Какво става днес, за бога? Все едно сме в Зоната на здрача. И какво обсъждат партньорите? Сякаш никой не знае нищо!

Джил издиша шумно.

— Много са потайни, но несъмнено си забелязала отсъствието на вашата стажантка?

— Тя има ли нещо общо със случващото се?

— Може да се каже — промърмори Джил и замълча, когато келнерът дойде да вземе поръчката им. Изчака го да се отдалечи и продължи: — Ще стигнем и до това. Ще ти отговоря, доколкото съм в течение. Но поисках да обядваме заедно, за да ти доверя нещо.

— Да, разбира се — кимна Мария.

— Доволна ли си от работата в кантората?

— Справям се. Защо?

— Защото се питах дали би напуснала, за да дойдеш да работиш в моята кантора.

От изумление тя не успя да отговори.

Приятелката й кимна.

— Знам, че е сериозно решение и не е необходимо да ми отговаряш веднага. Но искам да помислиш. Особено сега, с оглед на случващото се.

— Още не знам какво се случва. И чакай… Наистина ли напускаш?

— Планираме го отдавна. Още не беше дошла в кантората.

— Планирате го?

— Ще работя с Лесли Шоу. Тя е адвокат по трудово право в „Скантън, Дили и Мардсън“. Учихме заедно в юридическия университет. Страхотна е, умът й сече като бръснач и е адски находчива. Бих искала да ви запозная, ако предложението да работиш с нас те заинтригува. Сигурно ще я харесаш, но ако не искаш да напускаш, надявам се да забравиш какво съм ти казала. Засега се опитваме да не вдигаме шум.

— Няма да кажа на никого — обеща Мария, все още стъписана. — И, разбира се, искам да се запозная с нея, но… Защо ще напускаш?

— Защото кантората ни има сериозен проблем. Нещо като „Титаник“ се врязва в айсберга. Следващите месеци няма да са приятни.

— Какво имаш предвид?

— Лин ще съди управителния ни директор Кен за сексуален тормоз. И предполагам, че две, вероятно дори три други стажантки също ще повдигнат обвинение. Това обсъждат партньорите цял ден. Защото случаят ще влезе в новините и ще бъде тежко. Доколкото разбрах, срещата с частния медиатор миналата седмица не е минала добре.

— Кога?

— В четвъртък.

— Това обяснява защо Лин, Кен и Барни отсъстваха. Защо не съм чула нищо?

— Защото Лин все още не е подала жалба до Комисията за трудово равноправие.

— Защо тогава се е намесил медиатор?

— Защото Кен е бил предупреден преди две седмици и прави всичко възможно да предотврати делото. Несъмнено си забелязала, че оттогава се държи съвсем благоприлично. Ужасен е. И той, и другите партньори се надяват да постигнат извънсъдебна договорка. Кен обаче няма пари.

— Как така?

— Две бивши съпруги? И не се случва за пръв път. Има и предишно споразумение. Затова те разпитвах за него. Понеже си млада и привлекателна и работиш в кантората, което е достатъчно за Кен. Човекът мисли с нещо от кръста надолу. И, разбира се, Лин ще настоява, че партньорите са му съучастници, защото са знаели какъв е, а са бездействали. Вероятно ще иска милиони. А и клиентите ще странят от кантора, станала известна с дело за сексуален тормоз. Което ме връща към първоначалния ми въпрос — как намираш идеята да се присъединиш към мен и Лесли в новата ни кантора.

Мария не вярваше на ушите си.

— Нямам опит в областта на трудовото право.

— Разбирам, но това не ме притеснява. Умна си и амбицирана. Ще навлезеш в материята по-бързо, отколкото предполагаш. Единственият минус е, че вероятно няма да сме в състояние да ти предложим висока заплата от самото начало. Работното ти време обаче ще е по-гъвкаво. А и ако постъпиш в кантората от самото начало, ще имаш възможност по-бързо да станеш партньор.

— Кога мислиш да напуснеш?

— След четири седмици. Вече наехме и обзаведохме кантора на няколко преки оттук. Всички документи са готови.

— Сигурна съм, че има по-квалифицирани кандидати. Защо се спря на мен?

— Защо не? — усмихна се Джил. — Приятелки сме, а от опит знам, че работата е по-приятна, когато харесваш колегите си. Взела съм си дозата от Кен и Барни, благодаря много.

— Поласкана съм.

— Значи ще помислиш? Ако с Лесли си допаднете?

— Защо не? Разкажи ми за нея.

* * *

Около три следобед партньорите най-сетне напуснаха съвещателната зала. Всички изглеждаха мрачни. Барни веднага се затвори в кабинета си, очевидно изгубил настроение за разговори. Другите партньори последваха примера му — вратите на кабинетите се затвориха една по една. Както повечето служители Мария реши да си тръгне няколко минути по-рано и на излизане забеляза колко нервни и уплашени изглеждат колегите й.

Джил й се бе обадила да потвърди, че ще обядват с Лесли в сряда. Въодушевлението й бе заразително, но рязката промяна тревожеше Мария. Новата работа, новата практика (отново) и прохождащата кантора й се струваха рисковано начинание, макар че да остане тук, изглежда, бе още по-рисковано.

Осъзна, че има нужда да поговори с някого извън семейството. Качи се в колата, мина край къщата на Евън и край спортната зала, оглеждайки се за колата на Колин. После се насочи към Райтсвил Бийч.

Барът в „Краби Пийтс“ пустееше. Колин я забеляза едва след като седна срещу него. Мария видя как учудването му бавно се превръща в нещо по-сдържано.

— Привет, Колин — изрече тихо. — Радвам се да те видя.

— Изненадан съм, че си тук.

Вперила поглед в него, тя си помисли, че е един от най-красивите мъже, които е срещала, и изпита същото съжаление, каквото бе изпитала в съботната вечер.

Тя въздъхна.

— Аз не съм изненадана.

* * *

Барът бе подходящо място за разговор. Бариерата помежду им и фактът, че Колин работи, предотвратяваха сериозните теми. Колин й разказа как Евън е настоявал, че двубоят с Рийс е нагласен. Мария му разказа за кучето, което бяха осиновили родителите й, за кризата във фирмата и за възможността да започне работа с Джил.

Както обикновено той я изслуша, без да я прекъсва; както винаги тя задаваше въпроси, за да разбере какво мисли. Когато дойде време да си тръгва обаче, Колин помоли келнера да го замества няколко минути, за да я изпрати до колата й.

Не се опита да я целуне и когато осъзна, че няма да го направи, тя се надигна на пръсти и го целуна. Усети познатата топлина на устните му и се почуди защо е пожелала да се разделят.

Вкъщи изтощението от деня най-сетне си каза думата и тя заспа бързо. Когато се събуди, прочете съобщение от Колин — благодареше й, че е отишла, и й пишеше, че му е липсвала.

* * *

Във вторник атмосферата в кантората бе още по-мрачна. Партньорите очевидно бяха решили да се държат делово, но спестената информация тормозеше всички. Повечето служители очевидно си представяха най-лошите сценарии и слуховете се разпространяваха като пожар. Мария ги чуваше да си шушукат за уволнения. Мнозина имаха семейства и ипотеки, което означаваше, че животът им вероятно ще се усложни значително.

Мария се стараеше да се съсредоточи върху работата; Барни мълчеше и изглеждаше разсеян. Часовете се изнизаха бързо, посветени на усилието да се концентрира, и когато излезе от кантората, осъзна, че нито веднъж не е помислила за преследвача.

Почуди се дали това е добре, или зле.

В сряда обядът с Лесли и Джил надмина очакванията й. В редица отношения Лесли допълваше съвършено най-добрата й приятелка в кантората — жизнерадостна и пряма, но и внимателна и разсъдлива. Представата да работят заедно започна да й се струва твърде хубава, за да е истина. След обяда Джил се отби в кабинета й да й съобщи, че Лесли също е останала очарована от срещата им, и Мария си пое облекчено дъх. Джил й представи в общи линии и предложението им, включително заплатата й, която бе значително по-ниска от сегашната, но тя не се разколеба. Все някак щеше да се справи.

— Вълнувам се — призна.

Почуди се дали да сподели за преследвача и че с Колин предпазливо пак са заедно, но се сети, че не е споменавала изобщо за раздялата им.

Твърде много неща се случваха едновременно.

В „Мартенсън, Херцберг и Холдман“ черният облак притъмняваше все повече и Джил я предупреди:

— Не се изненадвай, ако утре чуеш важна новина.

И наистина, в четвъртък сутринта из кантората плъзна слух, че Лин е подала жалба до Комисията за трудово равноправие. Кен отново отсъстваше. Жалбата бе поверителна, но в кантора с мастити адвокати с множество връзки съдържанието й не след дълго се появи буквално в компютрите на всички. Мария също прочете обвиненията, включващи всички скандални подробности. Детайлно се описваха множеството нежелани посегателства на Кен, включително обещанията му за напредък в кариерата и по-висока заплата в замяна на конкретни сексуални услуги. Служителите, чиито страхове се бяха потвърдили, се щураха из кантората като в мъгла.

Мария и Джил избягаха от местопроизшествието. По време на обяда обсъдиха кога да обявят, че напускат кантората. Мария предпочиташе да уведомят Барни възможно най-скоро, за да не го поставят в безизходица — може би след няколко дни.

— Той е взискателен, но справедлив. Научих много от него — поясни тя. — Не искам да го затруднявам допълнително.

— Имаш право и е похвално, че проявяваш великодушие, но се питам дали да не изчакаме бурята да стихне.

— Защо?

— Защото обявим ли, че напускаме, вероятно ще поощрим и други адвокати да побегнат и ще отприщим унищожителен потоп. Тръгваме си вкупом, след това клиентите си тръгват и преди да се усетиш, дори хората, решили да останат, може да се окажат без работа.

— Сигурна съм, че мнозина вече обмислят спасителни варианти.

— И аз съм сигурна. Но да размисляш и наистина да напуснеш са две различни неща.

В крайна сметка стигнаха до компромисно решение — да съобщят на Барни след две седмици, за да му предоставят възможност да им намери заместници. После заговориха каква кантора искат да основат — какви дела ще поемат, как ще набират клиенти, кои от сегашните им клиенти биха ги последвали, от какъв помощен персонал ще се нуждаят в началото.

В петък падна нова бомба. Понесе се мълва, че Хедър, стажантката на Кен, и рецепционистката Гуен също са подали жалби с тежки обвинения. Партньорите пак се усамотиха в съвещателната зала, където несъмнено унищожаваха Кен с погледи.

Един по един служителите и адвокатите се разотидоха — някои в три следобед, други в четири. Изморена от изминалата седмица, Мария реши да ги последва. Все пак по-късно имаше среща с Колин и искаше да си почине преди това.

* * *

— Не е за вярване каква сюрреалистична седмица си преживяла — отбеляза Колин.

— Беше… ужасно. Колегите ми са ядосани, уплашени и всички се чувстват измамени. Не са подозирали какво ги чака.

Седяха отново в „Пилотската къща“ и макар да бяха разговаряли по телефона — и двамата опитвайки се да се върнат лека-полека към нормалното — Мария виждаше Колин за пръв път след срещата им в „Краби Пийтс“. По джинси и бяла риза с ръкави, навити до лактите, той изглеждаше — невероятно! — още по-добре, отколкото в понеделник. „Странно — помисли си тя, — до какво води дори кратката раздяла.“

— А Джил?

— Спасява ми живота. Не знам какво щях да правя без нейното предложение. Канторите не търсят нови попълнения и вероятно щях да съм съсипана. Джил има право. След като три служителки са подали жалба, почти сигурно е, че дори кантората да оцелее, партньорите ще претърпят сериозно финансово сътресение и през следващите няколко години положението ще е тежко.

— Сигурно са изнервени.

— По-скоро бесни. Несъмнено им се иска да удушат Кен.

— Нямат ли застраховка за подобни случаи?

— Съмнително е застрахователят да ги обезщети. Кен очевидно е нарушавал закона; към жалбите са приложени записи, имейли, съобщения. Една от стажантките разполагала и с видео.

— Това не е добре.

— Никак — съгласи се Мария. — Мнозина невинни ще пострадат. Не мога да ти опиша каква късметлийка съм.

— Добре.

— Не започвай пак.

Колин се усмихна.

— Добре.

* * *

През нощта се любиха, преоткривайки се, а после заспаха прегърнати. Сутринта Мария се събуди с леко сърце и с изненада установи, че си представя нещо дългосрочно помежду им. Мисълта я изпълни със странно вълнение. След като прекараха съботата заедно, пускайки хвърчила на брега, чувството се засили още повече.

По-късно тя излезе да вечеря с Джил и Лесли, а Колин отиде на работа. След края на смяната му се срещнаха в апартамента му. Евън и Лили бяха там и четиримата разговаряха до три след полунощ. Сънят обори Мария и Колин и те се любиха чак призори.

Покани го на обяд с родителите й, но той отказа. Преди вечерната смяна в бара се налагаше да учи за предстоящите изпити. Когато пристигна в дома на родителите си, Мария със задоволство разбра, че Смоуки — името на новия им домашен любимец — вече има нашийник с мъниста, легло и играчки, разхвърляни из дневната. Най-доволен обаче изглеждаше в скута на баща й. В кухнята Кармен си тананикаше както обикновено. Серена говореше за Стив повече отпреди.

— Добре де, май става по-сериозно — капитулира най-сетне тя под настойчивите въпроси на майка си.

На масата дойде ред на Феликс да я разпита за Стив, а на Мария й оставаше само да се усмихва. С кариерата, семейството й и Колин всичко беше наред. Докато разчистваха масата, тя осъзна, че се е освободила от натрапчивите мисли за мъжа с бейзболната шапка, отчасти заради всичко случващо се, но и защото напоследък от него нямаше и следа.

Искаше й се да смята, че се е отказал да я тормози. Но колкото и да се наслаждаваше на временния отдих, още не бе готова да приеме, че всичко е приключило.

Преди дъгата все пак обикновено има буря.

* * *

Бе прекалено студено за гребане и понеже Колин бе зает, Мария посвети следобеда и вечерта на работата. Лин отсъстваше, Барни не работеше както преди, а и фактът, че напуска след три седмици, я изпълваше с угризения. Недостатъчно да промени решението си, но достатъчно да не откъсва поглед от лаптопа, докато документите се замъглиха пред очите й и опитите да пише се обезсмислиха.

Събуждайки се на другата сутрин, Мария се замисли за предстоящата седмица — колко по-тягостна ще е атмосферата в кантората и дали някой друг е решил да напусне. Повечето партньори бяха разсеяни като Барни и Кен, което означаваше, че всички отдели изостават с работата, а разнесеше ли се новината за проблемите им, нямаше да е лесно да наемат нови служители. Всъщност информацията сигурно вече бе изтекла.

Мария реши да се постарае напускането й да причини възможно най-малко главоболия на Барни. Преметнала чанта през рамо, тя взе куфарчето си и излезе. Погледът й попадна на изтривалката. Едва след миг разбра какво вижда и дъхът й секна.

Увехнала роза с почернели листенца и бележка:

Ще разбереш какво е чувството.

Като насън застина на прага, защото разбра, че това не е всичко. Върху парапета до стълбите имаше още една мъртва роза, приведена под тежестта на втора картичка. С усилие на волята Мария пристъпи напред, прекрачи цветето пред вратата и присви очи, за да прочете надписа: „Защо я мразеше?“.

Паркингът пред сградата пустееше. Тротоарът — също. Нямаше непознати автомобили. С пресъхнали устни тя заключи вратата и вдигна розата от изтривалката. Грабна цветето от парапета и слезе по стълбите, оглеждайки колата си.

Както се опасяваше, гумите й бяха нарязани. Под чистачката върху предното стъкло бе пъхнат плик.

По-късно тя се учудваше колко спокойно е приела откритията и колко ясни са останали мислите й. Хвана плика за крайчеца, за да не повреди пръстовите отпечатъци. Не беше паникьосана; изпитваше по-скоро примирение пред неизбежното. Някак си, незнайно как бе предчувствала какво предстои.

Писмото бе принтирано от компютър върху най-обикновен бял лист. Продаваха ги във всяка книжарница. Последният ред обаче бе написан с ъгловат, детински почерк.

Мислиш, че не зная какво направи? Мислиш, че не зная кой стои зад всичко? Мислиш, че не мога да прочета мислите ти и да разбера какво направи! Проля невинна кръв.

Сърцето ти е пълно с отрова. Ти си унищожителка. Отровното ти сърце няма да остане ненаказано. Ще разбереш какво е чувството, защото сега аз съм на ход.

Аз съм оцелелият невинен.

Виж ме, както аз те виждам!

Мария прочете писмото още веднъж с чувството, че е болна. Изгнила роза лежеше върху предното стъкло и тя я взе, прибавяйки я към другите в печален букет.

Обърна се и тръгна обратно към апартамента си с натежали от ужас крака. Знаците, осъзна, бяха очевидни, но тя целенасочено ги бе пренебрегнала. Изведнъж в ума й изплуваха спомени като ослепителни видения — полицията разпитва Джералд Лос, мъжа със сресаната му на път коса и бели зъби; младото лице на Кейси Манинг, разкривено от страх; бащата Ейвъри Манинг, убеден в зловещите намерения на Лос; майката на Кейси, Елинор, безлична, мълчалива и най-вече изплашена. И накрая Лестър, нервният брат с изгризаните нокти, който й изпращаше заплахи след смъртта на Кейси. Ужасни послания, израз на все по-необуздания му гняв. Като писмата, които Лос бе изпращал на Кейси от затвора.

Първата стъпка от повтаряща се схема.

Докато изкачваше стълбите пред вратата, телефонът й звънна. Серена. Не вдигна. Искаше да говори с Колин. Искаше той да й вдъхне сигурност; тук и сега се чувстваше уязвима. С разтреперани пръсти набра номера му, питайки се кога ще успее да дойде при нея.

Схема…

Марголис й бе предложил да го потърси, ако реши да се обърне към полицията. Тя искаше Колин да я придружи. Трябваше да разкаже на Марголис за Джералд Лос и за убитата Кейси Манинг. Искаше да му разкаже за семейство Манинг и за всичко, случило й се в последно време. Но най-вече искаше да му каже, че знае кой я преследва и какво цели.

19.

КОЛИН

Откакто постъпи в колежа, Колин не бе пропуснал нито една лекция, камо ли цял ден. Само веднъж бе на косъм — колата му не запали и се наложи да ходи пеш до университета с раница, пълна с учебници. Пристигна минути преди началото на часовете.

Тоест, днес щеше да отсъства за пръв път. Мария му се обади и той тръгна веднага към апартамента й. Прочете бележката и докато тя се свърже с Марголис, извика камион с платформа, понеже колата й лежеше върху джантите. Докато чакаха камиона, Колин свари на Мария чаша чай, но тя отпи две глътки и побутна чашата настрани.

След като камионът най-сетне дойде и откара колата й, Колин я закара до полицейското управление. Мария съобщи името си на дежурния полицай и двамата с Колин седнаха в тясното фоайе, наблюдавайки отмерения, но спокоен работен ритъм в участъка. Тя изпрати съобщение на Барни, че ще закъснее. Марголис несъмнено вече бе някъде в сградата, вероятно заровен в документи за инцидентите през почивните дни. Като детектив той се занимаваше с тежките престъпления и навярно съжаляваше, че е предизвикал Мария да го потърси, ако реши да подаде жалба. Преследването — ако случващото се с нея получеше официално подобен статут — не влизаше в отговорностите му, а и фактът, че Колин я придружаваше, несъмнено го бе подразнил. Накара ги да чакат почти час и половина, преди най-сетне да се появи, понесъл картонена папка. Ръкува се с Мария, но не протегна ръка на Колин, а и той така или иначе не би я поел. Нямаше смисъл да се преструват, че се харесват.

Марголис поиска да говори насаме с Мария; тя настоя Колин да присъства. С нежелание Марголис кимна и ги поведе към стая за разпити. От личен опит, натрупан в полицейските участъци, Колин знаеше, че в трескавите сутрини единствено в стаите за разпит може да се разговаря на спокойствие. „Великодушна постъпка, макар като цяло да е задник“ — помисли си той. След като затвори вратата и ги подкани да седнат до масата, Марголис остави папката настрани и зададе няколко общи въпроса — името на Мария, възраст, адрес, за да започне да попълва формулярите. После Мария — с пресеклив глас, но учудващо логично — повтори историята за Кейси Манинг и Джералд Лос, която бе разказала на Колин през първата им вечер заедно. Описа и какво й се е случило през предишните две седмици. Подчерта съвпаденията и накрая подаде на Марголис писмото, което бе намерила днес.

Той го прочете бавно и попита дали може да го копира. Тя се съгласи и той се изправи и излезе от стаята. Не след дълго се върна с копието и го подаде на Мария.

— Ще задържа оригиналното писмо, ако не възразяваш — каза с безизразно лице; седна, прочете писмото за трети път и продължи: — Сигурна ли си, че Лестър Манинг го е написал?

— Да — отговори Мария. — Той ме преследва.

— Братът на Кейси Манинг?

— По-малък брат.

— Защо мислиш, че е той?

— Защото съм виждала да използва същите думи.

— Кога?

— След смъртта на Кейси. Пишеше подобни неща в бележките, които ми изпращаше.

— Например?

— Кръвта на невинните. Сърцето, пълно с отрова.

Марголис кимна и си записа нещо.

— В първата порция бележки или във втората?

— Моля?

— Спомена, че бележките се променили, когато започнали да пристигат отново. Били по-заплашителни.

— Втората група.

— И откъде знаеш, че той ги е изпратил?

— Кой друг може да е?

Детективът прегледа бележките си.

— Ейвъри Манинг предположил, че може да е приятелят на Кейси.

— Не беше той.

— Откъде знаеш?

— Полицаите го определиха като малко вероятен заподозрян. Бил съкрушен от смъртта на Кейси, но не ме обвинявал. Отрекъл дори да знае коя съм.

— Говорила ли си с него?

— Не.

Марголис пак си записа нещо.

— Помниш ли името му? И как се е запознал с Кейси?

Мария сви устни.

— Май беше Мат, Майк или Марк… И не знам как се е запознал с Кейси. Но защо говорим за него? Преследва ме Лестър! Той пишеше и бележките в Шарлот!

— Не ми ли каза, че отрекъл, когато полицаите го разпитали.

— Отрекъл е, разбира се.

— И не ти е минавало през ума, че може да е… Майкъл? Приятелят?

— Защо да е той? Дори не ме познава. Казал е на полицаите, че не е той.

— Като Лестър.

— Изслуша ли ме изобщо? Лестър е луд. Бележките са налудничави. Лесно е да събереш две и две.

— Пазиш ли първите бележки?

Мария поклати глава, очевидно раздразнена.

— Изхвърлих ги, когато се преместих тук. Не исках да ги виждам. Възможно е да пазят нещо в полицейското управление в Шарлот, но не съм сигурна.

— Казваш „бележки“? Какво имаш предвид?

— Едно-две изречения.

— Не са като… писмото.

— Не. Но използваше същите думи и фрази.

— Тоест, писмото е различно.

— Очевидно.

Марголис почука с химикалката върху формуляра пред него.

— Добре. Да речем, че е Лестър. Казваш, че бележките му били заплашителни. Какво имаш предвид? Заплашваше ли да те нарани по някакъв начин?

— Не, но беше ясно, че ме вини за смъртта на сестра си. Всъщност цялото семейство ме обвиняваше.

— Опиши ми семейството.

— Бяха… странни. Отношенията им, имам предвид.

— И по-точно?

Колин се обърна към нея, осъзнал, че не я е чувал да ги описва подробно.

— Ейвъри Манинг, бащата, беше психиатър. Още при първия разговор изтъкна, че се смята за експерт по престъпното поведение. Никога не остави Кейси да разговаря сама с мен. Винаги беше с нея и й отнемаше думата. Дори в болницата, когато разпитвах Кейси, той отговаряше вместо нея. Помолих го да излезе от стаята, но той отказа. Склони само да се оттегли в ъгъла и обеща да не се намесва. Останах обаче с чувството, че Кейси подбира много внимателно думите, все едно се опитва да говори така, както би искал той. Сякаш са репетирали предварително. Мисля, че затова понякога… разкрасяваше историите си.

— Разкрасяваше ги?

— Каза ми, че Лос я удрял и преди. Това бе важна информация, която щеше да ни помогне да повдигнем по-сериозни обвинения. Кейси ми разказа, че Лос я ударил на паркинг и Лестър бил свидетел. Версиите на Кейси и Лестър съвпадаха, почти дума по дума, но когато ги проверихме, разбрахме, че Лос е бил в друг щат през въпросния ден. Тоест, и двамата лъжеха. Разпитахме я пак, но тя не си призна. Това е сред причините, наложили сключване на споразумение. Адвокатът на Лос щеше да остане очарован, ако тя бе свидетелствала.

— А майката?

— Елинор. Видях я само два пъти. Ейвъри я контролираше изкъсо. Не помня дали изобщо каза нещо. Плачеше през цялото време.

Марголис продължаваше да си води бележки.

— Да поговорим за Лестър.

— И него видях само два пъти. Все едно се срещнах с двама различни мъже. На първата среща не забелязах нищо необичайно. Всъщност ми се стори най-нормалният в семейството. Втория път обаче, след като ги информирах какви обвинения са повдигнати, той се промени. Сякаш… сякаш се страхуваше от мен. Мърмореше, че не бива да е тук, че никой от семейството не бива да ме доближава, защото съм опасна. Баща му току изшъткваше и той млъкваше. Въртеше се неспокойно на стола и ме гледаше втрещено, все едно съм се съюзила с дявола.

— Знаеш ли в коя психиатрична болница са го въдворили?

— Не.

— Но бележките спряха?

— След като се преместих. Сега обаче той започна отново.

Детективът завъртя химикалката, после се пресегна към картонената папка, която бе донесъл.

— След като ми се обади, поисках от Шарлот да ми изпратят по имейла докладната за смъртта на Кейси Манинг. Още чакам документите за ареста на Лос. Не успях да се задълбоча в подробностите, но е ясно, че Джералд Лос е убил Кейси Манинг. Освен това ти не си взела решението, позволило му да пледира дребно хулиганство. Шефът ти е отговорен. Прав ли съм?

— Да.

— Тогава защо според теб семейство Манинг те обвиняват? Или в случая с Лестър, те смятат за „опасна“?

— Защото аз поддържах връзка с тях. Разчитаха на мен да убедя областния прокурор да повдигне по-сериозно обвинение. Колкото до Лестър, той очевидно е болен… Както казах, постъпи в психиатрична клиника.

Марголис кимна.

— Добре. Да речем, че си права и Лестър Манинг наистина е отговорен за случващото се с теб. — Облегна се назад. — Не съм сигурен обаче, че мога да направя нещо.

— Защо?

— Не си го видяла. Никой не го е видял. Не знаеш кой е купил розите. Знаеш само, че не е бил шефът ти. Никой не е видял Лестър да оставя букета в колата ти. За мъжа, поръчал питието ти, знаем само, че е млад и е носел бейзболна шапка. Не си познала човека, донесъл розите. С две думи, нямаш доказателства, че наистина е Лестър.

— Казах ти, че в писмото има същите фрази както в предишните бележки!

— Бележките, които не пазиш? Не казвам, че грешиш. Всъщност мисля, че вероятно си права. Но като бивш прокурор знаеш какво означава изразът „безспорни доказателства“. И в момента не разполагаме с достатъчно, за да повдигнем обвинение в преследване.

— Той ме следи и ме наблюдава. Действията му отговарят на наказуемото поведение, описано в закона. Написал ми е писмо, което ме ужасява. Наряза гумите ми. Това е посегателство. Причинява ми тежък емоционален стрес и затова съм тук. Несъмнено ме преследва и това е престъпление.

Марголис повдигна вежди.

— Добре, госпожице бивш прокурор. Но ако той вече е отрекъл да е писал бележките, ще отрече и сега. А после какво?

— А схемата? Бележки, цветя, следене, мъртви цветя. Той имитира Лос.

— Има съвпадение, но не съвсем. Лос е изпращал писма, в които се е представял. Ти получаваш къси, неподписани съобщения. Лос е шпионирал Кейси по време на вечеря в ресторант, но така, че да го забележи. Някой ти е купил питие в клуб, но анонимно. Кейси е знаела, че Лос й е изпратил цветята. Ти не знаеш със сигурност от кого са.

— Достатъчно сигурно е.

— За теб вероятно. Но в съдебната зала е различно.

— С други думи, понеже е внимавал, той ще се измъкне безнаказано. Дори няма да говориш с него?

— Не ме разбирай погрешно. Ще се опитам да говоря с него.

— Ще се опиташ?

— Ако все още е в града и успея да го открия. Ако обаче е в Шарлот или другаде, ще се наложи да предам случая на местен детектив.

— И какво ще му кажеш, ако го откриеш?

— Ще го уведомя, че знам какво прави и в негов интерес е да престане. Иначе властите ще се намесят. — Стана ясно колко неочаквани са думите му за Мария и той продължи: — С други думи, вярвам ти. Не мога обаче да го арестувам, защото мислиш, че ти е купил розите. Или защото мислиш, че ти е поръчал питие. Или защото мислиш, че е пъхнал писмо под чистачките на колата ти. И двамата знаем, че няма начин. А в крайна сметка той може да ти причини още неприятности.

— Моля? — повдигна вежди тя.

Детективът сви рамене.

— Обвинила си го преди и бащата е заплашил със съд и теб, и полицията. Сега го обвиняваш отново. Възможно е той да те обвини в тормоз.

— Това е нелепо!

— Но е възможно.

— Какво да правя тогава? Щом няма да предприемеш нищо, за да ми помогнеш?

Марголис се приведе напред и сключи ръце върху масата.

— Изслушах показанията ти и жалбата ти е регистрирана официално. Казах ти, че ще говоря с него, ако успея да го открия. Или ще изпратя някой друг да го разпита. Ще проуча досието за ареста на Лос и смъртта на Кейси. И ще се опитам да науча повече за Лестър Манинг. Ще говоря с шарлотската полиция и ще ги помоля да проверят дали пазят старите бележки. Понеже не ми предоставяш никакви доказателства, че са те заплашвали, и имайки предвид съмнителната ти преценка при избора на приятел, това е достатъчно, нали?

Лицето на Мария остана безизразно като маска.

— А ограничителна заповед?

— Всичко е възможно, но и двамата знаем, че не се издава автоматично поради същите причини, които вече обсъдихме. Но да речем, че стане чудо и някой съдия се окаже сговорчив. По закон ограничителната заповед не е валидна, докато не бъде връчена на Лестър Манинг. Което, пак повтарям, може би е възможно, а може би не.

— С други думи, казваш ми да се правя, че нищо не се е случвало.

— Не. Казвам ти да ме оставиш да си свърша работата. — Той взе папката. — Ще те уведомя какво съм открил.

* * *

— Чудя се защо изобщо го потърсих — рече Мария с изопнато лице, докато вървяха към колата. — И знаеш ли какво наистина ме вбесява? — Не дочака отговор. — Че е прав. За всичко. И знам, че е прав. Ако детектив ми донесе такъв случай, бих го отпратила. Няма никакви доказателства. Дори да съм сигурна, че е той.

— Марголис ще се заеме.

— И какво от това?

— Задник е, но умът му сече. Ще накара Лестър да изрече нещо уличаващо.

— И после? Мислиш ли, че ще го убеди да спре? Залъгвах се, че всичко е приключило, когато се преместих тук. Но не е приключило. Лестър знае къде живея и вероятно е убил Копо. Нищо чудно да е влизал в къщата на родителите ми!

За пръв път Колин я чу да свързва смъртта на Копо с другите събития и очевидният й страх го изпълни с решимост. Това трябваше да спре. Каквото и да предприемеше Марголис, в момента то не бе достатъчно за Колин. Време бе, помисли си той, някой да разбере какво наистина крои Лестър.

* * *

Остави Мария в кантората, пъхна си слушалките в ушите, пусна музика и седна пред компютъра.

Лестър Манинг.

Доказателства или не, името му помагаше да организира мислите си и щеше да му послужи като отправна точка в търсенето. Проблемът бе, че без достъп до държавните бази с данни и до официалните архиви нямаше кой знае колко възможности. В Белите страници не бе вписан човек на име Лестър Манинг от Северна Каролина. Не откри и номер на мобилен телефон. Във Фейсбук имаше двама — единият Лестър Манинг живееше в Аурора, Колорадо, другият — в Медисън, Уисконсин. Първият бе тийнейджър, вторият — мъж на четирийсет. Инстаграм, Туитър и Снапчат също не дадоха резултати, както и търсенето в Гугъл по име и град в различни варианти.

Няколко сайта обещаваха повече информация — телефонен номер, актуален адрес и прочее — срещу заплащане. След известно колебание той написа номера на кредитната си карта и му провървя — появи се адрес в Шарлот.

Натъкна се и на информация за Ейвъри Манинг, включително телефонен номер в Шарлот и същия адрес, който бе открил за Лестър.

Баща и син живееха заедно?

Или беше остаряла информация?

Имаше и няколко кратки статии за бащата. Последната потвърди думите на Мария, че лицензът му да практикува медицина е отнет за осемнайсет месеца, очевидно за небрежно отношение към пациентите. Най-фрапиращият случай бе на млад мъж, извършил самоубийство. Според статията Ейвъри Манинг не поставил правилна диагноза на младежа, който страдал от синдром на дефицит на вниманието и хиперактивност, и не следял стриктно лечението му с адерал. Други пациенти се оплакали, че състоянието им се влошило под неговите „грижи“. Ако датата на отнемането на лиценза беше точна, Ейвъри Манинг все още не практикуваше.

Интересно.

Имаше и снимка — мъж на около петдесет и пет, с рядка руса коса, светлосини очи и ъгловато, костеливо лице като на гробокопач. Колин не можеше да си представи да седи срещу него цял час, да споделя съкровените си мисли и да се надява на съчувствие.

Друга статия споменаваше, че Манинг е работил със затворници. Цитираха мнението му, че мнозина затворници са социопати и не подлежат на рехабилитация. Въдворяването им в институции с хуманни условия, казваше той, е най-прагматичното решение на проблема с криминалната патология. Мария бе подхвърлила, че Манинг се смята за експерт по престъпното поведение, но не бе споменала за работата му в затвора и Колин се почуди дали това изобщо й е известно.

Продължи да търси и откри съобщение за смъртта на Елинор Манинг. Самоубийството бе премълчано, но той не се изненада. Повечето хора не биха искали да оповестяват подобен факт. Пишеше обаче, че е майка на три деца, а опечалените са съпруг и син. Знаеше за Кейси, но кое бе другото дете?

Прочете половин дузина статии за Ейвъри Манинг, докато открие отговора. В интервю по темата за депресията Ейвъри обясняваше, че съпругата му се бори с депресията, откакто шестгодишният им син Александър Чарлс Манинг починал в автомобилен инцидент.

Алекс. Кейси. Елинор.

Трагична семейна история. И Лестър винеше Мария за смъртта на един — вероятно и на двама — членове на фамилията.

Достатъчна причина да я тормози и заплашва?

Да. Първите бележки го показваха ясно. Както и втората серия в същия стил.

Мария преживяваше същите страхове, каквито бе изпитала Кейси. И Колин, и Мария знаеха как се развива нататък историята на Кейси.

След като излиза от затвора, Лос се среща с Кейси.

Тя иска ограничителна заповед.

Полицията не открива Лос.

Кейси е похитена и убита.

Включваше ли планът на Лестър подобен финал?

От случилото се досега с Мария бе твърде рано да се съди за последната стъпка. Да тормозиш някого е едно, да убиеш — съвсем друго. Колин не знаеше достатъчно за Лестър, за да се опитва да предугажда предстоящите му ходове. Това обаче не означаваше, че Мария трябва да поема рискове.

Колин прекара още час пред компютъра, но не научи нищо повече. Дотук с лесната част — информацията, достъпна за всекиго. Запита се каква да бъде следващата му стъпка.

Какво знаеше за Лестър? И какво би могъл да предположи?

Лестър имаше кола. Или бе използвал кола.

Незабележително умозаключение, естествено, но се почуди какво ли ще разбере, ако разполага с номер на автомобил. Две-три ключови думи в търсачката и резултатът не закъсня — няколко компании с достъп до публични регистри, включително автомобилни регистрации. Излизаше скъпо, но вероятно щеше да се окаже полезно. Записа си уебсайтовете, в случай че му потрябват.

Нещо друго?

Да. Ако подозрението му бе основателно, Лестър бе използвал за укритие покрива на сградата срещу кантората, където работеше Мария. Колкото до апартамента й, бе проследявал кога излиза и се прибира най-малкото заради предсказуемия й график. Не му се бе налагало да дебне часове наред; вероятно я бе следил от кафенето отсреща или от паркирана кола. Проследяването до ресторанта и нощния клуб обаче е било по-сложна задача.

И?

След разговора с Марголис Колин си даваше сметка, че са им необходими доказателства. Запита се дали да не отиде в Шарлот, за да види с очите си Лестър. Дори да го снима, ако успее да го открие. Но това също нямаше да е достатъчно. Цветарят призна, че не го е огледал добре. Келнерката едва ли щеше да го познае. Дори Мария не го бе познала отблизо.

Не биваше да забравя и Копо. Смъртта на кучето се вписваше в модела и колкото повече мислеше за злощастния случай, толкова по-вероятно му се струваше Лестър да е убил Копо, за да причини страдание на Мария и на семейството й. Бе следил младата жена и знаеше къде живеят родителите й. Нещо повече — навярно бе наблюдавал редовно семейството. Как иначе би разбрал, че са оставили Копо вкъщи? Мария бе споменала, че Феликс води Копо навсякъде, дори в ресторанта; рядко я оставяли вкъщи.

Но как ги бе наблюдавал?

Задният двор имаше ограда, а в малките квартали дебнещите непознати не остават незабелязани.

Как наистина?

Двайсет минути по-късно Колин обикаляше с колата квартала на семейство Санчес с надеждата да сглоби картината.

Къщата на родителите й изглеждаше притихнала; явно нямаше никого. По тротоара и в дворовете обаче имаше хора — жена правеше крос, старец подкастряше храстите пред дома си, мъж се качи в паркирания на алеята му автомобил и потегли нанякъде.

Колин свърна в съседната пряка, после зави отново и мина по улицата край задните дворове на къщите.

Навсякъде кипеше живот; тук хората несъмнено познаваха съседите си и си отваряха очите на четири.

Определено биха забелязали Лестър.

Освен ако…

Колин забави ход пред къщата точно зад Санчесови и отговорът се проясни.

Къщата се продаваше.

Нещо повече — изглеждаше необитаема.

* * *

Когато надвечер я взе след работа, Мария бе по-мълчалива от обикновено. Личеше, че не иска да говори за Лестър или за Марголис.

Каза му, че ще прекара нощта при родителите си, и той я откара до апартамента й и изчака отвън, докато си събере багажа. После я закара до автосервиза, където бяха сменили гумите на автомобила й. Изпрати я с поглед и едва тогава излезе от паркинга. Размисли дали да не я последва, но предложението му сигурно щеше да я изнерви още повече и затова я помоли само да му съобщи, че е в дома на родителите си. Петнайсет минути по-късно тя му се обади, че е пристигнала.

Не спомена нищо, но той предположи, че по целия път е поглеждала в огледалото за обратно виждане, питайки се дали Лестър е зад нея.

* * *

Колин се върна в квартала след полунощ, обсебен от мисълта за Лестър Манинг.

Облечен в черно, паркира на няколко преки и тръгна към безлюдната къща. В раницата си носеше фенерче, две отвертки и малък лост. Ако обаче Лестър бе влизал в къщата неведнъж — и ако не бе експерт по разбиване на ключалки и нямаше ключ — той предполагаше, че ще успее да се вмъкне през същия прозорец или през вратата, използвана от него. Стига брокерът да не бе забелязал, те вероятно още бяха отворени, защото нямаше начин Лестър да ги е заключил на излизане.

Колин трябваше само да ги открие.

А ако Лестър бе разбрал, че Мария не е в апартамента си, и дебнеше тук?

Колкото и да му се искаше да го накаже лично, щеше да се обади на Марголис. Може би щяха да обвинят Лестър не само за преследване, но и за влизане с взлом в частна собственост.

Улицата бе тиха и пуста. От двете му страни, през пролуките между завесите на близките къщи, тук-там проблясваха телевизори, но повечето хора сигурно си бяха легнали.

Той стигна до необитаемата къща и след бърз оглед на предната врата установи, че е залостена с катинар. На верандата нямаше открехнати прозорци, нито следи от взлом. Заобиколи отстрани и безшумно се прехвърли през оградата в задния двор. Включи фенерчето и огледа прозорците един по един, търсейки пролука или следи от разбиване.

Откри мястото чак от другата страна на къщата.

Прозорец на спалня, пет стъпки над земята, който не бе напълно затворен. Личеше, че рамката е повредена. Колин щеше да се изкатери лесно въпреки височината, но как се бе добрал дотам Лестър? Огледа двора и забеляза стара маса за пикник, пригодена за деца. Съдейки по четирите отпечатъка върху смачканата, пожълтяла трева, някой наскоро бе местил масата.

Бинго.

Открехна рамката с помощта на отвертката и после бутна прозореца с ръце. Скочи бързо вътре. Прекоси тъмната къща, отбелязвайки, че стаите са разположени както в дома на родителите на Мария. От прозорците на кухнята и дневната се виждаше задната им веранда. Нищо обаче не препречваше гледката и в двете посоки, а Лестър едва ли би искал да го забележат.

Оставаше само една възможност.

Колин мина по късия коридор и влезе в спалнята в задната част на къщата. Тук прозорецът с изглед към задната веранда на Санчесови имаше завеси. Колин включи фенерчето и огледа килима.

Следи до прозореца. От стъпки.

Лестър Манинг бе идвал тук.

И може би щеше да се върне.

* * *

Едва по обратния път Колин осъзна, че е пропуснал нещо важно.

Мястото, където бе паркирал Лестър?

Изглеждаше невероятно да е спрял на алеята пред пустата къща или на улицата пред нечий дом. Биха го забелязали веднага, защото хората обикновено паркират колите пред къщите си. От друга страна, Лестър сигурно не бе паркирал далеч.

Колин зави обратно и обиколи още веднъж квартала, без да знае какво се надява да открие. Мина край парк с обширна морава, детска площадка и пейки под дъбови дървета. В отсрещния край на улицата десетина коли бяха спрели в редица. Край парка имаше още седем. Късният час подсказваше, че принадлежат на хората, живеещи в съседство — собственици на повече автомобили, които няма къде другаде да ги паркират.

Още една кола тук обаче най-вероятно щеше да остане незабелязана — идеално за Лестър. Колин бе убеден, че е прав. Извади телефона си от джоба и снима колите и табелите с номерата им. Щеше да разбере на кого принадлежат. Набеляза си нещата, които трябваше да свърши.

Искаше да разбере как изглежда Лестър.

Да открие колата му и регистрационния й номер.

Да открие дали Лестър е отседнал в района и къде.

После няколко дни да го наблюдава и да научи всичко за него.

* * *

— Защо? — присви очи Евън, седнал срещу него до кухненската маса.

Лили вече спеше в спалнята.

— Марголис каза, че има нужда от доказателства. Ще му ги дам.

— И целта ти не е да го пребиеш?

— Да.

— Да, че искаш да го пребиеш, или да, че няма да го пребиеш, макар да ти се иска?

— Не смятам да го доближавам.

— Добра идея. Защото имаш сериозни проблеми.

— Да.

— И как точно смяташ да го откриеш? Ще висиш в парка и ще чакаш да се появи непозната кола?

— Вероятно.

— Защото мислиш, че някой ден Лестър пак ще паркира там?

— Да.

— И как ще разбереш кои коли са на местни хора и кои — не?

— С постоянство.

Евън замълча.

— Все пак мисля, че е най-добре да оставиш Марголис да си свърши работата — отбеляза най-сетне.

Колин кимна.

— Добре.

* * *

След няколко часа сън на другия ден Колин се върна в квартала на Санчесови с бележник. Паркира на няколко пресечки и тръгна към парка. Разстла рогозка и започна да прави упражнения, докато чака.

Беше рано, слънцето още не бе изгряло. Всички коли, които бе видял през нощта, си стояха по местата.

Едва след час от една от къщите наблизо излезе мъж, качи се в автомобил и потегли нанякъде. Колин отбеляза марката, модела и цвета в бележника си. На два пъти настъпи истинско оживление — в седем и половина и четирийсет и пет минути по-късно. Още двама влязоха в колите си, когато Колин се готвеше да тръгва за лекции. До парка вече имаше само една червена кола — „Хюндай“ с две врати. Други две коли останаха в отсрещния край на улицата.

Вероятно нищо, но той отбеляза информацията.

По обратния път мина край необитаемата къща. По улицата нямаше хора и той реши да рискува. Спря няколко къщи по-надолу и се върна. Застана до оградата, надникна над нея и видя, че масата за пикник е на мястото си; прозорецът също изглеждаше недокоснат. Ако Лестър не бе идвал тук, колата му най-вероятно не бе сред останалите три. Това беше с деветдесет и девет процента сигурност.

В колежа си налагаше с усилие на волята да записва думите на професорите. Беше разсеян. Току се питаше дали да тръгне към последния известен адрес на Лестър Манинг в Шарлот, или да продължи да наблюдава пустата къща. Или, ако Мария спеше в апартамента си, да дебне Лестър там.

Добри идеи, но беше невъзможно да е на три места едновременно.

Ако избере погрешно място?

Това не му даваше мира и обсебваше мислите му.

* * *

След лекциите се върна в квартала на Санчесови. Червеният хюндай до парка беше там; двете коли отсреща ги нямаше.

Самотната кола се набиваше на очи. Изглеждаше не на място. По обратния път Колин пак спря край пустеещата къща и надникна през оградата. Никаква промяна.

Лестър не дебнеше там. Логично. Мария и родителите й не бяха у дома.

* * *

Зарече се през следващите дни да не се отделя от Мария. Ако Лестър бе решил да й отмъсти, рано или късно щеше да я открие, независимо къде се намира. А Колин трябваше да бъде там, където смята да се намира.

Обади й се и я покани на вечеря. По телефона тя звучеше малко по-добре, но все още бе напрегната. Взе я след работа и я заведе в бистро край брега, където чуваха успокоителния ритъм на вълните.

Тя отново отбягваше да говори за Лестър и за Марголис. Разказа му за плановете им с Джил за новата кантора и темата за обнадеждаващото начинание, придружена от две чаши вино, явно я ободри.

Върнаха се в дома на Колин и поговориха с Евън и Лили. Не след дълго Мария го хвана за ръката. Макар да изглеждаше поуспокоена, очевидно нямаше желание да се връща в апартамента си.

* * *

В сряда сутринта Колин нагледа безлюдната къща. После мина край парка и продължи да отбелязва движението на колите, спрели наоколо. Точно когато реши, че Лестър или е зарязал наблюдателницата си, или паркира другаде, вечерта донесе промяна. Червеният хюндай бе напуснал мястото си.

Може би не означаваше нищо, но Колин прецени, че е време да провери табелата. Оказа се загуба на време.

Колата принадлежеше на собственик на съседна къща.

* * *

В четвъртък сутринта Колин и Мария закусваха в кухнята му с бъркани белтъци, овесена каша и плодов сок. Тя му каза, че ще вечеря с Джил и Лесли и после ще нощува при родителите си.

— Тревожат се за мен — обясни, но Колин разбираше, че не е готова да се върне сама в апартамента си, докато той е на работа. — Мисля, че се тревожат и за Серена.

— Защо?

— Защото им казах, че съм при нея. Не сме женени, а разбиранията им са старомодни. Знам, че не одобряваш лъжите, но в момента не мога да понеса и разочарованието на мама.

— Не казах нищо.

— Знам. Но те чух как си помисли, че трябва да бъда честна с тях.

Той се усмихна.

— Добре. Имаш ли новини от Марголис?

Тя поклати глава.

— Още не. Не съм сигурна дали това е добра или лоша новина.

— Може би е никаква новина?

— Това попада в лошата категория. Не ме убеди, че възнамерява да се залови усърдно с проблема. Вероятно не е направил нищо.

Колин кимна, признавайки, че споделя мнението й. После смени тактично темата:

— Утре е големият ден.

— Защо?

— Нали щеше да връчваш двуседмичното си предизвестие?

— О, да — усмихна се тя. — Да, утре е, но кой знае защо мисля за това само когато съм с Джил. Толкова е нереално! Преди няколко седмици не бих повярвала, че ще постъпя в прохождаща кантора.

— Какво мислят родителите ти?

— Мама е въодушевена, но татко е неспокоен. Знае колко трудно се започва бизнес. А и му харесваше да казва на хората, че работя в „Мартенсън, Херцберг и Холдман“.

— Засега.

— Да. — Тя се усмихна бегло. — Засега.

— Как е настроението в кантората?

Тя сви рамене.

— Трудно е да се каже. По-добре е от предишната седмица, но все още е мрачно. Работата се трупа, а чувам, че и други се канят да напускат. Слуховете пълзят един след друг. Вчера шушукаха, че партньорите са на път да сключат споразумение с ищците, но вероятно е твърде оптимистична прогноза. Съдейки по жалбите, подадени в Комисията, Кен е в по-неизгодно положение, отколкото си мислех.

— Разказвала ли си на родителите си за него?

— Как не! Татко щеше да побеснее. Латиноамериканската кръв понякога се сгорещява като твоята.

— Тогава вероятно си постъпила правилно.

— Може би. Но ти не направи нищо.

— Не си ми дъщеря.

Тя се засмя.

— Той все още не е сигурен за теб. Заради миналото ти, имам предвид.

— Добре.

— И заради настоящата ти персона.

— Добре.

— Хрумна му дори безумната идея, че ти ме преследваш.

— Защо?

— Защото му се сторило, че видял колата ти в квартала вчера сутринта, докато разхождал кучето. Знам, че се тревожи за мен, но понякога е склонен да прекалява.

— Аз също.

20.

МАРИЯ

Мария се сбогува с целувка с Колин пред прага на апартамента му. Той й предложи да я последва до кантората както през цялата седмица, но тя отказа. „Ще се справя — увери го, — ти тръгвай към колежа.“ Щом го каза, си повярва, но по пътя към кантората започна да се пита дали Лестър е по дирите й. За пръв път, откакто се бе преместила от Шарлот, усети сърцето й да затуптява трескаво без никаква причина. След секунди дъхът й секна и зрението й се замъгли.

Инстинктът надделя и тя някак си успя да паркира колата до шосето, почувствала, че тялото й внезапно й изневерява.

Гърдите я стегнаха.

Божичко!

Това не бе нормално.

Не можеше да си поеме дъх.

Зрението й продължи да се стеснява. Мислите й се объркаха.

Получаваше сърдечен удар. Трябваше й линейка.

Щеше да умре тук, край шосето.

Телефонът й започна да звъни, но звукът, долитащ сякаш отдалеч, секна след шестото иззвъняване. После се чу жужене — някой й изпращаше съобщение.

Гърдите й се стегнаха. Въздухът не й стигаше.

Сърцето й биеше като чук. Обзе я ужас, подхранван от съзнанието, че умира.

Облегна глава върху волана и зачака края.

Но той не настъпи.

Тя продължи да умира малко по малко през следващите няколко минути и сетне изведнъж престана да умира.

Успя да повдигне бавно глава. Дишането й се успокои и периферното й зрение се възстанови. Сърцето й продължаваше да бие трескаво, но постепенно се успокояваше.

След още няколко минути се почувства по-добре. Разтреперана, но с прояснен разсъдък, разбра, че не е получила сърдечен удар.

Паническите пристъпи се бяха върнали.

* * *

Едва след половин час се почувства нормално. Вече бе в кабинета си. Барни го нямаше, но й бе възложил нова задача — семейство съдеше местната болница, защото инфекция, наречена псевдомония, бе причинила смъртта на пациент. Беше й оставил и набързо надраскана бележка да започне да търси съдебни решения, за да подсигурят защитната си теза.

Тя обмисляше откъде да подхване проучването, когато мобилният й телефон звънна. Погледна го, после се взря по-внимателно, за да се увери, че не греши. Серена?

Натисна бутона за връзка.

— Здрасти. Какво има?

— Добре ли си?

— Защо?

— Обаждах ти се по-рано, но не вдигна.

— Съжалявам — извини се Мария, спомнила си паническия пристъп. — Бях в колата.

Истината, макар и не цялата. Запита се какво ли би казал Колин за това.

— Докъде стигна разследването?

— Засега доникъде.

— Обади ли се на Марголис?

— Ако не ми се обади днес, ще го потърся.

— На твое място вече щях да съм се обадила.

— Сигурна съм. Но… какво не е наред?

— Нищо. Защо?

— Никога не ми звъниш толкова рано. И защо не си на лекции?

— Започват след няколко минути, но трябваше да кажа на някого. Снощи получих имейл. Сред тримата финалисти съм за стипендията. Вечерята с мама и татко е помогнала, предполагам. Не се споменава директно, но ми се струва, че започвам от първа позиция.

— Първа позиция?

— Да. Като във Формула 1. Колата с най-добро време в квалификациите стартира от първа позиция.

— Знам. Чудно ми е, че ти знаеш.

— Стив гледа НАСКАР. Кара ме да гледам заедно с него.

— Значи наистина е сериозна връзка?

— Не съм сигурна. В колежа има един много привлекателен мъж. Малко е старичък и излиза със сестра ми, та това може да се окаже проблем.

— Проблем е.

— Радвам се, че усмири егото си и реши да поговориш с него.

— Нямаше нищо общо с егото ми.

— Его, препирни в барове, все едно.

— Не си добре, знаеш ли?

— Понякога — призна Серена. — Но засега не ми вреди.

Мария се засмя.

— Чудесна новина! За стипендията имам предвид.

— Все още не искам да вдигам шум. Не казвай на мама и татко.

— Миналия път не им казах аз.

— Знам. Още ли мислят, че спиш при мен?

— Да. И е мой ред да те предупредя да не им казваш.

Серена се засмя.

— Гроб съм! Но мама със сигурност знае, че си при Колин. Спазва, разбира се, правилото „ни лук ял, ни лук мирисал“, така че тази вечер няма да задава въпроси.

— Тази вечер?

— Да.

— Какво има тази вечер?

— Шегуваш се, нали? Рождения ден на мама? Семейна вечеря? Не ми казвай, че си забравила.

— Олеле!

— Уф…

— Сериозно? Никога ли не четеш постовете ми във Фейсбук? Или в Туитър? Знам колко неща ти се случват, но как можа да забравиш рождения ден на мама?

Налагаше се да отмени вечерята с Джил и Лесли, но те щяха да я разберат.

— Ще дойда.

— Ще доведеш ли Колин?

— Той е на работа. Защо?

— Защото се чудех дали да не поканя Стив.

— Какво общо има едното с другото?

— Просто е. Ако татко е зает да се мръщи на Колин, няма да подложи на кръстосан разпит Стив. А и ще си помислят, че е страхотен в сравнение с твоя приятел.

Мария сбърчи чело.

— Не е забавно.

Серена се засмя.

— Забавно е. Малко.

— Затварям.

— До довечера.

* * *

След разговора със Серена Мария тръгна към кабинета на Джил с известно неудобство. Не мислеше, че неволната й грешка ще обиди Лесли. Но реши, че Джил е препоръчала неподходящ човек. Когато сподели опасенията си с Джил, тя гръмко се разсмя.

— Шегуваш ли се? Лесли никога не издребнява.

— Сигурна ли си?

— Разбира се. Майка ти има рожден ден. Какво да направиш?

— Да не забравям например.

— Съгласна съм — отбеляза Джил и Мария се смръщи.

Изненадвайки я, телефонът й звънна пак. Реши да не вдига, защото вероятно пак е Серена, но след миг осъзна, че е непознат номер.

— Кой е? — попита Джил.

— Не съм сигурна — отговори тя.

Размисли няколко секунди и прие обаждането, молейки се да не е Лестър.

— Ало?

Не беше Лестър. Слава богу. Изслуша какво й казват и кимна:

— Добре. Ще дойда.

Прекъсна връзката, но продължи да се взира замислено в телефона. Джил забеляза изражението й.

— Лоши новини? — попита.

— Не съм сигурна — отвърна колебливо Мария.

Беше крайно време да разкаже на приятелката си за Лестър Манинг и за драмата през последните две седмици, включително в отношенията й с Колин. Мисълта да сподели всичко с Джил не би я притеснявала до неотдавна, но да разкрива толкова лична информация пред бъдещия си шеф бе… рисковано, въпреки че Джил най-вероятно и бездруго щеше да разбере.

— Кой беше?

— Детектив Марголис. Иска да се срещнем.

— Полицай? Какво става?

— Дълга история.

Джил я погледна изпитателно, изправи се и прекоси стаята. Затвори вратата и се обърна.

— Какво става? — повтори.

* * *

В крайна сметка да сподели с Джил се оказа по-лесно, отколкото си представяше. Бъдещ шеф или не, тя преди всичко й бе приятелка и неведнъж хващаше ръката й, очевидно разтревожена. Когато Мария я увери, че случващото се няма да се отрази на работоспособността й, Джил поклати глава.

— В момента имаш по-неотложни грижи — каза. — С Лесли ще довършим подготвителната част. Направи каквото е необходимо и използвай колкото време ти е нужно, за да загърбиш завинаги този проблем. И бездруго през първите два месеца клиентите едва ли ще се редят на опашка пред кантората.

— Надявам се да не се проточи толкова. Няма да издържа. Тази сутрин получих панически пристъп.

Джил я погледна.

— Ще ти помагам, доколкото мога. Само ми кажи, когато ти потрябвам.

На излизане от кабинета на Джил Мария отново осъзна, че въпреки по-ниската заплата предложението й да работят заедно е не само най-добрата възможност в момента, но вероятно и най-правилният й професионален избор досега.

Нито тази мисъл обаче, нито належащите задачи, възложени й от Барни, не помогнаха сутринта да се изниже по-бързо. Тънеше в догадки какво ще й каже Марголис и се разсейваше. Изнервена, разбра, че не може да се съсредоточи върху случая с болницата, и написа съобщение на Колин.

„Да — отговори й той, — ще дойда в полицейския участък в дванайсет и четвърт.“

Тя погледна към часовника.

После си наложи да проучи грижливо иска.

Оставаха два часа до срещата с Марголис.

Времето се влачеше.

* * *

Когато спря на паркинга, Колин я чакаше пред входа. Носеше слънчеви очила, къси панталони и тениска. Махна му на слизане от колата с надеждата да скрие колко е напрегната, ала беше наясно, че опитът й вероятно ще се окаже безуспешен.

Колин я поздрави с целувка и й отвори вратата. Тя се озърна, обзета от чувство за дежавю. За разлика от предишното им посещение обаче, Марголис не ги накара да чакат дълго.

Още щом седнаха, го видяха да върви към тях. Пак носеше папка. Махна им с нея да приближат.

— Хайде! Ще говорим на същото място.

Мария се изправи, приглади си полата и тръгна до Колин край полицаите зад бюрата и около машината за кафе.

Детективът отвори вратата и посочи познатите им столове. Седнаха и той се настани срещу тях.

— Има ли нещо притеснително? — попита припряно Мария.

— Не. Накратко, не мисля, че Лестър ще създава проблеми.

— Какво имаш предвид? — изненада се тя.

Марголис потупа с химикалка по папката и посочи с палец към Колин.

— Продължаваш да излизаш с обърканото дете. И не разбирам защо държиш да присъства, когато обсъждаме случая ти. Няма причина да е тук.

— Искам да остане — настоя Мария. — И, да, все още сме заедно. За щастие, бих добавила.

— Защо?

— Харесвам тялото му и е фантастичен в леглото — отговори хапливо тя, защото не беше негова работа.

Марголис изви безрадостно устни.

— Преди да започнем, ще изложа основните правила. Първо, извиках те само защото обещах да проуча твърденията ти и да те държа в течение. Понеже са нарязали гумите ти и съществува подозрение, че те следят, а това е потенциално криминално разследване. В такъв случай разкритията не се обсъждат. Все пак, защото има вероятност да подадеш граждански иск за ограничителна заповед, реших да те информирам лично. Имай предвид също, че на Лестър Манинг не му е връчена ограничителна заповед и следователно не е лишен от правото си на поверителност. С други думи, ще ти кажа каквото според мен е важно, но не непременно всичко, което ми е известно. Искам да добавя и че повечето работа свърших по телефона. Наложи се да разчитам на свой приятел, детектив от Шарлот, и, честно казано, не съм сигурен дали е уместно да продължавам да го товаря. И той като мен има достатъчно по-съществени случаи. Разбираш ли ме?

— Да.

— Добре — кимна той. — Ще ти обясня как подходих към въпроса и какво научих. — Отвори папката и извади записките си. — Първо се запознах с архивните полицейски досиета. Включително всичко, свързано с нападението над Кейси Манинг, с ареста и повдигнатото обвинение срещу Джералд Лос. Проучих и информацията за убийството на Кейси. После се запознах с документите за бележките, които си получавала в Шарлот. Разговарях с полицая, отговорен за случая. Едва във вторник вечерта картината ми се проясни. Колкото до Лестър Манинг, ще ти съобщя това, което и бездруго лесно би могла да научиш от публичните регистри. — Той погледна отново записките си. — Двайсет и пет годишен, неженен. Завършил гимназия. Няма собствено жилище и няма коли, вписани на негово име. Телефонният му номер и адресът за връзка са същите като на баща му. Не съм сигурен обаче колко време прекарва там.

Мария понечи да зададе въпрос, но Марголис вдигна ръка да я спре.

— Нека довърша. Ще разбереш какво имам предвид. Следващата информация ще споделя, защото според мен е важна за ограничителната заповед, но няма да се впускам в подробности, в случай че са необходими при бъдещо криминално разследване. Ясно? — Не дочака отговор. — След смъртта на Кейси Лестър е имал проблеми със закона. Арестували са го четири пъти, но не за насилнически или опасни действия, а за дреболии — влизане с взлом в частни имоти, вандализъм, съпротива при задържане. Такива неща. Оказва се, че Лестър обича да се усамотява в пустеещи къщи. В крайна сметка всички обвинения са били оттеглени. Не съм проверявал причините, но вероятно не е нанесъл сериозни щети. — Колин се размърда неспокойно до Мария. — Не научих много повече и реших да се обадя на доктор Манинг, бащата на Лестър. Оставих съобщение и за моя изненада той ми позвъни след няколко минути. Представих се и му казах, че искам да говоря със сина му. Докторът се оказа по-услужлив и откровен, отколкото предполагах. Към края на втория ни разговор дори ми даде разрешение да споделя с теб какво сме обсъждали. Учудена ли си?

Мария не знаеше какво да каже.

— Трябва ли да съм учудена? — попита най-сетне.

— Аз щях да съм — призна Марголис. — Особено след начина, по който го описа. Между другото, когато го попитах дали знае къде мога да открия Лестър, той ме попита защо го търся. Обясних му, че поводът е полицейско разследване. Той отговори, цитирам: „Има ли нещо общо с Мария Санчес?“. — Марголис подчерта думите си с кратко мълчание и продължи: — Попитах го защо споменава името ти и той ми каза, че не за пръв път обвиняваш Лестър в преследване. Уточни, че след смъртта на дъщеря му си го набедила, че ти изпраща притеснителни бележки. Настоя, че синът му не е бил виновен тогава и сериозно се съмнява да е отговорен за простъпките, в които навярно го обвиняваш в момента. Помоли ме да ти предам, че според него си допуснала грешка, повдигайки по-леко обвинение, но е наясно, че Джералд Лос е убил Кейси и нито той, нито синът му те винят за случилото се.

— Лъже.

Марголис сякаш не чу забележката й.

— Каза ми, че в момента не приема пациенти. Работел в щатските затвори в Тенеси. Призна, че не е разговарял с Лестър от седмици, но той имал ключ за къщата и от време на време отсядал в апартамента над гаража. Попитах го какво значи „от време на време“. Доктор Манинг замълча за секунда. Усетих, че съм улучил чувствителна струна. Обясни ми, че Лестър бил „номад“ и често нямал представа къде спи. Мисля, че намекваше за навика му да се настанява в празни къщи. Притиснах го и той добави, че с Лестър са се отчуждили напоследък и за пръв път гласът му прозвуча някак… извинително. Напомни ми, че синът му е пълнолетен и сам решава как да живее. Уточни, че ако Лестър не е в апартамента, най-добрият следващ ход е да го потърся на работното му място. Фирма за почистване „Аякс“. Обслужват много офиси. Номерът не му беше под ръка, но го открих лесно и говорих със собственика Джо Хендерсън. — Марголис вдигна глава от записките си и ги погледна. — Ясно ли е дотук? — Мария кимна и той продължи: — Господин Хендерсън ми обясни, че Лестър не е на пълен щат. Работел на повикване; при недостиг на служители попълвал смени и прочее.

— Как се свързва с него, след като няма телефона?

— Зададох му същия въпрос. Процедират по следния начин — обявяват свободните места в уебсайта си и хората се свързват с тях. Така било по-лесно, отколкото да се обаждат на всеки поотделно. Останах с впечатлението, че мнозина проверяват редовно графика. Както и да е. Хендерсън ми обясни, че понякога Лестър работел по две-три нощи седмично, но през последните две седмици нито са го виждали, нито са го чували. Заинтригувах се и се обадих на домашния му телефон. Никой не отговори. Изпратих приятеля си на адреса и доколкото успял да прецени, от седмица никой не се е мяркал в апартамента или в къщата. В пощенската кутия имало брошури, върху верандата били натрупани вестници и така нататък. Обадих се за втори път на доктор Манинг. И тук нещата станаха интересни.

— Защото не успя да се свържеш с него?

— Напротив — поклати глава Марголис. — Пак оставих съобщение и той пак ми позвъни след няколко минути. Казах му, че Лестър не е бил на работа и в апартамента очевидно няма никого. Той се изненада, после се разтревожи. Попита ме отново за какво полицейско разследване става дума. Споменах, че разследвам случай с нарязани гуми на автомобил. Той настоя, че Лестър не би направил такова нещо. Синът му не бил агресивен. Ужасявали го каквито и да било конфликти. Призна също, че при предишния разговор не е бил напълно откровен. Попитах го какво има предвид и той ми каза, че Лестър… — Марголис извади лист от папката — страда от параноидно разстройство. Обикновено поведението му е нормално за дълги периоди от време, но понякога състоянието му се обостря за повече от месец. В случая с Лестър било свързано с употреба на наркотици. — Той вдигна глава. — Докторът описа по-подробно пристъпите му. Далеч по-подробно от необходимото всъщност, но накратко всичко се свежда до следното — когато параноята доведе до халюцинации, Лестър излиза напълно от релсите. Вярва, че полицаите го преследват и ще го хвърлят в затвора до края на живота му. Убеден е, че му имат зъб и ще настроят другите затворници срещу него. Има същите заблуди и за теб.

— Това е абсурдно! Лестър ме преследва!

— Предавам ти само думите на баща му. Той ми каза също, че няколко пъти са арестували Лестър. Бил винаги в обострена фаза, затова оказвал съпротива. Полицаите използвали тазери, за да го усмирят. Доктор Манинг добави, че на два пъти другите затворници му нанесли побой, докато бил зад решетките. Това, между другото, е още едно вероятно обяснение защо обвиненията срещу него са били снети. Предполагам, че се е държал налудничаво и всички са го забелязали. — Марголис въздъхна. — Да се върнем обаче на доктор Манинг. Както споменах, той изглежда се притесни. Обясни ми, че ако Лестър не работи и не е в къщата, сигурно е в обострена фаза. В такъв случай или е скрит в изоставена къща, или е в психиатричната клиника „Плейнвю“. Често постъпвал там, особено след смъртта на майка му. В завещанието си тя оставила достатъчна сума на клиниката, за да покрива разноските по лечението му. Скъпо е, между другото. Не успях да получа отговори по телефона и пак се обадих на приятеля си. Помолих го да отиде в „Плейнвю“. Той ги посети тази сутрин, около час преди да ти се обадя. И, разбира се, Лестър Манинг е в клиниката. Постъпил доброволно, но това е почти всичко, което детективът успя да ми каже. Щом разбрал, че полицай иска да разговаря с него за Мария Санчес, той просто… подивял. Приятелят ми го чул как крещи и после видял как двама санитари се втурват към дъното на коридора, откъдето долитали виковете. Интересно, нали?

Мария не знаеше какво да каже.

Колин наруши мълчанието:

— Кога са го приели в болницата?

Марголис го погледна.

— Не знам. Приятелят ми не успял да разбере. Медицинските досиета са поверителни и подобна информация не може да се огласява без разрешението на пациента. А той, разбира се, няма да позволи. Поне в момента. Приятелят ми обаче си знае работата. Попитал друг пациент и той му казал, че Лестър е в клиниката от пет-шест дни. С оглед на източника, разбира се, сведенията може би не са достоверни.

— С други думи, възможно е Лестър да е нарязал гумите и да е написал бележките.

— Или да е бил в болницата. И ако е бил там, очевидно не е Лестър.

— Трябва да е той — настоя Мария. — Не знам кой друг може да бъде.

— Марк Аткинсън?

— Кой?

— Приятелят на Кейси. Проверих и него. Оказа се, че може и да е изчезнал, може и да не е.

— Какво значи това?

— Продължавам да проучвам въпроса, но ето какво знам. Преди месец майката на Марк Аткинсън е подала сигнал, че синът й е изчезнал. Но след като разговарях с детектива и точно преди да се свържа с теб, й се обадих за повече информация и още не съм сигурен как да я тълкувам. Тя ми каза, че през август Марк й изпратил имейл. Запознал се с жена онлайн, напускал работа и заминавал за Торонто, за да се срещне лично с нея. Майката се учудила, но в имейла той я успокоявал да не се тревожи. Предплатил си наема, а другите сметки плащал онлайн. Получила няколко принтирани писма от него. Бил на екскурзия с жената. Едното било с марка от Мичиган, другото — от Кентъки. Според нея обаче писмата били, цитирам, „смътни, странни, и безлични“. Не били в стила на сина й. Това били единствените вести от него. Настоява, че е изчезнал. Щом не й се обаждал и не й пишел съобщения, значи му се е случило нещо.

Новата информация смая Мария. Едва се стърпя да не скочи на крака. Дори Колин сякаш занемя. Марголис погледна единия, после другия.

— Дотук съм стигнал засега. Ако се чудите какво смятам да правя по-нататък, ще се обадя още веднъж на услужливия доктор и ще го помоля да разбере кога са приели Лестър в болницата. Или още по-добре — ще настоявам да убеди сина си да разреши на лекарите в „Плейнвю“ да ми кажат. После ще преценя дали да се заема с Марк Аткинсън, или не. Честно казано обаче, проучването се точи бавно, а не знам колко време още мога да му отделя.

— Не е Аткинсън — повтори Мария. — Лестър е.

— В такъв случай в момента не бих се тревожил.

— Защо?

— Защото както казах, Лестър е в клиниката.

* * *

— Не звучи логично — каза Мария на Колин. Бяха на паркинга, където слънцето се подаваше иззад тънката облачна пелена. — Не съм виждала Марк Аткинсън. Не съм разговаряла с него. Защо ще ме преследва? Той дори не излизаше с Кейси, когато Лос отиде в затвора. Появи се в картината по-късно. Наистина няма логика — повтори.

— Знам.

— И защо, за бога, Лестър мисли, че съм го нарочила?

— Халюцинира.

Тя сведе очи и отрони:

— Ужасно е. Сега имам чувството, че знам още по-малко, отколкото преди да дойда тук. И нямам представа какво да направя и дори какво да мисля.

— И аз не знам.

Тя поклати глава.

— О, забравих да ти кажа нещо. Наложи се да отменя уговорката с Джил и Лесли за тази вечер, защото мама има рожден ден. Ще бъда при родителите си, докато си на работа.

— Искаш ли да дойда след смяната?

— Не. Вечерята вече ще е приключила. Татко я приготвя — единствения ден в годината, когато замества мама в кухнята. Но няма да е шумно празненство. Ще бъдем само четиримата.

— Ще останеш ли да нощуваш при тях, или ще се върнеш в апартамента си?

— Мисля да се прибера вкъщи. Време е, нали?

Колин замълча.

— Искаш ли да се срещнем там? Остани при родителите си, докато ти се обадя, че смяната ми е свършила.

— Не те ли затруднявам?

— Никак.

Тя въздъхна.

— Съжалявам, че това се случи точно когато нещата помежду ни потръгнаха. Неприятно ми е да те въвличам в проблемите си.

Той я целуна.

— Не бих искал да е другояче.

21.

КОЛИН

Колин се прибра, извади компютъра си от раницата и го сложи върху кухненската маса. Чувстваше се объркан не по-малко от Мария и инстинктът го подтикваше да се опита да научи възможно повече.

Първо се налагаше да разбере как разсъждава Лестър. И какво означава параноидно разстройство. В полицейското управление понечи да попита Марголис, но не беше негова работа да се меси, а Мария не прояви интерес. За щастие в интернет откри десетки страници по темата и им посвети час и половина.

Мислеше, че параноидното разстройство е подобно на шизофренията, но макар някои симптоми да съвпадаха — халюцинациите и заблудите например — двете диагнози бяха съвсем различни. Шизофренията често включваше несвързан брътвеж и фантасмагорични илюзии: пациентите вярваха, че чуват гласове, които контролират действията им, въобразяваха си, че могат да летят или да четат мисли. „Действителните“ заблуди, от каквито страдаше Лестър, бяха правдоподобни, но неверни. В такъв случай беше логично Лестър да си въобразява, че полицаите го преследват. Според Ейвъри Манинг бяха използвали тазери срещу него и го бяха арестували, а в затвора бе станал жертва на побой. И в крайна сметка бяха оттеглили обвиненията, а това вероятно бе потвърдило убеждението на Лестър, че изобщо не е било редно да попада зад решетките.

Параноята му, свързана с Мария, също изглеждаше „основателна“, ако правдоподобността бе единственият критерий. Мария не бе успяла да защити Кейси, а ако Лестър не бе написал бележките, както твърдеше доктор Манинг, тя на всичкото отгоре бе изпратила безпричинно полицаите по следите му. Неведнъж, а два пъти.

Марголис бе прав, че човек с параноидно разстройство в общи линии може да живее нормално, стига състоянието му да не е тежко. Илюзиите варираха от сравнително безобидно надценяване на определени идеи до осакатяваща психоза. Друга статия обясняваше — както Ейвъри Манинг бе казал на Марголис — че илюзиите не са непроменливи. Различават се по сила и се задълбочават при употреба на наркотици.

Прочетеното осветли картината и Колин разбра, че Лестър наистина вярва в заблудите си, но не липсваха и противоречия. Щом Лестър се ужасяваше от Мария, би ли й занесъл рози? Би ли й поръчал питие? И ако това бяха криворазбрани помирителни жестове, защо съдържаха заплашителни съобщения? Кой би предизвиквал някого, ако иска да го оставят на мира? И защо Лестър бе дошъл в Уилмингтън? Не би ли предпочел да е възможно по-далеч от Мария?

Отначало Колин не разбираше защо Марголис си е направил труда да проучва Марк Аткинсън, но детективът бе достатъчно интелигентен и явно бе забелязал същите несъвпадения. Търсейки решение на загадката, се бе обадил на майката на Аткинсън и историята бе станала още по-объркана.

Може и да бе изчезнал, може и да не бе?

Колкото и завоалирано да звучаха думите му, Марголис бе описал точно положението.

Колин промени търсенето и веднага откри постер със снимка и надпис „Издирва се“ в Пинтерест, несъмнено публикуван от майката на Аткинсън. Нямаше нищо друго. Можеше да проведе същото проучване както за Лестър Манинг, но какъв щеше да е смисълът? Според Марголис нямаше полезна информация за Марк Аткинсън от деня, когато бе заминал за Торонто. Или бе изчезнал.

Или се криеше, ако не бе изчезнал?

Колин предусещаше, че Марголис обмисля подобна възможност. Съвпадението във времето бе достатъчно показателно. Но доводът на Мария също бе основателен. Защо ще я взема на прицел? Според нея дори не бяха се виждали.

Колин затвори компютъра и продължи да обмисля десетките въпроси, докато най-сетне стигна до извода, че трябва да си проясни ума, а знаеше само един начин.

* * *

Пробяга разстоянието до спортната зала. Един час вдига тежести и трийсет минути удря по тежката боксова круша. Нямаше тренировки и в залата бе сравнително спокойно. Дейли го забеляза и му подържа крушата няколко минути, но през повечето време стоя в кабинета си.

Колин се върна на бегом вкъщи, облече си работните дрехи и подкара към бара, като размишляваше над същите въпроси. Навярно защитните му инстинкти биеха тревога, но незнайно защо не можеше да се отърси от чувството, че ще се случи нещо лошо.

22.

МАРИЯ

След срещата с Марголис Мария се върна в кантората, зашеметена от наученото. Надникна в кабинета на Джил, за да й разкаже новините, но тя още не се бе върнала след обедната почивка. Това й напомни, че не е обядвала, но всъщност не можеше дори да си представи да сложи залък в устата си.

Стрес. Продължеше ли в същия дух, щеше да се наложи да си сменя гардероба — да си купи дрехи с по-малък размер или да преправи старите, които вече изглеждаха възшироки.

Барни най-сетне се бе появил в кантората, но през следващите три часа се затвори в кабинета си, където влизаха стажантка след стажантка. Мария предположи, че интервюира кандидати да заместят Лин — неотложно попълнение според нея — и макар да имаше въпроси за случая с болницата, от опит знаеше, че не бива да го безпокои. Реши да организира идеите си, отбелязвайки ги в полето на подадения иск. Някой почука на вратата. Вдигна поглед и видя Барни, застанал на прага.

— Здравей, Мария. Би ли дошла в кабинета ми? — попита я той.

— О, здравей, Барни. — С въздишка на облекчение тя събра листовете и ги пъхна в папка. — Слава богу. Надявах се да обсъдим иска. Според мен има няколко възможни подхода към случая. Исках да разбера как планираш да процедираш, преди да започна да проучвам подробностите.

— По-късно ще обсъдим случая. Искам да поговорим за нещо друго в кабинета ми.

Въпреки предразполагащото му изражение, тонът му я обезпокои и тя се изправи предпазливо. „Темата на разговора — помисли си — едва ли ще е приятна.“

Барни вървеше мълчаливо пред нея. Изчака я да го настигне едва когато застанаха пред вратата. Джентълмен както винаги — дори да се кани да нанесе удар — той й отвори и посочи стола с висока облегалка най-далеч от прозореца срещу писалището му. Едва след няколко крачки тя забеляза кой седи на другия стол. Застина.

Кен.

Барни вече заобикаляше бюрото си. Зае се да напълни три чаши с вода от каната върху него, но Мария не помръдна.

— Седни. Не се безпокой — рече й той. — Ще проведем приятелски разговор.

„Трябва да му отговоря «Не, благодаря», и да изляза“ — помисли си внезапно тя. Какво щяха да направят? Да я уволнят? Все пак старите навици — да уважаваш възрастните и да се подчиняваш на шефа — надделяха и тя седна почти на автопилот.

— Искаш ли вода? — попита той и с крайчеца на окото си тя забеляза, че я наблюдава изпитателно.

— Не, благодаря — отговори и си каза, че все още не е късно да си тръгне, но…

— Радвам се, че се съгласи да се присъединиш към нас — отбеляза Барни малко по-напевно и протяжно от обикновено — гласът, запазен за съдебната зала. — И съм сигурен, че се питаш защо те поканих тук. Е…

— Спомена, че искаш да обсъдим нещо. С теб — прекъсна го тя. — Само двамата.

Барни трепна едва забележимо, издавайки неволно изненадата си, че му отнемат думата. Ала се опомни бързо. Усмихна се.

— Моля?

— Не спомена, че ще присъства и друг.

— Разбира се. — Гласът му отново прозвуча гладко. — Имаш право. Извинявам се за пропуска.

Замълча, за да й даде възможност да отговори — несъмнено да му прости грешката — но Колин вероятно не би продумал и тя също не каза нищо. „Уча се“ — помисли си.

Барни разпери ръце.

— Да започваме тогава, за да не ти губим времето с предисловия. Не бих искал тази среща да удължи работния ти ден.

— Добре. — Тя се усмихна вътрешно.

Пак го изненада, но той бе майстор на самообладанието. Прочисти гърло.

— Сигурен съм, че си чувала слуха за обвиненията, които няколко служителки се канят да повдигнат срещу Кен Мартенсън. Между впрочем, напълно безпочвени обвинения.

Зачака, но и този път тя нищо не каза.

— Прав ли съм? — попита той.

Мария погледна към Кен, после отново към Барни.

— Не съм сигурна.

— Не си сигурна дали си чула слуховете?

— О, чух ги — потвърди тя.

— За какво тогава не си сигурна?

— Не съм сигурна дали обвиненията са безпочвени.

— Аз те уверявам, Мария, че не са.

Тя изчака две секунди.

— Добре.

„Колин наистина щеше да се гордее с мен“ — помисли си. Нещо повече — започна да разбира как думата „добре“ размества динамиката на силите в стаята. Или поне задаваше желания от нея тон, макар на Барни да не му харесваше. Той обаче бе професионалист и не издаваше чувствата си — напевният и отчетлив глас продължаваше да звучи в адвокатския си ритъм.

— Понеже господин Мартенсън е наш изпълнителен директор, възнамерявам да оспорим енергично и целесъобразно въпросните обвинения. Включително в съдебната зала, ако се наложи. Разбира се, както знаеш, когато на карта е заложена нечия репутация, подобни случаи обикновено се уреждат със споразумение, за да се избегне дългата и скъпа съдебна процедура. В конкретния случай евентуално споразумение ще пренебрегне истинността на обвиненията в името на спестените време, средства и неудобство. И очевидно ще бъде поверително.

Мария кимна, мислейки си: „Да караме по същество. Защо ме извика тук?“.

— Сигурен съм, че не е необходимо да ти припомням блестящата репутация на господин Мартенсън. Тези, които го познават най-добре — хора като теб и мен например — знаят, че винаги е действал на първо място с оглед на интересите на кантората. Правил е огромни жертви и е абсолютно невъзможно да изложи на риск репутацията на кантората или личната си репутация. Обвиненията, длъжен съм да добавя, са абсурдни. През трийсетгодишната му адвокатска кариера нито едно обвинение в сексуален тормоз не е повдигано срещу него в съдебната зала. Три десетилетия усърдна работа, подложена на риск, защото по света има алчни хора.

„Обвиненията не са стигнали до съдебната зала, защото са били уредени извън нея“ — помисли си Мария.

— За съжаление, когато има гърне с пари, някои смятат, че им се полага по право. Готови са дори да излъжат или да изопачат истината с история, която обслужва целите им. Понякога тълкуват погрешно поведение, което всеки друг би сметнал за безобидно. Вярвам, че в нашия случай има по малко и от трите и това е довело до масова лакомия. Алчните акули, подушили кръв във водата, искат да получат своя дял, защото смятат, че им се пада по рождение. Нашата справедлива конституция обаче не казва, че някому е позволено да отнема чужда собственост просто защото вярва, че му се полага. Алчност. Ужасно зло и неведнъж съм виждал да поразява добри хора. Алчни зложелатели съсипаха съседите ми — благовъзпитано, религиозно семейство. Сега, в заника на дните си, не се гневя толкова. Изпитвам по-скоро съжаление към ненаситните. Животът им е празен и те си въобразяват, че ще запълнят празнотата с монетите от джобовете на ближния. Този случай обаче заплашва да опетни репутацията на господин Мартенсън, както и доброто име на кантората, така че е моя отговорност — дори дълг — да ги защитя.

„Бива си го — помисли си Мария, — даже когато самият той изопачава истината. Неслучайно съдебните заседатели го харесват.“

— Сигурен съм, разбира се, че и ти би се застъпила за почтеността и за доброто име на фирмата. Няма да скрия обаче, че се страхувам, Мария. Страхувам се за другите хора тук. Колегите ти. Приятелите ти. Младите семейства с ипотеки и сметки за отопление. Бебетата и децата им. Длъжен съм заради тях да използвам всички умения, които Бог ми е дал, с надеждата правдата и доброто да надделеят над неправдата и алчността. Но пък аз наистина съм остарял и съм изгубил връзка с днешните двигатели на света, така че какво ли знам?

Когато Барни замълча, изиграл картата „дълбоко потресен“, Мария едва не заръкопляска. Лицето й обаче не издаде нищо. След миг той продължи с въздишка:

— Познавам те, Мария. И знам, че споделяш загрижеността ми. Твърде добър човек си и е невъзможно да не се страхуваш за приятелите и колегите си. И знам, че ще пожелаеш да им помогнеш, защото и ти като мен искаш справедливостта да възтържествува. Нашата кантора — всички ние — трябва да се изправим сплотени като един срещу сребролюбците, заблудили себе си, че им се полагат твоите спечелени с труд пари, макар те самите да не са ги заслужили с нищо. — Той поклати глава. — Искаме истината да удържи победа, Мария. Нищо друго. Искаме само чистата истина. И затова си тук. Защото се нуждая от помощта ти.

„Най-сетне“ — помисли си Мария.

— Молим те за нещо, което искаме от всичките си служители. Да подпишеш заявление, подпечатващо истината — че уважаваш дълбоко господин Мартенсън и докато си работила в кантората, никога не си ставала свидетел и не си чувала той да е предприемал действия, които могат да се окачествят като сексуален тормоз към когото и да било. Специално теб и другите жени в кантората ще помолим и да потвърдите, че никога не сте се чувствали подложени на сексуален тормоз по какъвто и да било начин и когато и да било.

Стъписана, Мария се втренчи в него. Забеляза, че Кен се е свил на стола, и преди да успее да отговори, Барни продължи:

— Не си длъжна да изпълниш молбата ми, разбира се. В крайна сметка решението зависи изцяло от теб. Няма причина да вземаш под внимание добруването на когото и да било в кантората. Искам просто да постъпиш правилно.

Барни приключи, свел смирено очи. Олицетворение на благочестието в свят, станал непонятен за него, понесъл бреме, с което все някой трябва да се натовари. Нищо чудно, че бе преуспял.

Мария обаче мълчеше. Колкото и убедително да звучаха думите му, Барни лъжеше и го съзнаваше. Знаеше също, че тя знае, че лъже. Тоест — всичко бе игра. Несъмнено бе настоял Кен да присъства, за да го накаже: „Разбираш ли докъде падам, за да те защитя?“. От своя страна Кен не бе продумал.

И все пак…

Беше ли честно всичките им невинни колеги да пострадат? Заради един идиот? Колко пари искаха жените? Беше се справила с посегателствата на Кен. След седмица-две вероятно щеше да ги забрави напълно. С течение на времето дори щяха да се превърнат в смешна история. Кен бе слабоволев, но не й посегна в хотела след конференцията. Беше твърде несигурен и жалък, за да стигне дотам. Поне с нея. Но с другите, на които бе хвърлил око?

Колебаеше се и имаше нужда от време. Пое си дълбоко дъх.

— Нека помисля.

— Разбира се — кимна Барни. — Оценявам загрижеността ти. И помни — всички в кантората, колегите и приятелите ти искат единствено да постъпиш правилно.

* * *

Мария седна зад бюрото си и се насили да се съсредоточи върху иска срещу болницата, но мислите й непрекъснато се връщаха към разговора с Барни, търсейки начини да се измъкне по-умело от положението. Питаше се как ли би постъпил Колин…

— Ето те и теб.

Унесена в мисли, Мария вдигна глава и видя Джил на прага.

— О, здрасти…

— Къде беше? — попита я приятелката й. — Минах преди малко, но те нямаше.

— Барни ме извика да говорим.

— Ясно. — Джил влезе и затвори вратата. — Как протече срещата с детектива?

Мария разказа какво й е съобщил Марголис. Явно объркана, Джил й зададе същите въпроси, които измъчваха и нея.

— Не знам дали новините са добри, или не — заключи най-сетне тя. — Сега ситуацията изглежда по-заплетена, отколкото сутринта.

„Това не е единственият ми проблем“ — помисли си Мария.

— Какво те гложди сега?

— Какво имаш предвид?

— Изражението ти се промени.

— О… сетих се за срещата с Барни.

— И?

— Кен беше там.

Джил кимна.

— Делото ли обсъждахте?

— Разбира се.

— Нека позная. Барни говореше през цялото време, омайваше те с южняшкия си чар и накрая те помоли „да постъпиш правилно“?

— Добре го познаваш.

— За жалост. Е? Научи ли нещо?

— Искат да създадат „обединен фронт“.

— И по-точно?

— Искат да подпиша изявление, че никога не съм виждала Кен да постъпва нередно, професионалист е до мозъка на костите си и никога не съм била подлагана на сексуален тормоз.

— Помоли ли те Барни? Или настоя да подпишеш?

— Помоли ме. Всъщност подчерта, че иска аз да реша.

— Това е добре.

— Предполагам.

— Предполагаш?

Мария не отговори и Джил я погледна изпитателно.

— Не ми казвай, че има и друго. Нещо, което не ми каза тази сутрин.

— Ами…

— Нека позная. Кен ти е досаждал.

Мария повдигна вежди.

— Откъде знаеш?

— Не помниш ли обяда ни? След като бе излизала да гребеш с Колин? Попитах те дали всичко е наред. Знаех, че си била на конференция с Кен, а работя тук отдавна и съм наясно какво би опитал. Увери ме, че всичко е наред, но не разсея подозренията ми.

— Защо не каза нищо?

Джил повдигна рамене.

— Служебната етикеция е безполезна. Затова с Лесли сме я зачертали. Тогава не исках да те обърквам, ако нищо не се е случило, но помня как съмненията ми се затвърдиха. Което е неприятно, разбира се. Признавам обаче, че се зарадвах, макар да звучи ужасно.

— Как така се зарадва?

— Ако тук ти харесваше, нямаше да пожелаеш да дойдеш при нас. Все още, естествено, не знаех за предстоящото дело.

— Доволна съм, че си загрижена за мен.

— Ти си силна жена, Мария. И, честно казано, мисля, че си по-умна от Кен. Бях сигурна, че ще намериш начин да го парираш.

— Казах му, че приятелят ми, боец от ММА, е ревнив.

Джил се засмя.

— Именно. Много по-умна от Кен. Но да се върнем към срещата с Барни и Кен, нашия блестящ лидер. Барни те помоли да подпишеш заявление и ти му отговори, че ще помислиш?

Мария зяпна.

— Как се досети какво му казах?

— Познавам Барни. Умее майсторски да маскира очевидното, показвайки, че неговата позиция е справедливата. После прибавя щипка чувство за вина, в случай че се колебаеш. Важно е да забравиш словоизлиянията и да помислиш какво наистина се е случило. Между другото, какво всъщност се случи?

Мария й разказа накратко за конференцията. Джил дори не повдигна вежди, но когато тя стигна до следващите епизоди, лицето й се вкамени.

— Чакай — прекъсна я тя. — Едно е да каканижеш, че съпругата ти не те разбира, друго — да пускаш ръце.

— Е, опипа ме по ключицата и може би малко по-надолу. Но не…

— Намеренията му бяха очевидни, нали? И те покани на обяд, за да обсъдите как да станеш по-добър „екипен играч“?

— Да. Но аз го спрях. Той не…

— Ела с мен. — Джил отвори вратата.

— Къде отиваме?

— Да се видим с Барни и Кен.

— Няма смисъл… и бездруго напускам. А и той не ме докосна по гърдите или нещо подобно.

— Е, Барни не знае подробностите. Сигурна съм, че целта на срещата не е била просто да защити кантората, а да те разубеди да се присъединиш към другите жени.

Мария поклати глава.

— Не смятам да повдигам обвинения.

— Сигурна ли си?

Тя се замисли за Барни и за останалите хора в кантората. Намеренията на Кен бяха ужасни и й бяха причинили стрес, но да загърби всичко и да продължи напред, й изглеждаше по-добра перспектива, отколкото да задълбочава въпроса.

— Сигурна съм. Така или иначе напускам.

— Но не мислиш ли, че Кен трябва да поеме отговорност за действията си? За стреса, на който те е подложил?

— Предполагам. Но, както казах, не искам да се обръщам към Комисията.

Джил се усмихна.

— Те не го знаят.

— Какво ще им кажеш?

— Точно каквото трябва. И в никакъв случай не ме прекъсвай. Остави ме да говоря и не казвай нито дума.

* * *

Преди Мария да осъзнае какво се случва, Джил се устреми към кабинета на Барни и се наложи да подтичва, за да я настигне. Вратата бе затворена, но това не смути изобщо Джил.

Барни и Кен, седнали там, където бяха преди няколко минути, се стреснаха от внезапната й поява.

— Какво става? Съвещаваме се… — подхвана Барни, но Джил влетя в кабинета, следвана от Мария.

— Би ли затворила вратата, Мария? — Гласът на Джил прозвуча отмерено и професионално; Мария осъзна, че никога не я е чувала да говори така.

— Чу ли ме, Джил? — попита Барни.

— Мисля, че ти трябва да ме изслушаш.

— След пет минути ще интервюираме нова стажантка.

— Кажи й да почака. Ще говорим за делото и това засяга и двама ви.

Кен не продума. Мария забеляза, че лицето му пребледня. Барни се втренчи в нея, после посегна към телефона и повтори инструкциите на Джил. Изправи се и посочи към стола под прозореца:

— Ще го донеса по-близо…

— Няма да сядаме — прекъсна го рязко Джил.

Барни очевидно разбра тактиката й. Повдигна леко вежди и Мария предположи, че преценява бързо положението. Мнозина на негово място биха седнали отново, но той разбираше колко е важно да проведат разговора очи в очи. Остана прав.

— Спомена, че темата засяга кантората?

— Всъщност казах, че засяга вас двамата. Но, да, в крайна сметка засяга и кантората.

— Тогава се радвам, че сте тук — кимна той, възвърнал напевния си захаросан тон. — Току-що с Мария обсъдихме лъжливите обвинения и съм сигурен, че тя ще постъпи правилно в името на всички замесени.

— Не бъди толкова уверен — отвърна Джил. — Исках първи да разберете какво сподели с мен преди малко за посегателствата на Кен. Всеки съдебен заседател би определил поведението му като сексуален тормоз и тя обмисля да подаде жалба до Комисията за равни трудови права, а после да заведе съдебно дело.

— Не е вярно! — избухна Кен.

Джил се обърна към него и продължи с още по-отчетлив тон:

— Казал си й, че трябва да се постарае повече да играе екипно. И ако си на нейна страна, по-лесно ще стане партньор. После си й посегнал.

— Нищо подобно!

— Опипвал си я по врата и по гърдите.

— Докоснах я… само по рамото.

— Значи признаваш, че си я докоснал? И не си се отдръпнал, макар очевидно да й е било неприятно?

При тези думи Кен осъзна, че вероятно е по-добре да си държи езика зад зъбите. Обърна се към Барни. Дори да бе ядосан от чутото, Барни не го показа.

— На днешната ни среща Мария не обвини Кен в сексуален тормоз. Откакто работи тук, не е споменавала нищо подобно пред мен.

— Защо да споменава? Знаела е, че ще го прикриеш. Както и преди, когато уредихте другите случаи.

Барни си пое дълбоко дъх.

— Сигурен съм, че има някакво недоразумение. Ще уредим миролюбиво въпроса. Няма причина да прибягваме до заплахи.

— Не съм прибягвала до заплахи. Всъщност трябва да си благодарен, че дойдохме, за да ви спестим неприятната изненада.

— Благодарен съм — кимна той. — Мисля обаче, че ще обсъдим въпроса по-цивилизовано, ако седнем. Бих искал да изслушам Мария.

— Разбира се. Ще ти предоставим жалбата й веднага след като я подадем. Засега аз ще говоря от нейно име.

Очите на Кен се разшириха, но Барни погледна спокойно Джил.

— Нали разбираш, че нямаш право да представляваш Мария заради очевидния конфликт на интереси?

— Тук съм като нейна приятелка.

— Не съм сигурен дали има разлика.

— Да започнем тогава със следното — с Мария напускаме кантората. Нямахме намерение да те информираме днес, но реших да ти съобщя новината с оглед на потенциалното дело.

За пръв път дори Барни не знаеше как да реагира. Погледна към Мария, после пак към Джил.

— И двете напускате кантората?

— Да.

— Къде ще работите?

— Няма значение. В момента обсъждаме делото, което Мария смята да заведе. Всички знаем колко сериозни са обвиненията, повдигнати от Лин и другите жени. Представяш ли си колко тежест ще придаде на показанията им Мария?

— Но аз не съм направил нищо — промърмори Кен и Барни го изпепели с очи.

— Мислиш ли, че някой ще ти повярва? След всичко, което свидетелите ще кажат в съда? Но, разбира се, дотам няма да се стигне. Всички в стаята знаем, че се домогваш до споразумение. Подобни случаи почти винаги се уреждат извън съдебната зала. Не съм сигурна обаче, че Мария ще се съгласи. Докато разговаряхме, изглеждаше изключително разстроена. Няма да й бъда адвокат по случая, но подозирам, че е готова да стигне възможно най-далеч.

Барни си приглади сакото.

— Целта ви, предполагам, е не само да ни информирате, че смятате да заведете дело и да напуснете кантората. Тук сте, защото искате да разрешим проблема.

— Защо мислиш така?

— Не бихте спечелили нищо, като ни предупреждавате, че ще подадете жалба до Комисията.

— Може би просто изпитвам известна лоялност към кантората.

— Може би.

— Или пък искам Кен да разбере как, освен че ще съсипе кантората и ще остане без спестявания, вероятно ще се наложи да продаде абсурдната си кола, когато Мария приключи с него.

Кен простена тихо. Барни не му обърна внимание.

— Възможно ли е да разрешим проблема?

— Като за начало Мария иска шест седмици отпуск.

— Защо са й шест седмици отпуск, след като смята да напуска?

— Защото й се полагат. Защото Кен е задник. Защото вчера е видяла дъга над пръскачките в двора. Защото заради вас е работила до късно нощем и през почивните дни. Тоест, няма значение защо иска отпуск. Иска и толкова.

— През първата година на служителите им се полага само едноседмичен отпуск.

— Тогава ще направиш изключение. Платен отпуск, подчертавам, който ще бъде добавен към последния й чек.

Кен понечи да се намеси, но Барни вдигна ръка да го спре.

— Нещо друго?

— Да. Двуседмичното предупреждение за напускане отпада. Днес е последният ден на Мария тук. Но ще й платите и за въпросните две седмици.

Барни изглеждаше, сякаш е сдъвкал нещо противно.

— Това ли е всичко? Двумесечна заплата?

— Не съвсем. За преживения стрес й е необходим бонус. Да речем… още три месечни заплати.

Барни замълча.

— А в замяна?

— Ще го обсъдим, но съм почти сигурна, че няма да чуете нито дума от нея за развратното поведение на Кен. Никакви жалби, никакви съдебни дела. Разделяме се и всеки тръгва по своя път.

Барни замълча отново, вероятно замислен доколко сериозни са намеренията на Мария. Джил обаче прочете мислите му.

— Тя не блъфира, Барни. Познаваш Кен. Знаеш как се е отнасял към други жени и знаеш също, че е тормозил Мария. Нещо повече — знаеш, че не искаме много пари. Тя всъщност ти предлага подарък, защото, колкото и да презира Кен, към теб изпитва уважение.

— А заявлението?

— Изобщо не го споменавай — предупреди го Джил. — Мария няма да лъже. Няма обаче и да подпише заявление какво наистина се е случило. Ще го забрави.

— А ако другите ищци я призоват да даде показания?

— Дотогава ще бъде на Юпитер. Не бой се.

— Моля?

— О — усмихна се Джил. — Съжалявам. Помислих, че сме се пренесли в селенията на фантазията.

— На фантазията ли?

— И двамата знаем, че няма да я призоват, защото няма да позволите да се стигне дотам. Ще сключите споразумение. Налага се, иначе ще ви струва цяло състояние дори да спечелите делото.

Барни погледна към Кен, после отново към Джил.

— Може ли да те попитам какво искаш ти? След като също напускаш кантората?

— Само едно — отвърна тя. — В замяна ще довърша последните си две седмици тук. Ще сътруднича на партньорите, защото не искам промяната да се отрази на клиентите. После ще си тръгна.

— И какво е единственото условие?

— Да ми организирате скромно прощално парти в кантората. Нищо разточително — торта или нещо подобно — но да имам възможност да се сбогувам с всички наведнъж. Дотогава несъмнено е по-добре да не оповестяваме, че ще напускам. Другите партньори трябва да разберат, но не искам да подтикна персонала да си плюе на петите. Вярваш или не, надявам се да разрешиш проблема възможно най-бързо и най-тихо. Тук работят и добри хора.

Барни вероятно оцени благородството на Джил, но Мария забеляза как пресметливо поглажда брадичка.

— Пет месеца заплата за Мария не е малко. Партньорите няма да останат доволни. Три месеца съм сигурен, че мога да осигуря…

— Не тълкувай погрешно желанието ми да помогна на другите като възможност да преговаряме. Няма да преговаряме. Предложението е еднократно. Приемаш или не. Изтича в момента, когато с Мария излезем през вратата. После тя започва да попълва формулярите за жалбата. Честно казано, иска по-малко, отколкото ще дадеш на другите. Така че сега е редно да й благодариш, вместо да се пазариш.

Той не отговори веднага.

— Все пак ще трябва да говоря с останалите партньори — каза най-сетне. — Не мога да взема такова решение сам.

— Можеш, разбира се. И двамата знаем, че партньорите ще те послушат. Стига игрички. Приемаш ли условията, или не?

* * *

— Петмесечна заплата? — възкликна Мария.

Бяха на паркинга до колата й. Няколко минути по-рано Мария бе събрала личните си вещи от кабинета — снимки на семейството и няколко фотографии от гребните й излети — в малък кашон, вече прибран в багажника. По молба на Барни не се сбогува с никого, а и никой не забеляза нищо необичайно.

— Звучи добре, нали? — усмихна й се приятелката й.

Всъщност не беше за вярване. Край на Кен, край на уикендите, през които да наваксва задачи, възложени от Барни, и петмесечна заплата в спестовната й сметка. Никога, никога не й се бе случвало нещо подобно. Чувстваше се, все едно е спечелила от лотарията.

— Още съм зашеметена.

— Вероятно можех да поискам и повече.

— Това е повече от достатъчно. Изпитвам вина, че получавам толкова.

— Недей. Защото, вярваш или не, наистина си била подложена на сексуален тормоз. За теб вероятно не е било толкова очевидно, но е факт. А Барни в момента въздиша от облекчение, иначе нямаше да стоим тук в празнично настроение.

— Благодаря ти.

— Не е необходимо. Ти също би ми помогнала.

— Не съм добра колкото теб. Нападна Барни. И го победи.

Джил се усмихна доволно.

— И знаеш ли кое е поразително?

— Кое?

— Лесли е много, много по-добра от мен.

При тази мисъл лицето на Мария грейна.

— Благодаря ти отново, че избра мен.

— Няма защо. Знам точно какво получавам.

Мария посочи сградата.

— Странно е, че утре няма да работя. И най-вероятно никога няма да мина пак през тази врата. Случи се толкова… бързо.

— Както казват за фалита? Отначало се случваше бавно, после изведнъж.

Мария кимна.

— Предполагам. Колкото и да не ми харесва какво се опитва да постигне Барни в момента, надявам се да се справи.

— Той е единственият адвокат, за когото не е нужно да се безпокоиш. Ще се справи, каквото и да стане. И между нас да си остане. Няма да се изненадам, ако и той напусне кантората.

— Защо да напуска?

— Защото може да си го позволи. Ти би ли искала да продължиш да работиш с Кен?

Мария не отговори, но пък и нямаше нужда. Джил имаше право и се опитваше да осмисли изминалия ден. Мария внезапно си спомни за Лестър Манинг и за срещата с Марголис. Скръсти ръце.

— Какво би направила на мое място? Имам предвид Лестър Манинг? — попита.

— Мисля, че не знаеш достатъчно, за да направиш конкретни изводи. Разбирам, че това вероятно не ти помага, но…

Тя замълча. Мария не можеше да я вини, защото дори на нея й се струваше, че парченцата от мозайката не пасват.

* * *

Мария пое след върволиците коли към „Мейфеър“ — изискан търговски комплекс. Докато пътуваше, се опита да осмисли факта, че утре няма да ходи на работа. Не само утре, но и в понеделник. Това не беше й се случвало, откакто напусна кабинета на областния прокурор в Шарлот.

Тръсна глава да пропъди мисълта. Знаеше точно докъде ще я доведе и не искаше да мисли за Лестър, за приятеля на Кейси и за всичко, което Марголис й каза. Защото щеше да стигне доникъде. Освен ако объркването е „някъде“.

Никакъв Кен повече, въодушеви се. Никакви уикенди, провалени от Барни. След две седмици щеше да работи с Джил. И имаше петмесечна заплата. По отношение на кариерата й нещата едва ли можеха да се развият по-добре. Заслужаваше си да го отпразнува, дори разточително. Дали да продаде колата си и да си купи нещо по-спортно — стига да не е червен „Корвет“? Още щом й хрумна обаче, разбра, че е чиста фантазия. Беше твърде пестелива и не си представяше как се опитва да обясни на баща си защо е купила кола, вместо да изплати част от студентския кредит за юридическия университет или да си разкрие инвестиционна сметка. Или просто да спести парите за бъдещото партньорство в новата кантора.

Сред днешните събития се бе изгубила идеята, че някой ден — още на трийсет навярно — може да стане партньор в юридическа кантора. Кой би предположил?

Когато стигна „Мейфеър“, вече се здрачаваше. Написа съобщение на Серена, че ще е вкъщи към седем, но да не отлагат вечерята заради нея.

След секунди телефонът й изжужа. Прочете отговора на Серена: „И аз ще позакъснея. Не искам да пропуснеш вълнуващите разговори!“.

Мария се усмихна. Написа съобщение на родителите си кога да я очакват и се запъти към „Уилямс-Синома“. Винаги се затрудняваше да подари на майка си нещо специално — Кармен се притесняваше да харчат много пари за нея, особено децата й — ала този път вместо фантасмагоричната нова кола Мария реши да й избере сносни тенджери и тигани. Макар да обичаше да готви — и в ресторанта, и вкъщи — майка й никога не си купуваше кухненски съдове. Сегашните не бяха сменяни, откакто Мария бе в началното училище. Дори и по-отдавна.

Покупките се оказаха по-разточителни, отколкото предполагаше. Качествените съдове бяха скъпи, но изпита радост. Когато навърши шестнайсет, родителите й купиха кола на старо, която издържа, докато я смени със сегашната; бяха плащали таксите й за частно училище, за четирите години в колежа и за половината семестри в юридическия университет, а тя нито веднъж не бе правила подобен жест. Предполагаше, че майка й ще се притесни — баща й нямаше да каже нищо. Обаче майка й го заслужаваше.

Натовари подаръците в багажника до кашона с лични вещи от кантората. Улиците, слава богу, бяха по-спокойни. Преди да запали двигателя, написа съобщение на Серена, че пристига след петнайсет минути, и едва тогава осъзна, че не е разказала на Колин какво се е случило в кантората. Все още й се искаше да отпразнува събитието, а с кого да празнува, ако не с него? По-късно. В нейния или в неговия апартамент. Кой би предположил, че парите са афродизиак?

Понеже той сигурно вече бе зад бара, му написа съобщение. Помоли го да й се обади, когато му остане време. Вероятно щеше да остане на работа до десет-единайсет — тъкмо да й даде възможност да се върне вкъщи след вечерята, да запали няколко свещи, дори да изпие чаша вино. Вероятно щяха да будуват до късно, но какво от това? Утре Колин нямаше лекции, а тя нямаше да ходи в кантората.

Остави телефона на седалката до нея и пое към дома на родителите си. Свърна по тяхната улица и се запита колко ли пъти е минавала оттук. Десетки хиляди вероятно. Удивително, замисли се, като самия квартал. Хората идваха и си отиваха, но къщите сякаш оставаха недокоснати от времето и всеки ъгъл й навяваше спомени — сергии за лимонада, надпревара с кънки, фойерверки на Четвърти юли. Лакомство или беля. Как се разхожда с приятели. Телефонът й зазвъня, прекъсвайки потока от картини. Погледна екрана, видя името на Колин и се усмихна.

— Привет — поздрави го. — Позволяват ли ти да говориш в работно време?

— Не е редно, но видях съобщението ти. Помолих другия барман да ме покрива за няколко минути. Добре ли си?

— Да. Наближавам къщата на мама и татко.

— Мислех, че вече си там.

— Първо отидох да купя подарък на мама и се забавих много — обясни тя. — Но слушай! Няма да познаеш какво се случи днес!

— Марголис ли се обади пак?

— Не. Става дума за работата — уточни тя и докато стигне до дома на родителите си, му разказа накратко историята. — Което значи, че съм богата.

— Така изглежда.

— Купих на мама чудесни съдове за готвене.

— Сигурно ще ги хареса.

— След като преглътне чувството си за вина. Обадих ти се обаче за друго. Реших да те поканя вкъщи днес.

— Не се ли бяхме разбрали вече да дойда? Да ти звънна, когато си тръгвам от бара?

— Да, но тогава не бях в празнично настроение. Сега съм и исках да те предупредя.

— Да ме предупредиш за какво?

— Е, понеже съм богата, тази вечер може да поискам това-онова от теб. В леглото, имам предвид.

Той се засмя. Личеше си, че предложението му допада.

— Добре.

Мария видя колата на Серена, паркирана пред дома на родителите им; тротоарите от двете страни на улицата пустееха. Прозорците на къщите светеха; вътре проблясваха телевизионни екрани — семействата си почиваха в края на дългия ден.

— Все пак не позволявай предвкусването да те разсейва. Не бих искала да си навлечеш гнева на шефа.

— Ще се постарая.

Тя спря зад колата на сестра си и изключи двигателя.

— И още нещо. Помниш ли какво казах на Марголис? Когато ме попита защо съм с теб?

— Да.

Тя слезе от колата и я заобиколи.

— Искам да знаеш, че всяка дума беше вярна.

Той се засмя отново.

— Добре.

Мария отвори багажника.

— За жалост трябва да приключвам. Ще ми трябват и двете ръце, за да пренеса всичко.

— Разбирам. А и аз трябва да се връщам на работа.

— О, преди да…

Оглеждайки кутиите, тя зърна движение встрани и се обърна. Мъж пресичаше улицата и вървеше бързо към нея. За частица от секундата тя се почуди как да реагира. Кварталът бе спокоен; не беше чувала дори за кражба или за по-бурна домашна свада и никога не се бе страхувала. Намираше се на метри от къщата на родителите си на толкова безопасна улица, че през топлите летни нощи като малка спеше в палатка в задния двор. При вида на забързания непознат обаче настръхна, защото инстинктивно разбра, че мястото му не е тук.

В тъмното не различаваше ясно лицето му, но след миг той се озова в ореола от светлина, струяща през прозорците на дома на родителите й. Зърна проблясък на метал в ръката му и при вида на пистолета сърцето й изстина. Страхът я парализира, едва си поемаше дъх. Смътно долови, че по телефона Колин повтаря името й и все по-загриженият му глас най-сетне я изтръгна от вцепенението.

— Той е тук — прошепна тя.

— Кой? — попита Колин. — Какво става?

— Има оръжие — каза тя.

— Кой? — повтори той.

— Лестър Манинг. Пред къщата е.

23.

КОЛИН

Шокът, когато чу Мария да произнася името, бързо отстъпи място на инстинкта „бий се или бягай“ и по вените му рукна адреналин. Колин смътно долови Лестър да казва нещо и връзката прекъсна.

Лестър.

Колин вече тичаше. Излетя от задната стая, заобиколи бара, масите и клиентите, натискайки бутона за повторно набиране.

Телефонът се включи на гласова поща.

Повторно набиране.

Отново гласова поща.

Мария беше в беда.

Зад него барманът го извика; келнерките се заозъртаха объркано. Когато Колин профуча през входната врата, салонният управител го попита къде отива.

Лестър има пистолет!

Колин свърна край ъгъла на сградата. Подхлъзна се на пясъчната алея. Успя да запази равновесие и се втурна по улицата, очертавайки мислено най-прекия маршрут до дома на родителите на Мария.

Надяваше се пътят да е чист.

Надяваше се колата му да запали.

Помоли се колата му да запали.

Щеше да се обади в полицията, щом потегли.

Стрелна се край възрастна двойка. Вече виждаше колата.

Изтичаха ценни секунди.

Ами ако Лестър вече я е отвлякъл? Както Джералд Лос бе похитил Кейси?

От къщата на родителите й го деляха двайсет минути.

Щеше да ги сведе до десет. Дори по-малко.

Мария може вече да е изчезнала.

Скочи в колата, пъхна ключовете в стартера, стараейки се да не дави двигателя. Въпреки това завъртя яростно ключа и старото камаро оживя с боботене. Колата се отлепи от бордюра, а Колин вече бе вперил поглед в автомобилите отпред.

Настигна колоната и погледна към телефона си. С една ръка набра 911 и чу операторът да го пита какъв е спешният случай.

— Въоръжен мъж заплашва жена. Мария Санчес. Мъжът се казва Лестър Манинг и я преследва. Издебнал я е пред дома на родителите й.

Адресът му убягна, но каза на оператора имената на родителите на Мария, както и улицата и съседната пряка. Представи се и съобщи, че пътува натам. Операторът настоя да остави полицаите да си свършат работата, но той прекъсна връзката.

Натисна газта и камарото му буквално подпря бронята на колата пред него. Съседната лента бе блокирана от черен рейндж ровър, движещ се с максималната разрешена скорост. Колин отби в разделителното платно, изпревари върволица автомобили и се върна отново в своята лента. Ускори ход и след секунди застигна пикап и бял миниван, напредващи един до друг. Подмина и тях по разделителното платно, този път почти без да забавя.

Стигна завоя към моста и завъртя рязко кормилото. Гумите му изсвистяха. Изпревари още няколко коли по разделителното платно и най-сетне се озова на прав път с по-малко трафик. Натисна педала на газта до пода. Адреналинът изостряше рефлексите му зад волана. Тялото му откликваше в пълен синхрон с колата.

Увеличи скоростта и видя червен светофар отпред и низ от стопове на изчакващи автомобили. За да не спира, навлезе в платното за велосипедисти.

Профуча през пролука на кръстовището и продължи напред, като слаломираше край колите и отбиваше при нужда в платното за велосипедисти. Взе завой и се устреми към дълга върволица автомобили. Нямаше изход. Наложи се да прекоси паркинг на бензиностанция, принуждавайки хората да отскачат от пътя му.

Полицаите бяха тръгнали към дома на Мария, но може би нямаше да стигнат навреме.

Мислите му кръжаха трескаво. Питаше се дали Лестър вече е накарал Мария да влезе в колата му и къде ще я отведе.

И дали не я е прострелял.

Нов завой, този път наляво, и за пръв път бе принуден да спре на оживено кръстовище. Удари по волана, после затаи дъх и потегли напред, прехвърляйки се от лента в лента. Друг шофьор натисна спирачки, подминавайки го на сантиметри.

Профучавайки през жилищен квартал, Колин се оглеждаше за деца, домашни любимци и други пешеходци, докато къщите пробягваха край него.

Нов завой. Гумите изскърцаха и задницата на камарото поднесе първо наляво, после надясно. Колин едва удържа волана. От двете страни на улицата бяха паркирани коли и ограничаваха видимостта. Наложи се да забави ход. Пред него мъж и жена бутаха бебешка количка по тротоара. От другата страна на улицата дете и баща си подхвърляха топка. Мъж разхождаше куче на дълга разтегаема каишка.

Още един завой и навлезе в шосето с по-добра видимост. Колин набра скорост, най-после навлизайки в квартала, където живееха семейство Санчес.

Девет минути.

Взе последния завой с максимална скорост и едва не удари синьо камри, наближаващо бързо по средата на пътя. Колин сви инстинктивно надясно. Същото направи и другият шофьор. Камарото поднесе отново, гумите изсвириха. Сърцето на Колин заби като чук в гърдите. Когато колите се разминаха на сантиметри, зърна за миг зад стъклото двама мъже със стреснати лица и ококорени очи. Бяха на косъм. Той стисна здраво волана и овладя колата в последния момент.

Видя улицата на Санчесови и не удари спирачки, докато не стигна до последната пряка.

Обземаше го страх.

Молеше се да не е закъснял.

Свърна по пряката и чу сирени. В огледалото за обратно виждане примигваха сигнални светлини на патрулна кола. Колин почти не забави ход, но патрулната кола го настигаше бързо. Чу високоговорителят да грачи:

— Отбий и спри!

„За нищо на света — помисли си Колин. — Каквото и да ми се случи.“

24.

МАРИЯ

Не можеше да откъсне очи от пистолета… и от човека, който го държеше.

Лестър Манинг.

Марголис бе сгрешил. Лестър не беше в клиниката.

Дебнеше я тук. Мисълта я скова. Проследи безпомощно как й взема телефона. Лицето му се разкриви до неузнаваемост.

— Никакво обаждане! — изкрещя и тя подскочи; викът прозвуча пискливо, истерично. — Никаква полиция!

Лестър отстъпи назад. Сетивата й се изостриха и видя ясно всичко — мазната коса, прокъсаното брезентово яке, избелялата червена риза, дрипавите джинси, тъмните дупки на зениците и бързото повдигане и спускане на гърдите му. В главата й се занизаха думи — параноидно разстройство, обострена фаза, натрапчиви заблуди.

И пистолета. Той имаше пистолет.

Родителите й бяха вътре. Серена също. Опасност грозеше семейството й, беше тъмно и нямаше съседи отвън.

Трябваше да побегне още щом го видя, да хукне към вратата и да я заключи отвътре, но тя бе останала като закована на място, сякаш краката й принадлежат на друг човек…

— Знам какво направи! — просъска той.

Думите прозвучаха бързо и почти неразбираемо. Той продължи да отстъпва назад. Телефонът в ръката му просия и зазвъня. Колин. Лестър се сепна и се втренчи в екрана. Натисна бутона за прекъсване на връзката. Телефонът пак просия и зазвъня. Лестър се намръщи и прекъсна отново връзката, говорейки на телефона, сякаш е живо същество:

— Никакво обаждане! Никаква полиция! — После промърмори: — Мисли трезво. Това не е реално. — С разтреперани ръце включи телефона на безшумна вибрация и го прибра в джоба си. — Те няма да дойдат!

„Дано Колин вече да се е обадил в полицията — помоли се тя. — Дано пристигнат бързо. Ще издържа, докато дойдат. Няма да бъда като Кейси. Докосне ли ме, ще крещя и ще се боря с всички сили.“

Но…

Марголис бе споменал, че понякога Лестър се държи нормално; успявал е да работи от време на време. И при първата им среща той бе… странен, но не изглеждаше луд. Може би ще успее да го вразуми. Само да запази спокойствие.

— Здравей, Лестър — подхвана тя, стремейки се гласът й да прозвучи невъзмутимо.

Очите му заискриха; зениците му бяха огромни.

Не, не огромни. Разширени. Дрогиран ли беше?

— „Здравей, Лестър“. Това ли успя да измислиш?

— Искам да знаеш, че съжалявам за Кейси…

— Не, не, не! — извика той. — Не изричай името й. Тя умря заради теб!

Мария вдигна инстинктивно ръце. Очакваше да я нападне, но той отстъпи още една крачка назад. Докато отброяваше секундите, осъзна, че Лестър изглежда не толкова ядосан, колкото… уплашен?

Или на ръба на истерична криза. И за нищо на света не бива да отключва параноята му.

Тя сведе очи. Сърцето й биеше лудешки. Чуваше запъхтяното му дишане. Тишината се проточи. Най-сетне той подсмръкна и каза по-тихо:

— Не.

Дишането му най-сетне се поуспокои и когато проговори отново, гласът му пресекваше, но звучеше по-овладяно.

— Те са в безопасност — кимна към къщата. — Семейството ти. Видях ги през прозорците. Видях и как сестра ти влезе вътре. От теб зависи какво ще им се случи от тук нататък.

По гърба й пролазиха тръпки, но не продума. С усилие на волята той явно се заставяше да си поема бавно дъх. Не откъсваше очи от нейните.

— Дойдох да поговорим. Длъжна си да ме изслушаш. Този път ще ме чуеш, нали, Мария?

— Да.

— Лекарите ми казват, че не е истина — обясни той. — Казвам си, че не е истина. Но после си спомням истината. За Кейси и за мама. За полицията. И какво направиха. И знам, че ти стоиш зад всичко. Лекарите ми казват, че не е вярно и си измислям, но аз знам, че е вярно. Кажи ми! Говориш им за мен, нали?

Тя не отговори и забеляза как жилите по врата му се изопват.

— Безсмислено е да лъжеш. Знам истината.

— Да — отрони тя.

— Пак си говорила за мен на полицаите?

— Да — повтори тя.

— Затова детективът дойде тази сутрин.

„Къде е Колин? — запита се тя. — И полицията.“ Не знаеше докога ще успее да удържи Лестър.

— Да.

Той извърна рязко глава.

— Когато се срещнахме за пръв път, исках да ти повярвам, че ще се постараеш да ни помогнеш и Кейси ще бъде в безопасност. После обаче разбрах, че за теб Кейси е никоя. Просто поредното безлично име. Но тя не беше никоя. Беше ми сестра и твоята работа бе да я защитиш. Но ти не я опази. И тогава…

Той затвори очи.

— Кейси се грижеше за мен, когато мама се чувстваше зле и не можеше да стане от леглото. Правеше ми пилешка супа, четеше ми книжки, гледахме телевизия. Знаеше ли го? Тя не беше никоя. — Той избърса носа си с опакото на дланта и продължи с почти момчешки глас: — Предупредихме те какво ще се случи, но ти не се вслуша. Когато Кейси умря, мама не намери сили да продължи да живее. Самоуби се заради теб. Знаеш ли го? Кажи ми истината.

— Да — призна тя.

— Знаеш всичко за нас, нали, Мария? Знаеш всичко за мен.

— Да.

— И изпрати полицаите при мен след смъртта на Кейси?

— Защото ти ми изпращаше бележки. Заплашваше ме.

— А приятелят ти? Здравенякът в клуба? Видях как се разгневи, когато ти поръчах питието. Искаше да ме нарани, нали?

— Да.

— И тази сутрин ти пак изпрати полицията.

— Защото наряза гумите ми! Защото ме следиш!

— Да.

Той поизправи рамене.

— Това казах на лекарите. Дума по дума. Но те не ми вярват, разбира се. Никой не ми вярва, но ти поне си честна. Знаех, но сега наистина знам. И с цялото си тяло усещам разликата. Разбираш, нали, Мария?

— Не.

— Да.

— Страхът те завладява. Колкото и да се опитваш да се пребориш с него, той те смазва, изцежда живота от вените ти. Както сега. Знам, че се страхуваш от мен. Може би както Кейси се е страхувала, след като я предаде.

Погледна я очаквателно за потвърждение.

— Да.

Той потупа с пистолета по крака си.

— Представяш ли си какво е чувството? Да изгубиш сестра си? И майка си? И да виждаш как хора като теб преследват баща ти? А после мен?

— Не мога да си представя колко ужасно е било.

— Да! Не можеш! — изкрещя внезапно той и в същия момент Мария чу приглушения вой на полицейска сирена.

Лестър наостри слух и по лицето му се изписа разбиране. Погледна отново към Мария.

— Казах ти, че не искам никаква полиция! Никаква полиция! — Гласът му пресекна, удавен в гняв и неверие; той пристъпи крачка към нея. — Няма да се върна там! Чуваш ли? Няма да се върна там!

Тя отстъпи, вдигнала ръце.

— Добре…

— Те ми причиниха болка! — извика той и пристъпи още една крачка към нея; по лицето му избиха червени петна. — Пуснаха ми ток! И ме сложиха в килия с животни, които ме пребиха. А те не направиха нищо! Всички ми се присмиваха, сякаш това е игра! И знам кой ги накара да ме измъчват!

Божичко… той губеше разсъдъка си…

— Ти! — изпищя той, разтреперан от ярост.

Мария отстъпи назад, опитвайки се да запази разстоянието помежду им. Очите й се стрелкаха ту към пистолета, ту към Лестър. Той продължи да приближава, тя — да върви заднишком. Накрая опря гръб във вратата на гаража.

— Ти извика полицията! Не ме оставяш на мира, но този път няма да ти се размине!

„Серена сигурно го е чула — каза си Мария. — Или родителите ми. Ще отворят вратата всеки момент, Лестър ще се обърне и ще стреля…“

През въртопа от трескави мисли долови, че към първата сирена вече се е присъединила втора, по-далечна, но и двете приближават. Челюстта на Лестър изпъкна и очите му запламтяха от гняв, че са го предали. Показалецът му се плъзна към спусъка на пистолета и през тялото й сякаш премина ток.

„Бягай! Бягай!“

Обърна се и заобиколи колата. Втурна се към къщата. Чу Лестър да изкрещява стъписано името й. Чу го да хуква след нея.

„Бягай!“

Двайсет метра. Може би десет.

Предната врата се открехна и сноп светлина падна върху верандата. Мария бе сигурна, че той я гони.

„Бягай!“

Със сетни сили се устреми към светлината. Усети как Лестър се пресяга към нея. Като на забавен каданс видя Серена да излиза на верандата.

„Ще ни убие и двете…“

Застанала в светлия ореол пред отворената врата, Серена не разбираше какво става. Взираше се объркана в Мария, която изкачи на бегом стъпалата.

„Пръстите му шарят по ризата ми…“

Тялото й се напрегна до краен предел.

— Мария? — извика Серена.

Едва по-късно осъзна, че сестра й е изкрещяла името й. Още малко…

И… най-сетне успя.

Сграбчи Серена и я блъсна вътре, затръшвайки вратата зад себе си.

— Какво правиш? — извика сестра й.

Мария заключи вратата, улови я за китката и я дръпна силно.

— Махни се от вратата! — изкрещя. — Той има пистолет!

Серена залитна, едва не падна.

— Кой има пистолет?

— Лестър!

Мария довлече Серена в кухнята и видя майка им, застанала до печката със стъписано изражение. Но баща й го нямаше. Мария се озърна.

Божичко!

— Къде е татко?

— Чакай! Лестър е тук? — Гласът на Серена долетя зад гърба й.

— Отвън е! — извика Мария и погледът й се насочи към стъклената врата с надеждата баща й да е на задната веранда. — Лестър Манинг! Мъжът, който ме преследва! Ще нахлуе през вратата всеки момент.

„Ще убие мен и тях, и себе си. Както Джералд Лос уби Кейси…“

С облекчение зърна баща си до масата на верандата. Смоуки лежеше в скута му.

Серена и майка й заговориха една през друга, но тя не различаваше думите.

— Млъкнете! — извика им. — И двете! — Отвори задната врата. — Влизай тук! — процеди през зъби и махна на баща си да побърза.

Той я послуша и скочи на крака, прегърнал кучето.

Серена и майка й замълчаха. Мария се ослуша — да чуе тропане на вратата, звън на натрошено стъкло.

Тишина.

Серена я гледаше втрещена. Родителите й я наблюдаваха зяпнали.

Нищо.

Ами ако Лестър дебнеше в задния двор?

В тишината воят на сирените проехтя отново. Достатъчно силен да се чува в къщата.

— Не разбирам — не се стърпя най-сетне Серена. — Къде те преследваше Лестър? — попита с разтреперан от сълзи глас.

— В двора. Видя го. Щеше да ме сграбчи.

Сестра й поклати объркано глава.

— Видях те да тичаш, но зад теб нямаше никого. Един мъж тичаше по улицата…

— Имаше пистолет и ме преследваше!

— Не — настоя Серена. — Не беше зад теб.

Преди Мария да осъзнае думите й, оглушителният писък на сирените изпълни къщата и червени и сини отблясъци заиграха ритмично по стените.

„Полицията — помисли си тя. — Слава богу!“

В същия момент предната врата се отвори с трясък.

Мария изпищя.

25.

КОЛИН

Колин реши, че е постъпил правилно. Адреналинът се бе оттекъл от вените му и се чувстваше изтощен до смърт, но нямаше как да не отбележи факта, че лежи по корем с ръце, закопчани с белезници зад гърба, под изпепеляващите погледи на двама полицаи, и вероятно му предстоят дълги дни зад решетките.

Може би трябваше да послуша полицаите в патрулната кола и да спре.

И може би не трябваше да спира със свистящи гуми зад втората полицейска кола, вече паркирала пред дома на Санчесови. И може би не биваше да щурмува вратата, когато полицаите, запътили се към нея, му изкрещяха да остане на място. Ако бе постъпил другояче, полицаите вероятно нямаше да извадят оръжията си, а той да се моли да не стрелят по него.

Погледнато положително, всъщност не докосна и с пръст полицаите. След като разби с ритник вратата обаче, те не бяха в настроение да го изслушат, когато се опита да им обясни за необитаемата къща и за парка — местата, накъдето Лестър вероятно бе побягнал. И четиримата бяха твърде вбесени. Обвиниха го в опасно шофиране с превишена скорост и в неподчинение на служителите на реда. Обясниха му, че няма да му се размине с глоба. Арестуваха го, което означаваше, че съдебното споразумение ще бъде преразгледано и вероятно отменено.

Адвокатът му несъмнено щеше да оспори решението, но сигурно щяха да информират съдията, постановил решението — справедлив и разумен човек, който обаче даде кристално ясно да се разбере какво се очаква от Колин. Като се добави фактът, че Марголис ще настоява да го въдворят за постоянно сред опасните насилници, съдбата му бе повече от предвидима.

Затвор.

Не се страхуваше да го заключат. По принцип се справяше добре в места с правила и строг порядък, макар и без свобода. Знаеше как да си гледа своята работа, да отвръща поглед при нужда и да си държи езика зад зъбите, а след известно време всичко навярно щеше да се превърне в рутина. Щеше да оцелее, да го пуснат и да започне наново. Но…

Мария нямаше да го дочака и нямаше да стане учител.

Не искаше да мисли за това. Ако можеше да върне лентата назад, пак би постъпил така. Преследвачът на Мария се появява с оръжие? Трябва да я спаси. Чисто и просто. Как би могъл да предвиди, че Лестър ще изчезне яко дим?

Ако го бяха послушали, полицаите вече щяха да са го заловили. Изгубиха обаче ценни минути, докато закопчаваха белезниците на Колин, декламираха му правата и едва след като се успокоиха, най-сетне разпитаха Мария, която им разказа малко несвързано историята си. После дадоха думата на Феликс, който каза, че не възнамерява да повдига обвинение за разбитата врата и откъртената рамка. И Серена, и Кармен плачеха през цялото време. Твърде късно двама от четиримата полицаи тръгнаха с едната патрулна кола да търсят Лестър. После, след като молбите й да освободят Колин удариха на камък, Мария го изненада, настоявайки да извикат детектив Марголис.

Колин затвори очи с надеждата детективът да се окаже зает.

След миг един от полицаите съобщи, че Марголис пътува насам.

Щеше да остане очарован. Несъмнено щеше да го възнагради със самодоволна усмивка и с реч „Предупреждавах те какво те чака“. Сигурно вече репетираше в колата.

И все пак Колин не съжаляваше. Мария и семейството й бяха невредими и единствено това имаше значение. Както и да спрат Лестър. Мария обясни на полицаите как се разгневил, щом чул сирените. Дотогава обаче успявала да го усмирява, като му говорела. Или по-точно изслушвала налудничавите му мисли и се съгласявала с него. Но следващия път? Толкова лесно ли ще се поддаде Лестър? Или просто ще я сграбчи и ще я отведе някъде, където полицията няма да ги открие?

Призля му при тази мисъл и му се прииска да се срита, задето не е проверил сам клиниката. Как се бе измъкнал Лестър? Щом тази сутрин бе изпаднал в криза при появата на детектива, защо не го бяха задържали насила? Или вече не правеха така?

Тревожеше го и друго — как Лестър бе разбрал, че Мария ще е тук. Вероятно е проверил в кантората и в апартамента й и е видял, че я няма, но…

От главоблъсканицата го изтръгнаха първо фарове, после бръмчене на паркираща кола. Двигателят замлъкна, отвори се врата и след секунда се захлопна.

Марголис.

* * *

— Имаш ли чувството, че Коледа е подранила? — попита детективът, клекнал до него. Щом влезе, Марголис се насочи първо към Мария, но видя Колин на пода, закопчан с белезници, и буквално доприпка при него. — Защото за мен май е дошла.

Колин не продума. Каквото и да кажеше, щеше да се обърне срещу него.

— Тъкмо отивам да хапна, представи си, на десетина минути оттук, но ми се обаждат да дойда спешно. И кого заварвам? Старата си дружка Колин? Признавам, че отдавна не съм те виждал да изглеждаш толкова добре. — Колин забеляза отражението на усмивката му в излъсканите му до блясък обувки. — Какво направи? Счепка се с приятелката си? Нахвърли се срещу мама и татко, когато се опитаха да се намесят? Или срещу полицаите, докато те усмиряваха? — Марголис изплю клечката за зъби и тя падна опасно близо до лицето на Колин. — Изплюй камъчето. И бездруго ще разбера.

Колин въздъхна.

— Шофиране с превишена скорост.

Марголис наклони изненадано глава.

— Сериозно? — Колин не отговори и детективът се подсмихна. — Признавам, че не го очаквах. Но не бих се отказал от такъв подарък. Отивам да поговоря с приятелката ти. Ако все още я наричаш така, разбира се. Дори и с пръст да не си я докоснал, не ми прилича на жена, която ще посещава всяка седмица възлюбения си в затвора, за да го подкрепя. А имай предвид, че открай време преценявам отлично хората.

Марголис се изправи и тръгна към Мария.

Колин прочисти гърло:

— Може ли да стана?

Марголис го погледна през рамо и след няколко секунди повдигна рамене.

— Не знам. Можеш ли?

Колин се подпря с глава на земята, повдигна хълбоци, сви колене и пъргаво се приземи на крака.

Марголис махна с ръка да възпре полицая, понечил да пристъпи към Колин. Подсмихна се отново.

— Сигурен съм, че затворниците ще се редят на опашка да танцуват с теб, ако им демонстрираш уменията си. Все пак потърпи малко, докато разбера какво става тук.

Даде знак на двамата полицаи да приближат и тримата заговориха тихо. Единият на няколко пъти посочи с показалец Мария. Неколцина съседи вече надничаха към тях от моравите си или от улицата, опитвайки се да видят по-добре. Не само Колин ги забеляза. Марголис размени няколко думи със семейството и всички тръгнаха към къщата. Учудвайки Колин, Марголис му махна да ги последва.

В дневната Мария отново разказа всичко от самото начало и описа как е бил облечен Лестър, само че този път историята прозвуча по-свързано. Родителите й и сестра й стояха зад нея с още по-разтревожени лица, а двамата полицаи, арестували Колин, бдяха от двете страни на входната врата. Марголис си водеше бележки, Серена от време на време вмъкваше уточнения. Едва когато Мария приключи, детективът зададе първия си въпрос:

— Заплаши ли те с пистолета?

— Държеше го в ръка.

— Но не го вдигна? Не го насочи към теб?

— Има ли значение? Дойде с пистолет пред къщата на родителите ми. Трябва да го арестуваш — настоя Мария.

Марголис разпери ръце.

— Не ме разбирай погрешно. На твоя страна съм. След като е признал, че е изпратил розите и е поръчал питието, несъмнено ще получиш ограничителната заповед. Никой съдия не би отхвърлил молбата, а аз ще се обадя да видя дали може да я издадат по-бързо. Питам те, защото искам да определя дали Лестър е нарушил и закона за огнестрелните оръжия.

— Той е душевноболен. Незаконно е да притежава оръжие в този щат.

— Може би.

Очите на Мария заискриха.

— Тази сутрин е бил в психиатрична клиника. Така ми каза ти.

— Няма причина да не вярвам, че не е бил там, но ще проверя дали детективът не е сгрешил. Колкото до душевното заболяване, не сме сигурни, че е освидетелстван официално. Нямам достъп до медицинските му досиета, а когато са го арестували, обвиненията са били оттегляни. Има и разлика дали постъпваш доброволно в болница, или те въдворяват принудително.

— Цепиш косъма на две — възнегодува тя. — Обясних ти как се държеше. Говореше на телефона, за бога! Халюцинираше и ме заплаши с пистолет!

— Сигурна ли си?

— Слушаш ли ме изобщо?

Марголис изправи рамене в очевидна защитна позиция.

— Не спомена да е насочвал оръжието към теб и да те е принуждавал да направиш нещо. А когато си се оттеглила към къщата, той е побягнал в обратната посока.

Мария замълча и Колин забеляза как по лицето й се изписва мимолетно колебание.

— А фактът, че ми наряза гумите и ми открадна телефона?

— Каза ли ти, че е нарязал гумите?

— Не, но… — Тя го погледна втренчено. — Защо му намираш извинения? Все едно търсиш причина да не го арестуваш.

— Точно обратното. Опитвам се да открия нещо категорично. Няма смисъл да го арестувам, ако не мога да го задържа.

— Имаше пистолет! Нищо ли не значи това?

— Щеше да значи, ако се е опитвал да го скрие. Или те е заплашил. Но според теб нито едното, нито другото е налице.

— Това е… нелепо.

— Такъв е законът. Ако няма разрешително за оръжието, разбира се, ще го използвам. Но няма да е достатъчно да го задържа за дълго. Както и фактът, че е взел телефона ти.

— А нарязаните гуми?

— Призна ли? — попита отново Марголис.

— Не, но…

Марголис въздъхна.

— Знам колко е мъчително за теб, но наистина се опитвам да ти помогна. Търся основание за арест със сериозни обвинения, за да остане заключен.

— Добре тогава. Сгреших. Сега си спомням, че насочи пистолета към мен. През цялото време ме държеше на мушка.

Марголис повдигна вежди.

— Променяш версията си?

— Коригирам я.

— Добре — кимна той. — Но преди да тръгнем по този път, трябва да разбереш, че цялата ситуация вероятно е по-сложна, отколкото предполагаш.

— В какъв смисъл?

— Не мога да уточня. Разследването не е приключило. Засега е достатъчно да знаеш, че проучвам други вероятности.

— Други вероятности? — учуди се Колин.

Мария го погледна въпросително, после пак обърна глава към Марголис точно когато някой почука на вратата. Един от полицаите, отишли да търсят Лестър, надникна в стаята. Марголис се извини и излезе. След минута се върна при Мария и семейството. Влязоха и другите двама полицаи и застанаха до вратата.

— Не са успели да го намерят — каза детективът. — Обиколили са два пъти квартала, говорили са със съседите отвън. Никой не го е виждал.

Колин отвори уста, но размисли и замълча. Марголис го забеляза.

— Нещо ти хрумна?

— Питах се дали са проверили парка. И къщата зад тази.

— Защо? — намръщи се Марголис.

Колин сподели разкритията си, както и подозренията си за безлюдната къща и шпионажа на Лестър. Спомена и къде според него той паркира колата си. Призна, че е посещавал квартала късно нощем и рано сутринта и е проучвал автомобилните табели. Родителите на Мария пребледняваха все повече, а непроницаемите очи на Марголис не се откъсваха от него.

— Казваш ми го чак сега? Че през цялото време си играл на частен детектив?

Колин кимна към полицаите.

— Когато ме арестуваха, им обясних къде може да е избягал Лестър. Не ме изслушаха.

В стаята се възцари тишина. Един от полицаите пристъпи тежко от крак на крак.

— Но той не тичаше към парка — обади се тихо Серена. — Нито към къщата.

— Моля? — погледна я Марголис.

— Паркът е на няколко пресечки в онази посока. — Серена махна към кухнята. — А ако не е искал да заобиколи по далечната пряка, не е тичал и към празната къща. Бягаше в обратната посока.

Марголис поразмисли, после размени шепнешком няколко думи с полицаите и двама от тях излязоха от стаята. С половинчасово закъснение, каза си Колин.

Марголис се върна при Мария.

— Ако Лестър е дошъл тук с кола и след като няма регистриран автомобил на негово име, полицаите ще проверят дали има откраднати коли и можем ли някак да ги свържем с него. Възможно е, разбира се, Лестър просто да е избягал, но важното сега е да се уверя, че си в безопасност. Ще се връщаш ли в апартамента си?

— Ще остане при нас — заяви Феликс. — Серена също.

Детективът посочи над рамото си.

— Вратата е разбита.

— Имам дъски в гаража. Ще я укрепя. А утре ще я поправя.

— Имате ли аларма?

— Да, но не я използваме често.

— Тази нощ я включете. Заковете вратата и спуснете щорите за всеки случай.

— А полицейска охрана? — попита Серена. — Ще остане ли някой в къщата?

— Няма начин — отговори Марголис. — Изберете си причина — орязан бюджет, недостатъчна жива сила, лимит на извънредните смени, няма ограничителна заповед. Ще се обадя обаче на началника и ще уредя патрулната кола да минава през час-два.

— Ако Лестър се върне?

— Не мисля, че е вероятно.

— Защо?

— Защото се страхува от полицията, а сигурно ще предположи, че тук има полицаи.

— Освен ако не е луд и му е все едно — уточни Мария.

— Избягал е по-рано — каза Марголис, но явно осъзна колко неубедителен е доводът му и продължи: — Знам, че си уплашена и разстроена. Ще се погрижа патрулът да обхожда квартала през час. А и кой знае. Може да им провърви и да го заловят. Ще го доведат в ареста, ще го тикна в стаята за разпити и ще видим накъде ще задуха вятърът. Утре ще подадеш молба за ограничителна заповед и следващия път, когато те доближи, ще го задържим. И няма да се измъкне.

Колин видя как по лицето на Мария пробягват противоречиви чувства. Тя погледна към полицаите до вратата и си пое дълбоко дъх.

— Може ли да поговорим насаме?

След известно колебание Марголис кимна и махна на полицаите да излязат. Серена и родителите й се оттеглиха в кухнята и Мария подхвана с въздишка:

— Какво ще стане с Колин?

Детективът погледна към него.

— Как какво?

— Надявах се да убедиш полицаите да го пуснат. Да го глобят за превишена скорост, вместо да го арестуват.

Марголис повдигна смаяно вежди.

— И защо? Казаха ми, че е карал със сто километра в час в жилищен квартал. Едва не се е сблъскал челно с друг автомобил на няколко преки оттук. Отказал е да спре, когато са му сигнализирали. — Поклати глава. — После не се е подчинил на полицаите да остане на място и е създал критична ситуация.

— Бях в опасност. И ти би направил същото, ако твой близък е в беда.

— Редно е било да остави полицаите да си свършат работата. А скоростта, с която е шофирал, е изложила на опасност живота на други хора.

— Лестър имаше пистолет, за бога!

— Още една причина да не пречи на полицаите.

— Не е справедливо. Знаеш го! — извика Мария, загубила самообладание. — Ще го изпратиш в затвора за превишена скорост?!

„Не беше само това — помисли си Колин. — Полицаите ме видяха през последните две минути на пътя.“

— Той е направил своя избор — отсече Марголис. — Не забравяй, че се е наложило полицаите да извадят оръжия. Можеше да пострадаш. Семейството ти — също.

— Щом разбра, че съм в безопасност, той се остави доброволно да го задържат. Не повиши глас, не оказа съпротива. Наистина ли искаш да съсипеш живота му? Защото е бързал да ме спаси?

— Не съм го арестувал аз — сви рамене Марголис.

— Не си. Но имам чувството, че ще те послушат. — Тя скръсти ръце, за да срещне погледа му. — Знам, че не вярваш на Колин, и мислиш, че мястото му е в затвора. И ако беше оказал съпротива на полицаите или бе направил друга глупост, нямаше да те моля да се намесиш. Но той не направи нищо подобно, а ти не ми изглеждаш твърдоглав и отмъстителен. Моля те…

Невъзможно дълго се проточиха секундите, през които Марголис я гледаше, без да помръдне. После безмълвно тръгна към вратата.

* * *

Пет минути по-късно Колин стоеше до канапето и разсеяно разтриваше китките си, където белезниците ги бяха протрили.

— Благодаря, че ми помогна — каза той.

— Няма защо.

— Още не мога да повярвам, че те послуша.

— Аз мога. Знаеше, че е правилно да постъпи така. А и полицаят, който те арестува, не възрази. След като чу цялата история, решимостта му да те затвори зад решетките изглежда се изпари.

Колин посочи вратата:

— Съжалявам. Ще платя щетите.

— На татко му е все едно. Твърде е ядосан, че Лестър е шпионирал семейството, та да се ядосва за вратата.

— Да помогна ли да я укрепим?

Тя кимна и го поведе към гаража. Върнаха се с дъски, чук и пирони. Мария държеше дъските, а той ги сковаваше. Когато приключиха, пристъпи към него, прегърна го дълго и се отдръпна.

— Какво ще правиш сега?

— Ще се обадя в бара. Ще кажа на управителката къде съм и ще разбера дали са ме уволнили. После ще стоя на пост на улицата. Искам да съм тук, ако Лестър се появи.

Тя кимна.

— Какво имаше предвид Марголис, когато каза, че разследва други възможности? Лестър призна за почти всичко…

Той сви рамене.

— Нямам представа. Приятелят на Кейси може би? Марк Аткинсън? Понеже е изчезнал от хоризонта.

Колин разказа малкото, което бе научил по-рано.

Феликс влезе в дневната, придружен от Кармен. Кармен подаде на Колин чаша вода с лед, а Феликс огледа как е сковал вратата.

— Съжалявам — каза Колин сконфузено. — Казах на Мария, че ще платя щетите.

Баща й кимна.

— Добра работа. Солидна. — Пристъпи към Колин и го погледна. — Искам да ти благодаря, че се притече на помощ на Мария. И се обади в полицията.

— Няма защо.

Кармен застана до Феликс. Зад тях Колин виждаше Серена в кухнята, която очевидно слушаше внимателно.

— Когато се запознахме, не те прецених правилно — продължи Феликс. — Мария ме увери, че с теб се чувства сигурна. Сега разбирам защо.

При тези думи Мария хвана ръката на Колин.

— Казал си на Мария, че ще стоиш отвън на пост през нощта. В случай че Лестър се върне.

— Да.

— Това не ми харесва.

Колин го погледна.

— Ще останеш вкъщи. Като наш гост.

Мария стисна леко ръката му.

— Добре — усмихна се той.

* * *

Колин кръстосваше дневната. Надничаше през завесите на прозореца отпред, после през кухненските прозорци.

Никаква следа от Лестър.

Марголис спази дадената дума — патрулната кола мина край къщата четири пъти; два пъти, докато всички от семейството все още бяха будни, и още два пъти, след като си легнаха. Мария остана при Колин най-дълго — до един. Преди да се оттегли, Феликс му каза, че ще стане в четири и ще поеме дежурството, за да му даде възможност да поспи.

Затишието настъпи като благословия за Колин, позволявайки му да осмисли случилото се вечерта. Все още въпросите бяха повече от отговорите, понеже всичко изглеждаше объркано. Ако например Лестър наистина се заблуждаваше, че Мария го преследва, страхът би следвало да го държи далеч от нея, а не да го привлича постоянно към нея.

Но нали Лестър бе признал, че я е дебнел?

И защо Марголис каза на Мария, че разследва различни възможности?

Измъчваха го и други въпроси — защо Лестър бе признал за цветята и за питието, но не и за нарязаните гуми. Наистина ли бе дошъл дотук с кола и откъде я беше взел? Ако бе оставил колата до парка, а бе избягал в обратната посока, защо полицаите не го откриха? И отново, как Лестър бе разбрал, че Мария ще бъде в къщата на родителите си, след като самата тя бе забравила рождения ден на майка си?

Колкото повече научаваше, толкова по-объркан се чувстваше.

— Изнервяш ме — каза Мария. — И прокопа улей в пода.

Колин се обърна и я видя в коридора, облечена в пижама.

— Събудих ли те?

— Не. Успях да поспя.

— Колко е часът?

— Минава три. — Мария седна на дивана и му махна с ръка да отиде при нея. Колин седна на дивана и я прегърна, а тя облегна глава на рамото му. — Искаш ли да поспиш?

— Остава само час, докато стане баща ти.

— Не мисля, че спи. Сигурно се върти и се мята като мен. — Целуна го по бузата. — Радвам се, че си тук. Родителите ми също се радват. Преди да си легнат, ми се извиниха, че досега са се отнасяли така към теб.

— Няма за какво да се извиняват. Проявиха великодушие. Особено за разбитата врата.

Тя сви рамене.

— Честно казано, беше грандиозно. Вратите обикновено задържат хората навън, но тази не успя дори да те забави. Присъствието ти успокоява мама и татко.

Той кимна. През процеп между завесите струеше лунна светлина, къпейки дневната в сребристо сияние.

— Исках да ти кажа, че си се справила удивително с Лестър. Малцина биха запази спокойствие в подобно положение.

— Не бях спокойна. Бях ужасена. Затворя ли очи, виждам лицето му. И беше толкова… странно. Имах чувството, че се страхува от мен повече, отколкото аз от него, макар той да държеше пистолета.

— И аз не разбирам.

— Дано полицаите да го открият. Неприятна ми е мисълта, че е някъде там. Следи ме, наблюдава ме, крои планове и се крие. Каква ще е ползата от ограничителната заповед, ако не му я връчат? А ако се появи отново преди това? Мислех да напусна града, но ако той ме проследи някак? Искам да кажа, дори аз не знаех, че ще бъда тук тази вечер. Как е разбрал той? И как е разбрал, че ще бъда в клуба?

— И аз се питах същото.

— Е? Какво да направя? Искам най-накрая да се почувствам… в безопасност.

— Имам идея. Малко странна, но…

— Но?

Той й обясни.

26.

МАРИЯ

Мария, която беше заспала на дивана, усети как Колин я целува за довиждане. Прошепна й, че ще се върне в осем, и излезе през вратата на гаража. Чудно, но тя успя да поспи още час-два, преди да я събудят домашните шумове.

Тя разказа на семейството плановете на Колин. Те я изслушаха изненадани. Родителите й предпочитаха да остане при тях, за да я наглеждат, но разбираха доводите на Колин и приеха решението й. Помолиха я само да им се обажда.

Колин се върна към осем с мобилен телефон с предплатена карта и последва Мария до апартамента й. Тя се изкъпа, сложи си джинси, бяла тениска и черни мокасини. Взе си най-необходимото за една нощ извън дома и в девет отидоха в съда, където попълни документите за ограничителната заповед. Марголис спази обещанието си — чиновникът каза, че съдията ще я подпише, преди да влезе в съдебната зала.

Мария изпрати съобщение на Марголис с номера на предплатената карта и го помоли да я държи в течение за напредъка по случая с Лестър Манинг.

За нейна изненада той й се обади след по-малко от половин час и поиска да се срещнат.

— На две пресечки от съда има кафене. Там ще поговорим на спокойствие — отсече без повече обяснения.

Тя се чувстваше добре, че е подала молбата за ограничителната заповед и е приела идеята на Колин. За пръв път действаше, вместо просто да реагира. Нямаше гаранция, че ще успеят да връчат заповедта на Лестър, но фактът, че е поела инициативата, й вдъхваше увереност.

В кафенето двамата с Колин седнаха на маса в ъгъла, за да наблюдават входната врата.

Половин час по-късно Марголис влезе и веднага ги видя. Докато заобикаляше масите, Мария забеляза как бицепсите му изопват ръкавите на овехтялото му сако. Явно и Марголис прекарваше доста време във фитнеса.

Той спря до касата, поръча чаша кафе и седна срещу двамата. На Мария й се стори, че в погледа му към Колин долавя по-малко враждебност от обикновено.

Или си въобразяваше.

— Някакви проблеми с ограничителната заповед?

— Не — отговори Мария. — Благодаря за помощта. Беше ясно, че ме очакват.

Той кимна.

— Днес съдия Карсън ще гледа дела в залата. Запознах асистента му със случая, за да не се бавим. Ако не се свържат с теб, звънни ми.

— Разбира се.

Келнерката донесе кафето на Марголис. Той я изчака да се отдалечи и продължи:

— Как мина снощи?

— Не спах добре — призна тя. — Но поне Лестър не се появи.

Детективът кимна.

— Проверих тази сутрин. Патрулите също не са го забелязали. Но няма да се крие дълго. Хора като него се набиват на очи и смущават хората. Все някой ще го забележи и ще ни сигнализира.

— Ако е в града — каза Мария. — Възможно е да се е върнал в Шарлот. Или бог знае къде другаде.

— Със сигурност не е в болницата. Проверих сутринта. Няма и помен от него. Помолих и приятеля си да мине край къщата на Манинг. Няма го и там.

Мария кимна.

— Уведомих обаче шерифството. Не възразяват да връча ограничителната заповед на Лестър, щом го открием. Това всъщност е добра новина. Невинаги е толкова лесно. Не бих искал Лестър да се появи и да пропуснат възможността, защото няма шерифи на разположение.

— Какъв е планът всъщност? — попита тя. — Да чакаме, докато се покаже?

— Не съм сигурен, че има друга възможност. Опитвам се да извлека най-доброто от неизгодната ситуация.

— Затова ли поиска да се срещнем? Да ми кажеш, че не можете да го откриете?

— Не. Натъкнах се на интересна информация и трябва да я обсъдим.

— Нали нямаше право да разгласяваш сведения за разследването?

— Да — съгласи се детективът. — Затова ще спестя част от разкритията. Искам да говоря с теб обаче, защото се нуждая от помощта ти.

— Защо?

— Защото колкото повече се задълбочавам в тази ситуация, толкова по-неясна ми изглежда. Надявам се да ми помогнеш да сглобя картината.

„Добре дошъл в моя свят“ — помисли си Мария.

Марголис продължи:

— Относно снощните събития. Казах ти, че търся евентуални нарушения на закона за оръжията. Но както всичко друго в този случай, очевидното се оказва подвеждащо. Да започнем със следното — Лестър няма разрешително да притежава оръжие и не е купувал оръжие по законния ред. Реших, че това е чудесна новина за теб. Ейвъри Манинг обаче има разрешително за пистолет, купен преди около година.

— И?

— Проблемът е, че Лестър и Ейвъри, баща и син, живеят на един и същи адрес. Не е незаконно да вземеш назаем нечие оръжие, ако за него има разрешително. Така че мога да повдигна обвинения само със съгласието на Ейвъри Манинг. Има и други усложнения обаче.

— Например?

— Тази сутрин Ейвъри Манинг ме посети. — Помълча, преди да продължи: — Затова закъснях, между впрочем. Реших, че е по-добре да поговоря с него, преди да обсъдя положението с вас. И историята се заплете.

— Как?

— Възможно е оръжието да не е било истинско.

— Моля?

Марголис взе лъжичката и разбърка кафето, преди да продължи:

— Да започнем отначало. Сядаме и първата ми мисъл е, че доктор Манинг изглежда ужасно. Обяснението не закъсня — оказа се, че е пътувал от Тенеси. Беше разтревожен. Унищожи цял пакет с дъвки, докато разговаряхме. Лапваше ги и ги изплюваше една след друга. Не понечи да контролира разговора, което е учудващо с оглед на твоето описание. Както и да е. Попитах го какво го води при мен и той веднага ме осведоми, че Лестър е напуснал „Плейнвю“. Опасявал се, че синът му може да те навести. Помоли ме да те предупредя да се обадиш в полицията, ако се появи. Параноята на Лестър била в обострен стадий, макар от години да се борел с нея и прочее, и прочее. Същите неща, които вече ми беше казал.

— Но нали до вчера не знаеше, че синът му е в клиниката?

Марголис отпи от кафето.

— От клиниката му се обадили, щом установили, че синът му е изчезнал. Той бил човекът за връзка при спешни случаи. Лестър пропуснал среща със социалния работник и персоналът го търсил два часа из болницата. Решили, че вероятно е напуснал. Тогава се обадили на доктор Манинг.

— Как е възможно да изчезват пациенти на психиатрична клиника? Не ги ли наблюдават?

— Според доктор Манинг Лестър постъпвал там често. Познавал режима и персонала. Администраторът също подчерта, че нямало основание да не се доверяват на Лестър. Постъпил доброволно и за пръв път се случвало да избяга. Предполагат, че се е измъкнал през свободното време. После или е използвал чужда кола, или някой го е докарал до Уилмингтън. И очевидно е имал оръжие, оставено някъде по пътя. — Той сви рамене. — Параноик е все пак.

— Щом доктор Манинг е искал да ме предупреди, защо не ти се е обадил веднага, след като е разбрал?

— Обадил се е — изражението на Марголис й подсказа, че е изненадан не по-малко от нея. — Снощи ми е оставил гласово съобщение, но за съжаление успях да го чуя едва тази сутрин след срещата ни. Но не съм сигурен доколко щеше да помогне. Обаждал се е, след като Лестър вече е бил при теб.

Мария кимна.

— Както и да е. Казах на доктор Манинг, че Лестър не само се е появил пред дома на родителите ти снощи и те е причакал, но е имал и оръжие. Доктор Манинг се притесни още повече. След като се поуспокои, настоя, че е невъзможно пистолетът на Лестър да е бил истински.

— Логично.

— И аз си помислих така.

— Попитах го защо е толкова сигурен. Обясни ми, че притежава само две оръжия — стара пушка, която имал от дете и вероятно била повредена, и пистолет, който държал в заключен сейф в багажника на колата си. Добави, че никога не го оставя в къщата, където Лестър може да се добере до него.

— Знам какво видях!

— Не се съмнявам, но нека довърша. Доктор Манинг ми каза, че Лестър имал пистолет със сачми. Купил му го, когато бил тийнейджър. Прибрали го в кашон на тавана, където държали и други вещи на Лестър. Предположи, че синът му го е взел оттам. Искам да те попитам възможно ли е Лестър да е носел пистолет със сачми?

Мария се опита да си спомни пистолета, но подробностите й се губеха.

— Не знам — призна тя. — На мен ми се стори истински.

— Нищо чудно. Същият цвят, същият размер. Било е тъмно, страхувала си се. Кой знае? Но това вероятно обяснява защо Лестър не го е вдигнал. Предполагал е, че ще забележиш твърде малкото дуло.

Мария се замисли. После поклати глава.

— Това не доказва, че пистолетът на Лестър не е бил истински. Възможно е да го е купил на старо. Или от улицата.

— Вярно — съгласи се Марголис. — Не изключвам нищо.

— И откъде знаеш, че доктор Манинг не те е излъгал за своя пистолет?

— Защото ми го показа след разговора. Видях го в сейфа в багажника му. — Мария не продума и той продължи: — Има и нещо друго.

— Какво?

Марголис извади от папката формуляр за постъпване в психиатричната клиника „Плейнвю“. Плъзна го по масата към Мария.

— Лестър Манинг е бил в болницата в нощта, когато са нарязали гумите ти. Получих го по факса тази сутрин. Вижда се датата, когато са го приели в клиниката.

Тя се взря скептично в документа пред нея.

— Сигурен ли си, че не е подправен?

— Да. Доктор Манинг го изиска в мое присъствие и факсът пристигна след няколко минути направо от болницата.

— Не е ли възможно Лестър да се е измъкнал тайно? Както вчера?

— Не и през онази нощ. Според картоните им е бил в стаята си до сутринта. Персоналът го е проверявал през няколко минути. — Марголис замълча и отпи глътка кафе. — Това е една от причините да поискам да се срещнем. Ако някой друг е нарязал гумите, кой може да е? Зададох този въпрос на доктор Манинг и той ме посъветва да проуча Марк Аткинсън.

— Защо?

— Защото според него Марк Аткинсън вероятно се опитва да натопи Лестър.

— Не звучи логично.

— Може би… освен ако Марк Аткинсън не е познавал Лестър и не е имал мотив. А се оказва, че случаят е точно такъв. Лестър запознал Кейси с Аткинсън.

Няколко секунди Мария мълча, докато осмисли чутото.

— Лестър и Аткинсън са се познавали? — отрони най-сетне.

— И двамата са работили във фирмата за почистване. Според доктор Манинг след смъртта на Кейси двамата се скарали. Лестър обвинил Аткинсън, че не е успял да защити Кейси, когато Лос я отвлякъл, нарекъл го страхливец и двамата се сбили. Случаят не е документиран, но това не значи нищо. При подобни разпри обикновено не алармират полицията. Накратко, според доктор Манинг Аткинсън се вбесил.

— Сигурен ли си, че казва истината?

— Няма как да съм сигурен за свадата. Но е вярно, че Лестър и Аткинсън са работили заедно. След вчерашния ни разговор се обадих пак на майката на Аткинсън, после на контрольор във фирмата. Това имах предвид, между другото, когато споменах, че проучвам други възможности. Защото ненадейното изчезване на Аткинсън ми се стори подозрително от самото начало. Бих приел версията, че е хукнал да се срещне с жената на мечтите си и прочее — мъжете са склонни да изглупяват — но да не се обади нито веднъж на майка си или на приятелите си? Да й изпраща писма, напечатани на компютър? Точно когато с теб започват да се случват произшествия? Изглежда съмнително.

— Все още не разбирам защо Аткинсън ще ме преследва? Както ти казах, дори не съм го виждала.

— Възможно ли е да ти е ядосан по същата причина? Да те обвинява, че Лос се е измъкнал от затвора и е убил Кейси?

— Може би — отвърна колебливо Мария. — Но… ме преследва Лестър. Той ми е изпратил цветята и е поръчал питието. Той се появи пред къщата на родителите ми снощи.

— Именно — съгласи се Марголис. — И затова ме усъмни, че доктор Манинг греши за отношенията между Аткинсън и Лестър. Ако е прав и Аткинсън наистина се опитва да натопи Лестър, как го е накарал да заиграе по свирката му? Особено снощи? Има обаче и други възможности. Първо, Лестър да е разбрал, че Аткинсън те преследва и да е решил да се включи. Това, разбира се, повдига въпроса как Лестър е разкрил плановете на Аткинсън и пак попадаме в задънена улица. Има обаче и втора възможност.

Мария погледна към Марголис, почти уплашена какво ще чуе.

— Ами ако Лестър и Аткинсън действат заедно? И взаимно си осигуряват алиби? — предположи детективът.

Мария мълчеше, опитвайки се да осмисли въпросите му.

— Знам, че ти звучи налудничаво. И на мен ми звучи така. Но от трите обяснения единствено това изглежда вероятно.

— Все още недоумявам защо смяташ, че Аткинсън е замесен. Може би Лестър е накарал някой бездомник или дете да ми нареже гумите и да остави бележката, защото е знаел, че има сигурно алиби. Всичко друго по-скоро подсказва, че Лестър действа сам.

— Не всичко — поправи я Марголис. — Проверих регистрациите на колите край парка, както предложи Колин. И едната се оказа сериозен червен флаг.

— Защо?

— Защото е регистрирана на името на Марк Аткинсън.

* * *

— Как ти се струва? — попита Мария, след като Марголис си тръгна. — Дали Лестър и Аткинсън действат заедно?

— Не знам — призна Колин.

Тя поклати глава.

— Лестър е сам. Сигурна съм. — Дори на нея думите й прозвучаха, сякаш иска да убеди себе си. — И ако действат заедно, защо колата на Аткинсън е край парка? Как са избягали? Лестър няма кола.

— Вероятно е откраднал, както предположи Марголис снощи.

Тя пак поклати глава.

— Объркана съм. Положението е като руска матрьошка. Отваряш едната кукла, от нея изскача друга и така до безкрайност. Какво да правя сега? Ако детективът открие улики срещу Аткинсън, нова ограничителна заповед ли ще искам?

— Възможно е да се наложи.

— А ако не успеят да намерят и Аткинсън? Дори майка му не знае къде е. Каква ще е ползата от ограничителната заповед, ако не могат да му я връчат?

Той не отговори, но усети, че не е необходимо. Мислите на Мария продължаваха да се лутат, а думите да се изливат една след друга.

— Бог знае къде е Лестър, но положението е същото. Ограничителната заповед е безполезна, ако не могат да го открият.

— Ще го открият.

— Как?

Колин я хвана за ръката.

— Мисля, че в момента е най-добре да се придържаме към плана, особено след като е възможно да са двама.

— Защото е по-лесно да ме следят?

— Да. И защото докато разберем какво наистина става, можем да се съсредоточим единствено върху безопасността ти.

* * *

Оставиха колата на Мария пред апартамента й и поеха към търговски център „Индипендънс“ с камарото на Колин. Избраха заобиколен маршрут по странични улици и внезапни завои. И двамата не забелязаха някой да ги следи, но не искаха да поемат рискове.

В мола четирийсет минути обикаляха ръка за ръка из различни магазини. От време на време се връщаха и оглеждаха лицата на хората зад тях, но Мария не бе сигурна каква полза ще им донесе това. Знаеше как изглежда Лестър, но Аткинсън бе загадка. Сутринта Колин включи компютъра й, влезе в Пинтерест и й показа снимката му в раздела за издирвани лица. Тя я разгледа съсредоточено, чудейки се доколко е реалистична. Той имаше обикновено лице, което лесно би се смесило с тълпата, а нищо не му пречеше да промени цвета на косата си. Или да си пусне мустаци, или да си обръсне главата. През цялото време предположенията на Марголис се преследваха в ума й.

Аткинсън се опитва да натопи Лестър. Лестър се опитва да натопи Аткинсън. Лестър и Аткинсън действат заедно. Или Лестър работи сам, а Аткинсън е избягал с момиче и в този случай колата е просто съвпадение?

Кой знае? Всяка възможност, анализирана по пътя на логиката, се пречупваше в някой момент.

Накрая, следвайки плана, тръгнаха към магазин за дамски дрехи. Мария свали няколко блузи от закачалките. Беше й все едно как изглеждат, но се преструваше, че избира много внимателно. Колин стоеше до нея и даваше съвети. Точно в дванайсет тя му каза, че отива в пробната, и тръгна натам.

— Връщам се след малко — подвикна му.

Щом застана пред кабинките, Лили надникна иззад една от завесите. Мария влезе бързо при нея и забеляза облеклото й — червени мокасини, джинси, червена блуза и карамфил в косата. Държеше големи слънчеви очила и връзка ключове. На пода лежаха тъмносиня чанта и хартиен пазарски плик.

— О, скъпа — Лили я хвана за ръцете, — знам колко ти е тежко и не мога да си представя как запазваш самообладание. Не е за вярване, че изглеждаш прекрасна както при първата ни среща! На твое място щях да съм се изринала цялата!

„Съмнявам се!“ — помисли си Мария. Лили бе от момичетата, които сигурно не са имали нито една пъпка през целия си живот. Но комплиментът й прозвуча мило.

— Благодаря — каза. — Знам колко те затруднявам…

— Нищо подобно — прекъсна я Лили. — Не искам да чувам нито дума повече! Приятелка съм ти, а приятелите си помагат, особено в такива ужасни ситуации.

— Не видях Евън — отбеляза Мария.

— Преди няколко минути влезе в залата за хранене. Сигурно яде нещо абсолютно нездравословно, но понеже е толкова сговорчив, се зарекох да не отварям уста за хранителните му навици.

— Мислиш ли, че ще се получи?

— Разбира се — кимна Лили. — Хората обикновено виждат, каквото очакват да видят. Научих го в театралния курс. Имах чудесна учителка, между другото. Но по-късно ще ти разкажа. Да започваме ли? Колин и Евън сигурно отброяват минутите. — Подаде на Мария чантата, очилата и ключовете. — Перуката и дрехите са тук — посочи. — Сигурна съм, че ще ти бъдат по мярка. Мисля, че носиш моя размер.

„Не съвсем, но горе-долу“ — помисли си Мария.

— Как намери перуките толкова бързо?

— От магазин за перуки. Откъде другаде? Не са идеални, защото нямах време да подбирам, но и двете ще свършат работа.

Мария разгледа нещата в чантата.

— Ще ти ги платя…

— В никакъв случай — отвърна другата жена. — И може би ще ти прозвучи ужасно нетактично, но потайните дейности тази сутрин ми се сториха малко вълнуващи. Припомниха ми баловете с маски в кънтри клуба на родителите ми. Е, да започваме… И не забравяй карамфила. Подобни подробности привличат вниманието. Ще напиша съобщение на Евън и той ще дойде след минути.

Мария излезе от пробната на Лили и влезе в съседната. В чантата имаше същите дрехи, каквито носеше Лили, както и руса перука, и червен карамфил. Мария се облече, надяна перуката и я поприглади пред огледалото. Забоде си карамфила и сложи слънчевите очила.

Отблизо изобщо не приличаше на Лили, но отдалеч може би…

Обу червените мокасини и точно в дванайсет и четвърт излезе от пробната. Евън тръгна към нея.

— Здрасти, Лили — изрече. — Хареса ли си нещо?

В ъгъла Колин се бе вторачил в екрана на телефона си.

Мария поклати глава. Евън я целуна по бузата и я улови за ръката. Излязоха бавно от магазина, после минаха през супермаркет и се насочиха към изхода.

Колата на Лили се намираше на две места от портала. Мария натисна бутона за отключване и седна зад волана, а Евън се настани до нея. Тя си погледна часовника.

След две минути Лили щеше да излезе от пробната в магазина за облекло, преоблечена като Мария и с тъмна перука. Колин щеше да я поведе към друг магазин и пробна, където тя щеше отново да си сложи своите дрехи. После щеше да излезе от търговския център с Евън. Колин щеше да тръгне сам към колата си, сякаш Мария никога не е стъпвала в мола.

„Вероятно ненужни предпазни мерки“ — помисли си Мария. Но разбираше, че ключовата дума е „вероятно“. Ако наистина я следяха двама души, не биваше да рискуват. Крайната им цел бе да се скрие на място, където никой не би помислил да я търси; място, което никога не бе посещавала.

Апартаментът на Лили.

Мария запали двигателя и потегли. Никой не излезе от вратата зад нея. След нея не тръгна кола. Тя заобиколи мола, следвайки указанията на Евън, и спря. Той слезе бързо пред друг вход.

— Благодаря — каза му Мария.

— Радвам се, че ти помагам — отговори той. — И помни, че нищо не те заплашва. С Лили ще пристигнем след малко с нещата ти.

Тя кимна; все още беше напрегната. След минута свърна по главното шосе. И както твърде често правеше тези дни, взе няколко случайни завоя, взирайки се в огледалото за обратно виждане. Най-сетне усети как лека-полека се успокоява.

Невъзможно бе някой да я е проследил. Беше сигурна.

Е, почти.

Напоследък нищо не изглеждаше абсолютно сигурно.

* * *

Апартаментът на Лили се намираше на около километър от „Краби Пийтс“. Пред сградата имаше ограден частен паркинг, а от прозорците на дневната се откриваше изумителна гледка към океана. Стилната атмосфера в бяло, жълто и синьо не я изненада. Мястото изглеждаше и гостоприемно, и удобно. Няколко минути съзерцава брега, без да излиза на балкона. После дръпна щорите и седна на дивана.

Протегна се с въздишка и си помисли, че ще й се отрази добре да поспи. В същия момент телефонът, който Колин й беше дал, звънна. Позна гласа на Марголис:

— Две неща. Обадих се на приятеля си от управлението в Шарлот. Оставих му съобщение да проучи Аткинсън — да говори с майка му и да посети жилището му. Тази част е задействана. По-важното е, че ограничителната заповед е издадена. Чакам документите.

— Благодаря — отговори Мария, без да споменава очевидното: че трябва да открият Лестър, за да му я връчат.

И може би да поискат втора за Аткинсън. Обади се на Колин и на родителите си да им съобщи новината. Няколко минути успокоява разтревожената си майка и когато най-сетне прекъсна връзката, осъзна колко е изтощена. Все едно е тичала дни наред без почивка. И всъщност това донякъде бе вярно.

Затвори отново очи, но сънят не дойде веднага. Разговорът с Марголис, макар и кратък, породи нови въпроси. В крайна сметка обаче умората победи и тя най-после, слава богу, потъна в сън.

27.

КОЛИН

След като приключи телефонния разговор с Мария, Колин прибра чантите й от колата, сложи си слушалките и пусна музика. Включи компютъра й и седна до кухненската маса. Искаше да провери нещо. Идеята му хрумна по-рано, но реши да не я споделя с Мария и с Марголис. Беше изстрел в тъмното, но след като съдията бе подписал ограничителната заповед, си струваше да опита. Дали Аткинсън бе замесен или не, в момента не бе главното; най-важното бе да открият Лестър.

Досети се сутринта; целуна Мария за довиждане и докато вървеше към колата си, се опита да обобщи фактите — че ограничителната заповед е безполезна, ако не намерят Лестър; времето е от значение; Лестър е опасен; издебнал е Мария с пистолет и я е ужасил до смърт; и, разбира се, взел е телефона й.

Телефонът й…

При тази мисъл го осени спомен — за нощта, когато срещна Мария. Когато валеше като из ведро и той спря зад колата й. Тя се изплаши при вида на обезобразеното му лице. Помоли го да й даде телефона си, защото не знаела къде е нейният. Говореше малко несвързано, но какво точно каза? Той спря до колата, напрягайки паметта си.

„Не съм го изгубила… В кантората е или съм го забравила в къщата на родителите си. Ще разбера със сигурност, когато включа лаптопа. Използвам онази програма… «Намери айфона ми»… Мога да проследя къде е, защото е синхронизиран с компютъра.“

Значи той също можеше да проследи телефона й.

Изненада се, че идеята не е хрумнала на Марголис. Или е проверил, но следата не е довела доникъде, защото Лестър е изхвърлил телефона, изключил го е или батерията се е изтощила? Или Марголис нямаше право да споделя подобна информация? От друга страна, събитията се развиваха толкова бързо, че бе възможно детективът да е пропуснал тази подробност.

Колин не искаше да се обнадеждава прекалено — разбираше колко нищожен е шансът щастието да му се усмихне — но след няколко щраквания с мишката сърцето му заби трескаво. Телефонът беше включен и батерията имаше достатъчно заряд да му съобщи, че телефонът се намира в къща на Робинс Лейн в Шейлът — малък градец на югоизток от Уилмингтън, близо до Холдън Бийч. От Шейлът го деляха цели четирийсет и пет минути и Колин се взря в светещата точка, за да види дали телефонът се движи.

Не се местеше. Сайтът позволяваше да се проследи и предишното движение на телефона, и след още две щраквания той научи, че от дома на Санчесови е бил пренесен право в къщата на Робинс Лейн.

Интересно. Твърде интересно, но все още не беше доказателство. Може би Лестър знаеше, че ще проследят телефона, и тичайки го бе хвърлил в нечия кола или в багажника на пикап. Или го бе изпуснал и някой го бе намерил случайно.

Или Лестър бе с твърде объркан разсъдък, за да обмисля подобни дреболии.

Нямаше начин да разбере със сигурност, но си струваше да провери.

Запита се дали да се обади на Марголис, но реши, че е по-добре да му съобщи сигурна информация. Шейлът не се намираше дори в същата област, а не искаше да му губи времето за нищо.

Някой го потупа по рамото и той рязко се отдръпна. Обърна се и видя Евън, застанал зад него. Извади слушалките от ушите си.

— Нали не възнамеряваш да направиш това, което си мисля? — попита го приятелят му.

— Как се озова тук? Не те чух да влизаш.

— Почуках, но никой не отговори. Надникнах. Видях те пред компютъра на Мария. Почудих се дали не си замислил нещо глупаво. Реших да те попитам, за да се уверя.

— Не е глупаво. Проследявах телефона на Мария.

— Знам. — Евън посочи екрана на лаптопа. — Виждам. Кога ти хрумна?

— Тази сутрин. На тръгване от къщата на родителите на Мария.

— Умно! — похвали го Евън. — Обади ли се на Марголис?

— Не.

— Защо?

— Защото ти влезе. Нямах време.

— Обади му се сега — настоя Евън и въздъхна дълбоко, когато приятелят му не посегна към телефона си. — Това имах предвид. За глупавия замисъл. Защото не смяташе да му се обадиш, нали? Мислеше да провериш, преди да му звъннеш.

— Може да не е Лестър.

— Е, и? Марголис ще провери. Най-малкото ще върне телефона на Мария. Нужно ли е пак да ти напомням, че това е работа на полицията? Остави Марголис да си върши работата. Обади му се.

— Ще му се обадя. Когато разбера какво е положението.

— Знаеш ли какво мисля? — попита Евън. — Че лъжеш.

— Не лъжа.

— Може би не лъжеш мен. Но в момента залъгваш себе си. Не те е грижа за времето на Марголис. Истината е, че искаш да си в центъра на събитията. Искаш да застанеш очи в очи с Лестър. Мисля, че си вбесен и си свикнал да действаш сам. Искаш да си герой. Да правиш снимки от покриви и да разбиваш врати, макар полицията вече да е там.

Колин си призна мълком, че той може би има право.

— И?

— Допускаш грешка.

— Ще разбера дали е Лестър и ще се обадя на Марголис.

— И как ще разбереш? Ще почукаш на вратата и ще попиташ дали там живее Лестър? Ще се прокраднеш и ще надникнеш през прозореца? Ще се надяваш да излезе, за да си измие колата? Ще пъхнеш бележка под вратата?

— Ще го измисля, когато стигна там.

— О, страхотен план! — отбеляза саркастично Евън. — Защото винаги постигаш блестящи резултати, когато импровизираш? Забрави ли, че Лестър има пистолет? И нищо чудно да попаднеш в ситуация, която би могъл да избегнеш? Или да влошиш още повече положението? Ами ако Лестър те види? Ще се измъкне през задния вход и ще се скрие още по-добре.

— Или вече планира бягство, а аз ще го проследя.

Евън се подпря на облегалката на стола му.

— Няма да те разубедя, нали?

— Няма.

— Тогава почакай да откарам Лили в апартамента й и ще дойда с теб.

— Не.

— Защо?

— Защото няма смисъл да идваш.

Евън се отдръпна от стола. Изправи рамене.

— Не го прави. Обади се на Марголис за свое добро — рече най-сетне.

Несъмнено, за да подчертае казаното, взе лаптопа на Мария и го пъхна в чантата й. Взе и другите й вещи и излезе, затръшвайки вратата зад себе си.

Колин го изпрати мълчаливо с поглед.

* * *

Петнайсет минути по-късно в колата на път за Шейлът Колин обмисляше думите на Евън.

Защо отива сам? Защо не се обади на Марголис? Какво се надява да постигне?

Защото, както бе намекнал Евън, ситуацията бе станала лична. Искаше най-сетне да се изправи лице в лице с Лестър; искаше да го види със собствените си очи. Искаше да види как Марголис му връчва ограничителната заповед, а после да намери начин да го наблюдава, макар че и това нямаше да сподели с детектива. Време беше, помисли си той, Лестър да започне да се озърта, а не обратното.

Ако беше Лестър, разбира се…

Евън обаче бе припомнил на Колин какви рискове крие възможността идеята му да даде резултат. Приятелят му го биваше за такива неща и Колин разбираше, че трябва да внимава. От затвора го делеше една грешна стъпка и той си обеща да наблюдава и нищо повече. Дори ако Лестър мине край колата му, няма да го докосне. И все пак се чувстваше напрегнат, усещаше притока на адреналин.

Наложи си да вдишва дълбоко и ритмично.

Излезе от Уилмингтън след няколко червени светофара и пое по шосе 17. Беше въвел адреса на Робинс Лейн в телефона си и картата се появи на екрана. Следвайки гласовите инструкции, малко след два следобед взе последните завои през тих работнически квартал, който на пръв поглед напомняше мястото, където живееха родителите на Мария. Но само на пръв поглед. Къщите бяха по-малки и не изглеждаха добре поддържани; видя няколко буренясали морави, а тук-там се мяркаха табели „Под наем“, придавайки номадски облик на района. На подобно място хората не общуваха със съседите си и не се задържаха за дълго.

Или искаха да се скрият?

Може би.

Колин паркира пред малко бунгало зад стар автомобил комби, преживяло и по-добри дни. Намираше се на две врати от къщата — поредния пристан за наематели с малка веранда. Виждаше входа и едната й страна, където прозорец със спуснати завеси гледаше към съседния двор. От далечната страна на къщата имаше синя кола, но не различи марката.

Някой си беше вкъщи?

Сигурно. Колата на Аткинсън чакаше край парка. Според Марголис преди няколко часа я бяха открили там.

Прииска му се компютърът на Мария да беше при него. Щеше да провери дали телефонът още е тук. Почуди се дали да не се обади на Евън и да го попита, но приятелят му щеше да използва възможността да му прочете поредната лекция, а не бе в настроение за това. Всъщност Евън и Лили най-вероятно вече бяха потеглили към апартамента на Лили с вещите на Мария. Което означаваше, че не му остава друго, освен да наблюдава с надеждата Лестър да се подаде навън.

Не че беше сигурен как точно изглежда Лестър, както Евън уместно му бе посочил.

* * *

Колин погледна телефона си и видя, че наближава три. Наблюдаваше от час. Зад завесите на бунгалото нямаше и помен от движение. Никой не бе излизал отвън. Синята кола не бе помръднала от мястото си.

Положителното бе, че съседите очевидно не го забелязваха, а и улицата бе тиха. Двама души минаха край колата му; няколко деца прекосиха тротоара, подритвайки футболна топка. Пощальонът дойде и Колин се обнадежди — може би щеше да разбере името на човека в къщата, като надникне в пощенската кутия. Пощальонът обаче я подмина, без да остави нищо вътре.

Странно. Спираше пред всяка друга къща по улицата.

Може би не означаваше нищо.

Или означаваше, че обитателят на къщата не получава поща, защото му я изпращат на друг адрес.

Любопитно.

Времето продължи да се влачи. В четири часа Колин изгуби търпение. Поведе битка с желанието да направи… нещо. Почуди се отново дали да се обади на Марголис. Дали да рискува да почука на вратата. Вярваше си, че няма да избухне. Донякъде поне.

Остана в колата, дишайки бавно и дълбоко. Телефонът му изжужа и го сепна. Евън.

„Какво правиш?“

„Нищо“, отговори Колин.

* * *

Мина още час. В пет слънцето се заспуска над хоризонта, все още ярко, но вещаещо началото на свечеряването. Колин се запита кога ли — и дали — ще светнат лампите вътре. След дългото очакване му изглеждаше все по-вероятно в бунгалото да няма никого.

Телефонът му изжужа отново. Евън. Пак.

„Идвам след минута. До колата съм.“

Колин сбърчи вежди, погледна през рамо и видя Евън да приближава. Приятелят му се вмъкна бързо вътре, затвори вратата и двамата вдигнаха стъклата на прозорците.

— Знаех си, че си тук, макар да ме излъга. Написа ми, че не правиш нищо.

— Не те излъгах. Не правя нищо.

— Дошъл си тук. Дебнеш Лестър. Това е нещо.

— Не и ако не съм го видял.

— Какъв е планът сега?

— Още го обмислям — отговори Колин. — Как е Мария?

— Беше заспала на дивана, но още щом се събуди, Лили започна да й разказва как ще организираме сватбата. Реших да те нагледам, понеже Лили може да говори с часове по темата…

В същия момент Колин зърна движение. Вратата на бунгалото се отвори. Излезе мъж, понесъл тенекиена кутия с нещо.

— Сниши се — просъска Колин и също се наведе. — Не се изправяй!

Евън се подчини машинално.

— Защо?

Колин подаде предпазливо глава, за да вижда по-добре. Мъжът стоеше на верандата. Вратата зад него зееше. Колин присви очи, напрягайки се да си спомни снимката на Аткинсън. Определено не беше той. Как бе описала Мария облеклото на Лестър снощи? „Износена червена риза и прокъсани дънки“?

Мъжът бе облечен по същия начин.

— Лестър?

— Сигурно.

Колин усети как тялото му се напряга. Лестър бе в бунгалото. Дори не се бе преоблякъл.

След няколко секунди се обърна и се върна вътре. Предната врата се затвори зад гърба му.

— Той ли е? — прошепна Евън.

— Да. Той е — отговори Колин.

— И сега ще се обадиш на Марголис, нали? Както каза?

— Добре — кимна Колин.

* * *

След като наруга Колин, задето е скрил информация, Марголис отсече, че тръгва към тях и ще пристигне възможно най-бързо. Каза им да не преследват Лестър — или когото и да било — ако излезе от къщата. Предупреди Колин, че ако си подаде носа от колата, ще намери повод да му закопчае белезниците, защото му е писнало да се прави на всезнайко. Вметна и още няколко подбрани думи и когато Колин прекъсна връзката, Евън го погледна многозначително.

— Казах ти, че няма да остане доволен — отбеляза.

— Добре.

— И ти е все едно?

— Защо не?

— Защото може да ти стъжни живота.

— Само ако оплета конците.

— Ако например си напъхаш носа в полицейски работи?

— Седя си в колата. Обадих му се и го информирах. Не се меся. Потенциален свидетел съм. Каза ми какво да правя и ще го направя.

Евън изпуфтя.

— Може ли да се изправя? Схванах се.

— Не знам защо стоиш там.

* * *

Четирийсет минути по-късно Марголис паркира до колата на Колин и го погледна през смъкнатото стъкло на пътническото място.

— Нали ти казах да се омиташ оттук? — изръмжа той.

— Не ми каза — възрази Колин. — Каза ми да не излизам от колата и да не го следя.

— Нарочно ли се правиш на умник?

— Не.

— Така звучи. Снощи те отървах от ареста, а ти „забрави“ да споделиш идеята си с мен тази сутрин? За да си поиграеш пак на детектив?

— Мария ти каза, че Лестър й е взел айфона. Лесно се проследяват. Реших, че вече си проверил.

Изражението на Марголис го издаде, че не е догледал очевидното. Опомни се бързо и отсече:

— Вярваш или не, светът ми не се върти около теб и приятелката ти. Имам и други случаи. Големи случаи. Щях да стигна и дотам.

„Разбира се“ — помисли си хапливо Колин.

— Ще вземеш ли телефона на Мария?

— Ако е у него. Нямам доказателства, освен твоята дума.

— Преди два часа беше тук — намеси се Евън. — Проверих, преди да тръгна насам.

Марголис го погледна втренчено с очевидно раздразнение и най-сетне поклати глава.

— Ще взема телефона — кимна. — Вие изчезвайте. И двамата. Не ми трябвате тук и не искам да сте тук. Аз ще се погрижа.

Вдигна стъклото, освободи спирачката и се придвижи по инерция до бунгалото. Спря точно пред него. Излезе от колата, огледа мястото и тръгна по алеята.

Докато изкачваше стълбите към верандата, погледна към Колин и махна с показалец, напомняйки му, че е време да потегля.

„Има право“ — помисли си Колин. Ключът бе в стартера и той го завъртя, но не чу нищо. Двигателят не гъкна. Опита отново. Същият резултат.

— Нека позная — обади се Евън. — Колата ти е трошка.

— Днес може би.

— Марголис няма да остане доволен.

— Какво да направя?

Той сви рамене, без да откъсва очи от Марголис, който още не бе почукал на вратата. Застанал в далечния край на верандата, надничаше към колата, паркирана на алеята. Обърна се и на Колин му се стори, че на лицето му се изписва объркване. Поколеба се за миг, преди да почука. След дълга пауза хвана бравата и я натисна, открехвайки бавно вратата.

Някой го подкани да влезе? Каза му, че е отключено?

Марголис каза нещо през пролуката, после извади значката си, бутна вратата и влезе.

— Да вървим в моята кола — предложи Евън. — Ще изчезнем, преди да излезе. Знам, че те мрази, но не искам да те намрази още повече. Или мен. Изглежда злобен.

Колин не продума, замислен за изражението на Марголис точно преди да почука на вратата. Детективът бе видял нещо, което… го разколеба? Изненада? Нещо неочаквано?

И защо Лестър го покани вътре, след като изпитваше страх от полицаи?

— Нещо не е наред. — Колин изрече гласно предчувствието си, преди да го е осъзнал.

Евън го погледна въпросително.

— Какви ги говориш? — повдигна вежди и в същия момент Колин чу пукот на пистолет, оглушителен и отривист; два бързи изстрела един след друг.

Вече посягаше към вратата, когато Марголис политна през вратата с окървавено сако и риза, стиснал с длан врата си. Залитна, строполи се по гръб върху стъпалата на верандата и се плъзна на алеята.

Колин вече изскачаше от колата… действаше инстинктивно… тичаше към Марголис… все по-бързо и по-бързо… без да откъсва очи от детектива, сгърчен на земята.

Лестър се появи на верандата, крещеше несвързано и размахваше пистолета. Вдигна го и го насочи към Марголис. По лицето му се четеше страх, но и гняв. Пръстите му трепереха. Изпищя отново, свали оръжието, после го вдигна отново.

Колин продължи да тича към бунгалото. Прекоси моравата на съседната къща, прескочи нисък храст и се втурна към верандата. Право към Лестър. Още няколко секунди.

Лестър държеше на прицел Марголис, но не натискаше спусъка. Лицето му аленееше, очите му бяха кървясали. Не беше на себе си. Крещеше на детектива:

— Не съм виновен! Нищо не съм направил! Няма да се върна в затвора! Знам какво прави Мария!

Лестър приближи стълбите към верандата. Дулото на пистолета в разтрепераната му ръка сочеше неотклонно към детектива. Лестър долови движението, извърна се рязко и насочи оръжието към Колин.

Твърде късно.

Колин прескочи парапета, разпери широко ръце и се хвърли върху него. Пистолетът отлетя, превъртя се във въздуха и се приземи върху верандата.

Колин бе по-тежък от Лестър поне с петнайсет килограма. Усети как ребрата му изхрущяват, когато се строполиха върху дъските. Лестър изпищя от болка, парализиран за миг.

Колин светкавично се отдръпна от него и обви пръсти около гърлото му. После изви лакътя му със свободната си ръка. Лестър се замята и загърчи, приклещен като в менгеме. Колин притисна сънните му артерии с класическа задушаваща хватка. Със сетни сили Лестър се опита да се освободи. След миг обаче подбели очи, лицето му побледня и тялото му се отпусна.

Колин продължи да притиска шията му, за да го извади от строя за повече от няколко секунди. После се изправи на крака и се втурна към Марголис.

Детективът дишаше, но не помръдваше. Лицето му беше бяло като тебешир. Колин огледа раните му. Беше прострелян два пъти — в корема и във врата. Губеше много кръв.

Колин си свали ризата и я разкъса. В същия момент дотича Евън с ужасено лице.

— Божичко! Какво ще правим?

— Обади се на 911! — изкрещя Колин, борейки се с паниката, защото съзнаваше, че повече от всякога е длъжен да мисли трезво. — Извикай линейка! Бързо!

Той не разбираше от огнестрелни рани, но ако кръвта на Марголис продължеше да изтича, нямаше да оцелее. Раната на врата изглеждаше по-зле и Колин притисна първо нея. Кръвта веднага се процеди през скъсаната му риза. Притисна и раната на корема, от която също избликваше кръв и образуваше разширяваща се локва под гърба на детектива.

Лицето на Марголис придоби мъртвешки сив оттенък.

Колин чуваше как Евън крещи в телефона, че е прострелян полицай и трябва веднага да изпратят линейка.

— Побързай, Евън! Помогни ми!

Евън прекъсна връзката и се втренчи в Марголис, сякаш всеки момент щеше да припадне. С крайчеца на окото си Колин видя Лестър да обръща глава. Идваше в съзнание.

— Вземи белезниците! — извика. — Закопчай Лестър!

Вторачен в Марголис, Евън изглеждаше като вкаменен.

Колин усещаше как кръвта се процежда през ризата, стопля дланите му и облива червените му лепкави пръсти.

— Евън! — изкрещя той. — Белезниците! Върху колана на Марголис! Бързо!

Приятелят му тръсна глава и се засуети с белезниците.

— После се върни веднага тук! — нареди му Колин. — Трябва да ми помогнеш!

Евън тръгна бързо към Лестър, стегна китката му с едната скоба, издърпа го към верандата и закопча втората към парапета. Лестър простена. Събуждаше се. Евън хукна обратно и коленичи до Марголис, ококорил очи.

— Какво да правя?

— Притисни корема… където е ръката ми. Натискай силно!

Кръвта определено изтичаше по-бавно, но Марголис дишаше на пресекулки и все по-плитко.

Евън го послуша и Колин притисна с две ръце раната на врата. След секунди чу първата сирена. После цял хор, който приближаваше към тях. Молеше се да побързат и повтаряше мислено: „Не умирай в ръцете ми. Не умирай“.

На верандата Лестър простена отново и най-сетне отвори очи и се озърна с помътен поглед.

Първи пристигна заместник-шериф, последван от полицай от шейлътското полицейско управление. И двамата спряха по средата на улицата със свистящи гуми и включени светлини. Изскочиха от колите и се втурнаха към Колин и Евън, извадили пистолети и несигурни какво да правят.

— Простреляха детектив Марголис! — изкрещя им Колин. — Рани го мъжът, закопчан за парапета! — Заместник-шерифът и полицаят погледнаха към верандата и Колин си наложи да продължи с по-спокоен тон: — Пистолетът е там горе. Не бива да пускаме раните. Погрижете се линейката да дойде по-бързо. Изгуби много кръв и не знам докога ще издържи!

Полицаят тръгна към верандата, а заместник-шерифът се втурна обратно към колата си и закрещя по радиото, че има пострадал полицай и линейката трябва да побърза. Колин и Евън не отделяха ръце от раните; Евън се бе поопомнил и лицето му бе възвърнало донякъде цвета си.

След няколко минути пристигна линейката и двама парамедици изскочиха от нея и извадиха носилка. Заприиждаха още заместник-шерифи и полицаи и улицата пред бунгалото се задръсти от автомобили.

Когато парамедиците най-сетне отмениха Колин и Евън, Марголис изглеждаше още по-зле. Не реагираше и дишаше едва-едва, докато го слагаха върху носилката. Парамедиците действаха експедитивно; натовариха носилката в линейката, единият седна зад волана, а другият остана при Марголис. Потеглиха с полицейски ескорт и виещи сирени и едва тогава светът започна бавно да се връща на фокус.

Краката и ръцете на Колин отмаляха, изопнатите му нерви се отпуснаха. Дланите и китките му бяха покрити със засъхваща кръв. Ризата на Евън изглеждаше, сякаш са я потопили на топка в кофа с яркочервена боя. Той се отдалечи, преви се и повърна.

Един от заместник-шерифите извади от багажника си две бели тениски и ги подаде на Колин и Евън. Още преди да даде показания, Колин извади телефона си, за да се обади на Мария и да й разкаже какво се е случило.

Докато говореше обаче, мислеше единствено за Марголис.

* * *

През следващия час, докато небето притъмняваше и накрая почерня, още полицаи се струпаха около бунгалото. Дойде и детектив от Уилмингтън, придружен от областния шериф.

Лестър бръщолевеше несвързано и се съпротивляваше яростно. Най-сетне го качиха на задната седалка на патрулна кола, за да го отведат към затвора.

Колин даде показания пред шерифа, полицай от Шейлът и детектив Райт от Уилмингтън. И тримата се редуваха да му задават въпроси. После процедурата се повтори с Евън. И двамата признаха, че нямат представа какво се е случило, след като Марголис е влязъл в бунгалото. Обясниха само, че изстрелите са проехтели малко след това. Колин уточни, че Лестър е можел да довърши Марголис, но не го е направил.

По-късно, след като им разрешиха да си тръгнат, Колин се обади на Мария, че ще се прибере вкъщи да се преоблече. Помоли обаче Лили да я докара в болницата, за да се срещнат там. Докато разговаряха, чу полицай да казва на детектив Райт и на шерифа, че в къщата няма никого и Лестър явно е живеел сам.

След като приключи разговора с Мария, Колин се загледа в бунгалото, питайки се къде се крие Аткинсън. И защо, ако Лестър страда от болезнена параноя, е пуснал Марголис в бунгалото.

— Готов ли си да вървим? — изтръгна го от мислите Евън. — Искам да се изкъпя, да се преоблека и най-вече да се махна оттук!

— Да. Добре — кимна Колин.

— Какво ще правим с колата ти? — попита приятелят му.

Колин погледна към старото камаро.

— По-късно ще решим. Сега нямам сили.

Евън явно прочете нещо в изражението му.

— Сигурен ли си, че е добра идея да ходиш в болницата?

За Колин това не бе въпрос на избор, а на дълг.

— Искам да разбера дали Марголис ще се оправи.

28.

МАРИЯ

Разговорът с Колин накара Мария да се замисли за случилото се.

Колин проследява Лестър. Лестър прострелва Марголис. Прицелва се в Колин. Колин събаря Лестър. Колин и Евън се опитват да спасят живота на детектива. Натоварват Марголис в линейката. Лестър оказва съпротива на полицаите, крещи, че знае какво е направила Мария.

Лестър.

От самото начало знаеше, че е той. Сега си напомняше, че е зад решетките. Този път не бе изчезнал, не бе успял да избяга. Бяха го заловили, бе ранил полицай и нямаше начин да се добере до нея.

„А Аткинсън?“ — обади се вътрешният й глас.

Не искаше да предизвиква нови въпроси. Все още се колебаеше. Той някак си не се вместваше в картината…

Идваше й твърде много. И без това се затрудняваше да осмисли случилото се. Както и факта, че Колин и Евън са били в окото на бурята.

Лили също бе обзета от противоречиви емоции; откакто пристигнаха в болницата преди няколко минути, тя не продумваше и току поглеждаше към паркинга, търсейки с очи колата на Евън. Мария имаше чувството, че приятелката й изпитва болезнена нужда да докосне и да прегърне годеника си, сякаш да си докаже, че той наистина е невредим.

А Колин…

Той бе открил Лестър, разбира се; беше се спуснал към него, сякаш не вижда как пистолетът го взема на прицел; беше обезвредил Лестър, без да пострада. И сега, разбира се, Лестър бе в затвора и тя изпитваше облекчение, ала и гняв. Също и тревога — за Марголис. Недоумяваше как се е оставил Лестър да го изненада. Беше го предупредила, че е опасен и има оръжие. Защо детективът не я бе послушал? Защо не бе проявил повече предпазливост? Как бе позволил да го прострелят? Мария не знаеше. И Колин не знаеше. По телефона сподели с нея, че не е сигурен дали Марголис ще стигне жив до болницата. Детективът обаче сигурно бе оцелял. Докато чакаха с Лили, половин дузина полицаи влязоха в болницата и никой не излезе, което означаваше, че е жив, нали?

Страхуваше се да попита.

Когато колата на Евън най-сетне спря на паркинга, Мария едва се владееше. Последва Лили и посрещна Колин с трескава прегръдка.

Четиримата влязоха в болницата, упътиха ги и се качиха на втория етаж с асансьора. Прекосиха коридора към чакалнята пред операционните, където бе пълно с полицаи и неколцина приятели или роднини. Към тях моментално се обърнаха сериозни и мрачни лица.

Евън пристъпи по-близо до Колин.

— Май мястото ни не е тук — прошепна той.

— Нямаше да го прострелят, ако не му се бях обадил — отвърна Колин с безизразно лице.

— Не си виновен ти — възрази приятелят му.

— Така е, Колин — намеси се Лили. — Лестър го е ранил, не ти.

Въпреки думите им Мария разбираше, че Колин още се опитва да се убеди, че е така, но не е повярвал напълно.

— Не виждам медицинска сестра — озърна се Евън. — Кого да попитаме за състоянието на Марголис?

— Него. — Колин посочи мъж на около четирийсет с късо подстригана прошарена коса.

Той също ги забеляза и тръгна към тях.

— Кой е той? — прошепна Мария.

— Детектив Райт. Изслуша показанията ми преди малко. Разпита и Евън.

Райт се приближи и се ръкува с Колин и Евън.

— Не очаквах да ви видя тук — каза детективът.

— Исках да разбера как е той — обясни Колин.

— Дойдох преди няколко минути, но засега няма информация от хирурга. Все още се държи обаче. Както знаеш, беше в доста тежко състояние… — Колин кимна и Райт посочи към другия край на помещението. — Ще поостанеш ли? Съпругата на Марголис, Рейчъл, иска да говори с теб.

— Не съм сигурен, че е добра идея — поклати глава Колин.

— Моля те, важно е за нея.

— Добре — кимна след секунда Колин.

Райт се запъти към далечния край на стаята и спря пред привлекателна жена с кафява коса, заобиколена от шестима души. Посочи й Колин и Евън. Рейчъл Марголис веднага се извини на групата и тръгна към тях. Отблизо пролича ясно, че е плакала. Очите й бяха зачервени, гримът й беше леко размазан. Изглежда едва запазваше самообладание.

Райт ги представи и Рейчъл ги поздрави с бегла усмивка, изпълнена с тъга.

— Лари ми каза, че сте помогнали да спасят живота на съпруга ми.

— Наистина съжалявам за това, което му се случи — каза Колин.

— И аз… — Тя попи очите си с кърпичка. — Благодаря ви от сърце… Задето сте действали хладнокръвно, не сте се паникьосали и сте извикали линейката. Притискали сте раните му. Парамедиците ми казаха, че ако не сте го направили, Пийт нямаше да има никакъв шанс. Ако не сте били там… — Тя едва сдържаше сълзите си и гърлото на Мария се сви. — Благодаря ви отново и на двамата. — Пое си дъх, за да се овладее. — Искам да знаете, че той е жилав, ще се справи. Не познавам по-издръжлив мъж…

— Да — съгласи се Колин, но на Мария й се стори, че Рейчъл Марголис не го чу, защото всъщност говореше на себе си.

* * *

Вечерта напредваше. Мария седеше до Колин в очакване на новини. Преди няколко минути Евън и Лили бяха слезли в закусвалнята и Мария долавяше как разговорите постепенно стихват в тревожен шепот. В чакалнята влизаха и излизаха хора.

Колин бе по-мълчалив от обикновено. От време на време полицай или детектив идваше да му благодари и да му стисне ръката. Макар да отговаряше учтиво, Мария усещаше, че той изпитва неудобство, защото продължава да се обвинява за случилото се, макар очевидно никой друг да не мислеше така.

Дълбочината на терзанията му я изненадваше. Беше ясно, че Колин и Марголис изпитват един към друго единствено омерзение. Ставаше свидетел на особен парадокс и въпреки че й се искаше да извади Колин от черупката му и да обсъдят чувствата му, разбираше, че той предпочита да ги осмисли сам. След известно колебание се приведе към него:

— Нали не възразяваш да изляза за малко в коридора? Искам да се обадя на родителите си. И на Серена. Сигурна съм, че се питат какво става.

Колин кимна, тя го целуна по бузата и тръгна по коридора отвъд чакалнята към по-тихо място, предлагащо поне някакво усамотение. Родителите й, разбира се, споделяха безпокойството на всички пред операционната. Обсипаха я с въпроси. Накрая майка й каза, че ще приготви вечеря и я помоли да отидат с Колин, Евън и Лили. Молбата й прозвуча твърде настойчиво, но тя не се подразни. След случилото се и тя искаше да види семейството си.

Върна се в чакалнята и завари Колин на същото място, където го бе оставила. Той нищо не й каза, но взе ръката й и я стисна нежно. Лили и Евън се върнаха от закусвалнята и не след дълго хирургът най-сетне се появи.

Мария видя как Рейчъл Марголис тръгва към него, придружена от детектив Райт. Възцари се тишина. Всички обърнаха тревожни лица към тях, нетърпеливи да разберат как е детективът. Невъзможно бе да не чуе думите на лекаря, макар и отдалеч.

— Преживя операцията — каза той. — Но раните се оказаха по-тежки, отколкото предполагахме. Затрудни ни и сериозната загуба на кръв. Сега обаче жизнените му показатели са стабилни.

— Кога ще мога да го видя? — попита Рейчъл Марголис.

— Искам да го следя още няколко часа — отговори хирургът. — Ако състоянието му се развива както се надявам, ще ви пусна при него за няколко минути по-късно през нощта.

— И той ще се възстанови, нали?

„Най-сложният въпрос“ — помисли си Мария.

Хирургът явно го очакваше и продължи със същия професионален тон:

— Както казах, съпругът ви засега е стабилизиран, но все още е в критично състояние. Следващите няколко часа са решаващи и се надявам утре да успея да ви дам по-категоричен отговор.

Рейчъл Марголис преглътна.

— Искам само да разбера какво да кажа на момчетата ни, когато се върна у дома.

„Момчета? — помисли си Мария. — Марголис има момчета?“

Тонът на хирурга поомекна:

— Кажете им истината. Че баща им е преживял операцията и скоро ще стане ясно дали ще се възстанови. — Той не отдели очи от нея. — Разберете, госпожо Марголис, трахеята е пострадала сериозно и в момента съпругът ви е на вентилатор…

Мария не издържа, когато хирургът се впусна в подробности за травмите на Марголис. Отвърна поглед и в същия момент чу гласа на Колин.

— Хайде — прошепна той, несъмнено обзет от същите чувства. — Това не е наша работа. Да ги оставим на спокойствие.

Двамата се изправиха. Евън и Лили ги последваха и четиримата излязоха от стаята. Отвън Мария спря и им каза какво са я помолили родителите й.

— Знам, че сигурно сте изморени и току-що бяхте в закусвалнята, но мама ни е приготвила вечеря и…

— Добре — кимна Колин. — Трябва да си прибера колата, но тя ще почака.

— Не е нужно да обясняваш — вметна Евън. — Разбираме.

* * *

Мария се качи при Колин в колата на Евън; Лили и Евън ги следваха с колата на Лили. Когато паркираха пред семейната къща, Серена ги чакаше отпред заедно с Феликс и Кармен. Още щом Мария слезе от колата, сестра й я прегърна.

— Мама и татко се поболяха от притеснение за теб. Мама не излезе от кухнята с часове, а татко непрекъснато проверява прозорците и вратите. Държиш ли се?

— Горе-долу — призна Мария.

— Мисля, че ще ти е необходима дълга ваканция след всичко това.

Мария успя да се усмихне.

— Вероятно.

Прегърна и родителите си, после им представи Евън и Лили. За нейна изненада — а и на родителите й и Серена — Лили заговори на испански, макар и с южняшки акцент. Понеже входната врата все още бе закована, влязоха през гаража и седнаха в кухнята, където масата не след дълго бе отрупана с подноси с храна.

Докато вечеряха, Мария разказа на семейството си за сутрешната среща с Марголис, а Колин им описа какво се е случило после. Спираше от време на време, та Мария да превежда на майка си. Евън добавяше подробности, особено за сблъсъка с Лестър.

— Той все още е в затвора, нали? — попита Феликс, когато Колин приключи. — И няма да го освободят?

— Луд или не, прострелял е полицай — отбеляза Евън. — Не знам дали изобщо ще излезе оттам.

— Добре — кимна Феликс.

— А Аткинсън? — намеси се Серена. — Спомена, че е съучастник на Лестър.

— Не знам. Марголис проучваше тази възможност. Познавали са се, но ми изглежда съмнително да са действали заедно — отговори Мария.

— Кой тогава е нарязал гумите ти? — настоя сестра й.

— Може би Лестър е платил на някое дете, защото е знаел, че клиниката му осигурява алиби.

— А колата до парка?

— Може би Лестър я е използвал — сви рамене Мария. — Не знам.

— Ако Аткинсън продължава да те дебне, какво ще правиш?

— Не знам — повтори Мария, долавяйки раздразнение в гласа си. Знаеше, че остават много неизяснени въпроси, но… — Лестър ме плашеше — продължи. — Независимо дали е действал с Аткинсън, знам със сигурност единствено, че Лестър вече няма да ме преследва и…

Тя замълча и Серена поклати глава.

— Съжалявам, че задавам толкова въпроси, просто съм…

— Разтревожена — довърши баща й.

„И аз се тревожа — помисли си Мария. — Колин — също, но…“

Мислите й прекъсна приглушеният: звън на телефона на Серена. Тя го извади и включи гласовата поща с обнадеждено и същевременно притеснено изражение.

— Кой беше? — попита Феликс.

— Чарлс Александър — отговори Серена.

— Малко късно се обажда — отбеляза баща й. — Може би е нещо важно?

— Утре ще се свържа с него.

— Не, обади му се сега — поощри я Мария, благодарна, че са сменили темата. — Може би е важно, както предположи татко.

Не искаше да мисли нито за Аткинсън, нито за Лестър. Нямаше сили да отговаря на невъзможни въпроси. Едва смогваше да осмисли последните няколко часа…

Серена се поколеба дали да я послуша, после натисна бутона за избиране. Всички я проследиха мълчаливо как се отдалечава към кухнята, притиснала телефона до ухото си.

— Чарлс Александър? Защо съм чувал това име? — прошепна Колин на Мария.

— Той е директорът на стипендиантската програма, за която ти разказвах — отговори тя.

— Какво става? — попита Евън.

Лили се приведе към тях и Мария им обясни накратко. Междувременно Серена кимаше ли, кимаше и когато най-сетне се обърна, на лицето й сияеше усмивка.

— Наистина ли? — възкликна тя. — Печеля?

Мария видя как майка й улавя ръката на баща й.

Серена продължи развълнувано, неспособна да сниши глас:

— Разбира се. Няма проблем… Утре вечер… Седем часа… Благодаря много.

Прекъсна връзката и срещна погледите на родителите си.

— Чухте, нали?

— Поздравления! — каза Феликс и се изправи. — Чудесна новина!

Кармен се втурна към нея, сипейки похвали, и през следващите няколко минути, докато се прегръщаха въодушевено, Мария си помисли какво чудесно чувство е заменило безпокойствата отпреди малко и й се прииска вълшебството никога да не отминава.

* * *

След вечерята Колин, Евън и Лили се сбогуваха и отидоха да приберат старото камаро. Кармен и Феликс излязоха да разходят кучето, а Мария и Серена останаха в кухнята да измият чиниите.

— Притеснява ли те интервюто? — попита Мария.

Серена кимна, бършейки поредната чиния.

— Малко. Репортерът ще води и фотограф. Мразя да ме снимат.

— Шегуваш ли се? Ти си кралицата на селфитата.

— Селфитата са друго нещо. Те са за мен или за приятелите ми. Не ги публикувам във вестниците.

— Кога ще излезе статията?

— В понеделник — отговори Серена. — Тогава ще обявят официално победителя.

— Ще има ли тържество или презентация?

— Не знам. Забравих да попитам. Развълнувах се.

Мария се усмихна. Изплакна следващата чиния и я подаде на Серена.

— Кажи ми, когато разбереш. Искам да дойда. Сигурна съм, че мама и татко също ще поискат да присъстват.

Сестра й прибра сухата чиния при другите.

— По-рано… когато ти задавах онези въпроси… Съжалявам, че не съобразих…

— Няма проблем. Ще ми се да знаех отговорите, но уви…

— Тук ли ще останеш? Мама и татко ще се радват да им погостуваш.

— Да, но първо ще отида до апартамента си, за да си взема някои неща.

— Нали си беше събрала багажа? Не смяташе ли да отседнеш при Лили?

— Бях се приготвила само за една нощ. Ще ми трябват още дрехи. А и искам да си взема колата.

— Да те закарам ли сега?

— Не е необходимо. Колин ще се върне да ме вземе.

— Кога?

— Не знам. Към единайсет и половина може би. Дванайсет без четвърт?

— Късно е. Не си ли изморена?

— Изтощена съм — призна Мария.

— Защо да не те закарам тогава… — подхвана Серена, но млъкна. Погледна към Мария. — О… няма значение. Разбрах.

— Какво разбра?

— Съгласна съм. Определено трябва да те закара той. Забрави, че предложих. Ама че съм глупава!

— Какви ги говориш?

— Е, понеже няколко дни ще си под зоркия поглед на грижовните ни родители… и след като Колин не само откри Лестър, но и го залови, макар в това да няма нищо секси… а и защото трябва да се поотпуснеш след ужасно стресиращия ден… да кажем просто, че разбирам отлично защо би искала да поостанете насаме.

— Казах ти, че искам само да взема това-онова.

— И какво по-точно?

Мария се засмя.

— Изтрий от съзнанието си мръсните помисли.

— Съжалявам — извини се Серена. — Не се стърпях. Но си признай. Права съм, нали?

Мария не отговори, но нямаше и нужда. И двете знаеха отговора.

29.

КОЛИН

Лили се върна в апартамента си край брега, а Колин и Евън се отбиха първо в „Уол март“ — денонощен магазин, където щяха да намерят всичко необходимо — а после поеха към Шейлът. Евън паркира зад камарото. Колин вдигна капака и започна да развива скобите на акумулатора.

— Защо мислиш, че е акумулаторът? Колата ти отдавна отказва да пали.

— Не знам какво друго може да бъде. Смених стартера и алтернатора.

— Не трябваше ли първо да смениш акумулатора?

— Смених го — каза Колин. — Сложих нов преди два месеца. Може да е бил дефектен.

— Да знаеш, че утре няма да те карам дотук, ако и този не проработи. Отивам при Лили и двамата ще останем цял ден в леглото. Искам да проверя каква полза ще ми донесе героичната роля. Мисля, че ще й се сторя още по-привлекателен.

Колин се усмихна, извади стария акумулатор и го смени с новия.

— Исках да те попитам нещо — продължи Евън. — Уточнявам само, че съм те виждал да вършиш доста глупости. Но днес? Нямам представа как изобщо успя да се добереш до Лестър. От моравата? През парапета? Направо летеше! А той те държеше на прицел. Признавам, че се усъмних в здравомислието ти. Какво си мислеше, за бога?

— Не мислех.

— Така и предполагах. Това е един от многото ти проблеми. Наистина трябва да започнеш да мислиш, преди да действаш. На всичкото отгоре те предупредих изобщо да не ходиш там.

Колин вдигна глава и го погледна.

— Накъде биеш?

— Искам да кажа, че въпреки глупостта и вероятно безумието ти, всъщност се гордея с теб. Не само защото спаси живота на Марголис.

— За какво друго?

— Защото не уби Лестър, макар да имаше възможност. Можеше да го надробиш на парчета или да го удушиш. Но не го направи.

Колин затегна скобите.

— Гордееш се с мен, защото не го убих?

— Точно това казах — кимна Евън. — Особено след като вероятно щеше да се измъкнеш безнаказано. Той бе прострелял полицай. Беше въоръжен и опасен. Едва ли някой щеше да те обвини в престараване. Та въпросът ми е защо не го уби?

Колин се замисли. Накрая поклати глава.

— Не знам.

— Е, кажи ми, когато разбереш. За мен отговорът е очевиден, понеже не бих убил никого. Не е в природата ми. Не бих могъл да го направя, но ти си различен. И ако искаш да знаеш, уважавам повече този Колин, отколкото предишния.

— Винаги си ме уважавал.

— Винаги съм те харесвал, но и съм се страхувал малко от теб — призна Евън. — Има разлика. — Посочи акумулатора. — Готов ли си да го пробваме?

Колин заобиколи колата и седна зад волана. Не беше сигурен какво да очаква и се изненада, когато камарото запали при първото завъртане на ключа. В същия момент погледът му неволно се насочи към бунгалото и забеляза, че дворът е наполовина опасан с полицейска лента, както и верандата.

— Готово — обяви Евън. — Е, сигурно ще блокира, преди да стигнеш до Мария. Просто да ти направи мръсно. Гледай обаче да не се забъркваш в неприятности. Напоследък неприятностите сякаш те преследват.

Колин не отговори. Взираше се в бунгалото и едва след няколко секунди осъзна, че нещо се е променило. Или по-точно нещо липсва. „Възможно е полицията да го е прибрала като улика — помисли си. — Може би е имало пръски кръв или забит куршум и са го взели за балистична експертиза.“

— Слушаш ли ме? — попита приятелят му.

— Не.

— Какво гледаш?

— Помниш ли въпросите на Серена? Дали Аткинсън е участвал в това?

— Помня ги. Защо?

— Мисля, че има голяма вероятност да е участвал.

— Защото колата му е била до парка? И няма начин Лестър да е нарязал гумите?

— Не само. Мисля си за колата, която видях по-рано. Паркирана на алеята до бунгалото.

Евън се обърна, после отстъпи крачка назад, за да се огледа по-добре.

— Каква кола? — попита най-сетне.

— Именно — кимна замислено Колин. — Изчезнала е.

* * *

Колин пристигна в дома на Санчесови няколко минути преди полунощ. Мария седеше с родителите си в дневната. Изправи се, каза нещо на испански на майка си — най-вероятно, че ще се върне скоро — и тръгна с Колин към колата.

— Къде е Серена?

— Легна си.

— И тя ли ще нощува тук?

— Само тази вечер. Родителите ми казаха да ти предам, че и ти си поканен. Но понеже щеше да се наложи да спиш на дивана, им обясних, че вероятно ще предпочетеш да се прибереш вкъщи.

— Защо не дойдеш и ти?

— Изкушавам се, но…

— Няма проблем — прекъсна я той и отвори вратата на колата.

— Какво се беше повредило, между другото? — попита тя, докато сядаше.

— Акумулаторът.

— Излязох права, а? Това значи, предполагам, че трябва да ме слушаш повече.

— Добре.

* * *

Докато пътуваха към апартамента й, Колин й каза за липсващата кола.

— Може би полицаите са я откарали.

— Може би.

— Мислиш ли, че Аткинсън се е върнал да я вземе?

— Не знам. Утре ще се обадя на детектив Райт. Може и да не ми кажат, но се надявам да са услужливи, след като опазих Марголис жив, докато дойде линейката. Както и да е, сигурно ще знаят.

Тя се обърна към прозореца и се взря в опустелите улици.

— Още не мога да повярвам, че Лестър го простреля.

— Ако беше там, щеше да повярваш. Не беше на себе си. Все едно беше изключил.

— Мислиш ли, че ще получат отговори от него?

Колин се замисли.

— Да. Щом се опомни. Нямам представа обаче колко време ще отнеме.

— Знам, че не може да се добере до мен, но…

Мария не изрече името на Аткинсън, но не беше и нужно. Колин не възнамеряваше да рискува. Избра заобиколен маршрут до апартамента, бдейки зорко за подозрителни коли. Мария разбираше какво цели и не възразяваше.

Минаваше полунощ, когато спряха на мястото за посетители пред апартамента й. Колин си отваряше очите на четири, но нищо не наруши тишината, докато изкачваха стълбите към входа.

Пред прага обаче застинаха.

И двамата забелязаха едновременно, че бравата е счупена и вратата е открехната.

* * *

Някой бе преобърнал дома й.

Кипнал от гняв, Колин наблюдаваше как Мария се лута зашеметена из стаите, плачейки при вида на опустошението.

Разпорени канапета, столове и възглавници. Преобърнати маси със счупени крака. Натрошени лампи. Разкъсани снимки. Продуктите от хладилника стъпкани и разпилени из кухнята. Нейните вещи. Нейният дом. Плячкосан. Съсипан.

Матракът в спалнята бе нарязан, скринът — съборен, чекмеджетата — счупени, лампата — на парчета. Празни кутии от червен спрей се търкаляха на пода и всичките й дрехи бяха изцапани.

„Така изглежда гневът“ — помисли си Колин. Варваринът, вилнял тук, бе по-луд и от Лестър. Той самият все по-трудно овладяваше яростта, бушуваща в него. Искаше му се да причини болка на негодника, да го убие…

До него Мария хлипаше истерично. Колин я прегърна и едва тогава забеляза думите, изписани с червена боя върху стената: „Ще разбереш какво е чувството“.

* * *

Колин се обади на 911, после на детектив Райт. Не очакваше отговор, но детективът вдигна при второто позвъняване. Колин му описа какво се е случило и той каза, че тръгва веднага към тях, за да огледа лично пораженията.

Мария го помоли да се обади и на родителите й. Те настояха да дойдат, но тя поклати глава. В момента нямаше сили и за техните страхове и тревоги. Едва запазваше самообладание. Колин обясни на родителите й, че полицаите ще пристигнат всеки момент, и им обеща да я пази.

Двама полицаи се появиха след няколко минути и разпитаха Мария, която не успя да им каже много. Провървя им повече със съсед, излязъл да провери какво става. Прибрал се в апартамента си преди два часа и бил сигурен, че вратата й не е била отворена. Би забелязал светнатите лампи. Не чул нищо, освен силна музика. Шумът секнал тъкмо когато се канел да помоли да изключат уредбата.

След като Мария се поуспокои, Райт прочете показанията й. После поговори с нея и с Колин. Младата жена се затрудняваше да отговаря свързано на въпросите му. В общи линии Колин повтори онова, което вече му бе разказал в Шейлът, като през цялото време имаше желание да удари нещо.

Искаше да открие Аткинсън. Дори повече, отколкото да пипне Лестър.

И искаше да го убие.

* * *

Наближаваше два след полунощ, когато Райт им позволи да си вървят. Изпрати ги до колата на Колин. Мария разбираше, че не е в състояние да шофира, и не възрази. Пред колата Райт вдигна ръка и се втренчи в Колин със същото изражение както го наблюдаваше Марголис.

— Чакай! Не знам защо, но чак сега се сетих кой си.

— Кой съм?

— Побойникът, когото Пийт искаше да тикне в затвора. Онзи, дето прави хората на пихтия.

— Вече не.

— Лестър Манинг може би няма да се съгласи. Не че му пука какво мисли Лестър Манинг.

— Знаеш ли кога полицията ще си свърши работата тук? — попита Мария. — И кога ще мога да се върна?

— Като изключим вандалщината, апартаментът ти не е местопрестъпление — обясни детектив Райт. — Криминалистите обаче не бързат. Ще те допуснат вътре, предполагам, най-рано утре сутрин. Ще те уведомя, когато разбера със сигурност.

Мария кимна. На Колин му се прииска да може да направи нещо повече за нея, но…

— Знаеш ли дали полицаите са прибрали колата, паркирана до бунгалото? — попита той. — Там, където простреляха Марголис?

Райт се намръщи.

— Нямам представа. Защо?

Колин му обясни.

Райт сви рамене.

— Вероятно са я взели. Ще проверя. — Погледна към Мария, после пак към младия мъж. — Разбирам, че и двамата сте изтощени и искате да се махнете оттук. Случайно да знаете обаче името на детектива в Шарлот, с когото работеше Пийт?

— Не. Не го е споменавал — поклати глава Колин.

— Няма значение. Лесно ще открия отговора. Последен въпрос — къде възнамерявате да нощувате?

— В дома на родителите ми — каза Мария. — Защо?

— Така и предполагах — кимна Райт. — Затова попитах. Случи ли се нещо подобно, хората обикновено отиват при приятели или при семейството си. Лично аз обаче не смятам, че е добра идея.

— Защо? — попита отново тя.

— Защото не знам на какво е способен Аткинсън и това ме притеснява. Очевидно ти има зъб, а съдейки по опустошението вътре, явно е не само опасен, но и освирепял. По-разумно е да преспите другаде тази нощ.

— Къде?

— В „Хилтън“, да речем? Имам познати там и съм сигурен, че ще успея да ви осигуря стая и полицейска охрана. Дори да е само за днес. Беше тежък ден и двамата се нуждаете от почивка. Не твърдя, че нещо ще се случи, но предпазливостта не е излишна, нали?

— Марголис каза, че е невъзможно да ни предостави полицейска охрана — каза тихо Мария.

— Говоря за себе си. Аз ще дежуря пред стаята ви. Не съм на смяна, така че няма проблем.

— Защо го правиш? — попита Колин.

Райт се обърна към него и обясни просто:

— Защото спаси живота на приятеля ми.

30.

МАРИЯ

От колата Мария се обади на родителите си да им съобщи какво са решили и после впери разсеяно поглед в седана на детектива, който ги водеше към хотела на няколко преки от апартамента й.

Райт явно бе уредил въпроса през краткия път, защото ключът ги чакаше на рецепцията. Той се качи с тях в асансьора и ги съпроводи до дъното на коридора, където сгъваем стол вече го чакаше пред вратата. Подаде им ключа за стаята.

— Ще остана тук, докато и вие сте вътре, така че не се безпокойте.

Едва когато се пъхна в леглото до Колин, Мария осъзна колко е изтощена. Преди няколко часа си представяше как се любят, но сега и двамата се чувстваха твърде изчерпани. Тя отпусна глава на рамото му, сгуши се до него да усеща топлината на тялото му и ненадейно светът потъна в мрак.

Когато се събуди, слънчевите лъчи вече струяха през процепите между щорите. Тя се обърна. Колин не беше до нея. Погледна към банята и го видя да си мие зъбите. Погледна часовника и с изненада установи, че е почти единайсет. Изправи се рязко, мислейки си, че родителите й сигурно са се поболели от притеснение.

Взе телефона и видя съобщение от Серена.

„Колин се обади. Каза, че спиш, и ми обясни какво се е случило. Елате вкъщи, щом се събудиш. Татко се е погрижил за всичко!“

Мария сбърчи чело.

— Колин?

— Чакай — измърмори той и подаде глава през вратата.

После той си изплакна устата, влезе в стаята и тръгна към леглото.

— С пръст ли си ми зъбите?

— Не си носех четка.

Той седна до нея.

— Защо не използва моята?

— Микроби — намигна й той. — Успа се. Вече се обадих на родителите ти.

— Знам. Прочетох съобщението на Серена. Какво става?

— Изненада е.

— Не съм сигурна, че съм готова за нови изненади.

— Тази ще ти хареса.

— Откога си буден?

— От два часа. Но станах от леглото преди двайсет минути.

— Какво правеше?

— Мислех.

Нямаше смисъл да пита за какво. Знаеше отговора. Изкъпаха се заедно, облякоха се и си събраха вещите. Излязоха през вратата и видяха Райт, седнал на сгъваемия стол.

— Искате ли да пийнем по чаша кафе? — попита ги той.

* * *

— Като за начало, апартаментът ти е освободен — подхвана Райт. — Криминалистите са си тръгнали сутринта. Готови са. Можеш да се върнеш. Ако искаш да си вземеш нещо, имам предвид. Дрехи, тоалетни принадлежности…

„Ако изобщо е останало нещо, което бих поискала да взема“ — помисли си Мария.

— Открили ли са нещо? — попита.

— Единствените улики са кутиите от боя. По тях обаче няма отпечатъци. Аткинсън сигурно е носел ръкавици. ДНК анализът пък отнема доста време, освен ако не извлекат материал от корена на космите.

Тя кимна, опитвайки се да прогони от ума си картината, която бе видяла снощи.

— Тази сутрин се обадих тук-там — продължи Райт, разбърквайки захар и сметана в кафето си. Мария забеляза колко са зачервени очите му. — Досега никой не е успял да говори с Лестър. Десет минути след като го докарали в управлението, се появил адвокатът му, а не след дълго и баща му. И двамата настоявали да не дава информация. Не че и те успели да говорят с него. Лестър Манинг вече бил в усмирителна риза и упоен. Всички смятат, че наистина е луд за връзване. Според полицаите направо обезумял, щом видял килията.

— Какво е направил?

— Крещял. Размахвал юмруци. Опитвал се да ухапе полицаите. Когато го натикали вътре, започнал да рита по вратата и да блъска с глава по стената. Смахната работа. Дори уплашил другите затворници. Наложило се да го извадят оттам. Извикали лекар и той му дал успокоително. Петима полицаи едва го удържали. Точно тогава се появил адвокатът му. Изредил цял списък с нарушения на гражданските права, но всичко е на видеозапис и няма начин Лестър да се измъкне чрез някаква уловка. Каквито и да ги говори адвокатът му, той е прострелял полицай. Както и да е, исках да кажа, че още не са го разпитвали.

Мария кимна вяло.

— Как е…?

— Пийт? — попита Райт. — Преживял е нощта. Още е в критично състояние, но е стабилен и жизнените му показатели се подобряват. Съпругата му се надява днес да дойде в съзнание. Хирургът казал, че е възможно. Все още обаче сме в режим на очакване. Рейчъл го е видяла за малко сутринта. Момчетата им също. Изплашили са се, разбира се. На девет и на единайсет са, а той е техният герой. След кафето ще отида в болницата. Не знам дали ще ме пуснат при него, но поне ще поговоря с Рейчъл. — Мария не продума и Райт завъртя чашата си. — Проверих и как стои въпросът с колата, паркирана до бунгалото. И аз си спомних, че я видях. Не са я прибрали като веществено доказателство в шейлътската полиция. Нито в шерифството. Най-вероятно Аткинсън е дошъл след полицията да я откара.

— Може би — кимна Колин.

— Може би? — повдигна вежди Райт.

— Възможно е да е бил там от самото начало. Избягал е през задния вход, докато с Евън се опитвахме да спасим Марголис. Скрил се е някъде, после се е върнал. Това вероятно обяснява как са простреляли Марголис. Влязъл е, очаквайки да свари един човек, а са го изненадали двама.

Райт погледна замислено Колин.

— Когато Пийт говореше за теб, не създаваше впечатление, че те харесва — отбеляза.

— И аз не го харесвам.

Детективът повдигна вежди.

— Защо тогава го спаси?

— Не заслужаваше да умре.

Райт се обърна към Мария:

— Винаги ли е такъв?

— Да — отвърна тя с лека усмивка и веднага смени темата: — Все още не разбирам как и защо Лестър и Аткинсън са действали заедно срещу мен…

Райт вдигна ръка да я прекъсне.

— Това е другото, което исках да обсъдим. Говорих с детектива от Шарлот, с когото Пийт е работел. Казва се Тони Робъртс, между другото. Съобщих му какво се е случило и той ми каза, че вчера Пийт му се обадил, но още не е успял да проучи Аткинсън. Развоят на събитията, разбира се, промени приоритетите му. Навестил майката на Аткинсън, взел я и двамата отишли в апартамента на сина й. Тя убедила портиера да ги пусне. Има подаден сигнал за изчезнало лице, макар досега никой да не й вярвал, а и тя е най-близката му сродница. Въпросът е, че тя повече от охотно съдействала на Робъртс. Колегата влязъл в апартамента и ударил джакпота. Макар и не по начина, очакван от майката на Аткинсън. Лаптопът на сина й бил там и Робъртс успял да го включи.

— И?

Райт погледна към Мария.

— Имало файлове за теб. Огромна информация — за семейството ти, за университета ти, къде живееш и работиш, какъв е графикът ти. Имало сведения и за Колин. Както и снимки.

— Имал е снимки?

— Стотици. Как се разхождаш, как пазаруваш, как гребеш. Снимал те е дори на работното ти място. Явно те наблюдава и следи отдавна. Робъртс иззел лаптопа като улика въпреки енергичните протести на госпожа Аткинсън. Щом видяла какво има в него, се опитала да оттегли съгласието си да допусне детектива в апартамента, но било късно. Робъртс вече разполагал с необходимия документ. Адвокатите вероятно ще вдигнат врява, но, както казах, има сигнал за изчезнало лице, тя е дала разрешение и уликата е била на видно място. Робъртс обаче е умно ченге. Уведоми ме, че я е записал как настоява да включат компютъра и да проучат информацията в него. А и Лестър рано или късно ще проговори. Със или без адвокат, лудите обикновено изплюват камъчето, след като умът им се проясни, защото ги обзема чувството за вина.

Мария се подвоуми дали детективът има право, но…

— Защо Аткинсън иска да ме нарани?

— На този въпрос не мога да отговоря със сигурност. В лаптопа е имало информация и за Кейси Манинг, но ти вече си наясно с това.

— Имаш ли представа къде е Аткинсън сега?

— Не. Издадохме заповед за арест, но понеже никой не знае къде е бил досега, не съм сигурен доколко ще свърши работа. Надявам се Лестър да ни каже повече, но не е ясно кога ще проговори. Може да е след ден или след седмица. А и ще се наложи да парираме бащата и адвоката, които ще го посъветват да мълчи. Това повдига въпроса къде искаш да бъдеш през следващите дни. На твое място не бих останал в Уилмингтън.

— Родителите ми ме очакват. Сигурна съм, че при тях ще бъда в безопасност.

Райт очевидно се усъмни.

— Както решиш — кимна най-сетне. — Но внимавай. Информацията от Робъртс ме навежда на мисълта, че Аткинсън не само е опасен, но и смахнат като Лестър. Ще ти дам телефонния си номер. Искам да ми се обадиш, ако забележиш нещо необичайно или ти хрумне нещо.

* * *

Ако Райт възнамеряваше да я уплаши, определено успя. Но след предишната нощ Мария така или иначе щеше да се страхува, докато не заловят Аткинсън.

Качиха се в колата и когато потеглиха към дома на родителите й, Колин извади телефона си.

— На кого се обаждаш?

— На Евън. Ще го питам дали е зает днес.

— Защо?

— Защото след като те оставя при родителите ти, искам да отида в апартамента ти. Ще почистя, може би ще боядисам.

— Не е необходимо…

— Знам. Но искам — каза той. — Предпочитам да не си спомняш случилото се, когато се върнеш у дома. А и сигурно ще полудея, ако стоя без работа.

— Ще ти отнеме цял ден…

— Едва ли. Няколко часа вероятно. Апартаментът ти не е толкова голям.

— Да дойда ли с теб?

— Не бива да се натоварваш допълнително. А и е редно да останеш при семейството си.

Имаше право и жестът му беше благороден, но тя все пак реши да го разубеди. Той обаче настоя:

— Моля те, искам да го направя.

Тонът му я накара да се съгласи и Колин набра номера на Евън и включи високоговорителя. Едва ли беше изненадващо, че вдигна Лили.

Колин й разказа какво се е случило предишната нощ и попита дали Евън би му помогнал да изнесе по-тежките мебели. Преди да успее да довърши, Лили го прекъсна:

— И двамата ще дойдем. Не си и помисляй да възразяваш. И бездруго не сме планирали нищо. С радост ще помогнем.

Мария чу Евън да пита някъде отстрани:

— Да помогнем за какво?

— Ще почистим апартамента на Мария. Сещам се какви сладки шорти ще облека! Възкъси са и доста тесни, но едва ли ще намеря по-добра възможност да ги сложа.

Евън замълча. След миг чуха приглушения му глас:

— В колко ще отидем?

Когато Колин прекъсна връзката, Мария се обърна към него:

— Харесвам приятелите ти.

— Страхотни са — съгласи се той.

* * *

На две пресечки от улицата на Санчесови Мария проумя смисъла на съобщението на Серена.

В парка чичо й Тито подритваше футболна топка с чичо й Хосе и неколцина племенници. Чичо й помаха с ръка и тя разбра, че всъщност е на пост.

Братовчедите й Педро, Хуан и Анхело седяха на сгъваеми столове на моравата, а група по-малки братовчеди играеха кикбол на улицата. Познати коли се редяха от двете страни на шосето чак до следващата пряка.

„Божичко — помисли си тя, — цялото ми семейство е тук!“ И въпреки мъчителните предишни дни по лицето й неволно се разля усмивка.

* * *

Въпреки колебанието на Колин тя го хвана за ръка и го поведе към къщата. Трийсетина души се бяха събрали вътре, още двайсетина се бяха разположили в задния двор. Мъже, жени, момченца и момиченца…

Серена се втурна към тях.

— Луда работа, а? Татко затвори ресторанта днес! Представяш ли си?

— Не е необходимо всички да идват…

— Не сме ги молили — обясни сестра й. — Всички просто дойдоха, когато разбраха, че си в беда. Съседите сигурно са се изумили какво, за бога, става. Е, татко обясни на всички, че имаме семейно събиране. От днес нататък в квартала винаги ще дежури семеен патрул, докато тикнат Аткинсън зад решетките. Решиха обаче да са по-дискретни и да организират смени.

— За да ме пазят?

— Такива сме си — усмихна се Серена.

* * *

Колин успя да се измъкне едва след половин час. Роднините искаха да се запознаят с него и да му благодарят, макар и на испански. Докато го изпращаше до колата, Мария си мислеше, че въпреки всичко е благословена.

— Все пак мисля, че трябва да дойда с теб — каза тя.

— Съмнявам се, че родителите ти ще те пуснат.

— Вероятно си прав — съгласи се тя. — Сигурна съм, че татко наднича през прозореца. За всеки случай.

— Тогава вероятно не бива да те целувам.

— Напротив — усмихна му се. — И непременно доведи Евън и Лили на вечеря. Искам да се запознаят с цялото ми семейство.

* * *

Колин успя да се върне едва в пет и половина. Някои роднини си бяха тръгнали, но повечето все още бяха тук. Лили слезе невъзмутимо от колата, макар Колин и Евън да изглеждаха малко неспокойни.

— Каква чудесна проява на солидарност и обич — възкликна Лили и поздрави Мария с крепка прегръдка. — Изгарям от нетърпение да се запозная с всичките ти роднини!

Испанският с южняшки акцент на Лили очарова цялото семейство, както бе очаровал и Мария. Гостите се струпаха около нея и Евън, и Мария отведе Колин на задната веранда.

— Как беше? — попита.

— Остана ми да мина още веднъж с боя, но следите от спрея вече не личат. Изхвърлихме счупените вещи и заделихме нещата, които могат да се почистят. Дрехите ти обаче едва ли са годни за носене. — Тя кимна и той продължи: — Имаш ли вести за Марголис? Или за Аткинсън?

— Не — отговори тя. — Цял ден проверявах телефона си за съобщения.

Той се озърна:

— Къде е Серена?

— Тръгна преди малко. Тази вечер има интервю и трябва да се подготви. — Мария го хвана за ръката. — Изглеждаш изморен.

— Добре съм.

— Работата се оказа повече, отколкото предполагаше, нали?

— Не. Но ми беше трудно да сдържам гнева си.

— Да — кимна тя. — И на мен ми е трудно.

* * *

След като се запознаха с роднините, Лили и Евън излязоха на задната веранда и седнаха на масата с Мария и Колин.

— Благодаря, че разчистихте апартамента ми — каза Мария.

— Няма защо — отвърна Лили. — Мястото, между другото, е чудесно. С Евън също обмисляхме да се преместим в центъра, но той не си представя да няма морава за косене.

— Мразя косенето. Колин ме отменя — обади се Евън.

— Спокойно, скъпи. Пошегувах се. Но не забравяй колко са съблазнителни мъжете, когато вършат физическа работа.

— Какво мислиш, че правих днес?

— Именно — кимна тя. — Фигурата ти изглеждаше много привлекателна, докато местеше мебелите.

Вратата на верандата се отвори и Кармен излезе, понесла прибори за четиримата. Последваха няколко подноса с ястия, които заеха половината маса. Освен че печката в кухнята не бе спирала да работи цял ден, повечето роднини също бяха донесли храна.

— Надявам се, че сте гладни — каза Кармен на английски.

Храната бе твърде много. Както винаги. Колин явно го очакваше, но приятелите му се смаяха.

— Благодаря ти, мамо. Обичам те — каза Мария, трогната внезапно от мълчаливата проява на майчината привързаност.

31.

КОЛИН

След вечерята Колин излезе в предния двор, търсейки усамотение. Двама чичовци, седнали на сгъваеми столове, обърнати към улицата, му кимнаха учтиво. Той си представи разрухата в апартамента на Мария, опитвайки се да я свърже с Лестър и Аткинсън.

Двамата бяха работили заедно и Лестър бе запознал Аткинсън със сестра си. И макар Мария да бе убедена, че Лестър й изпраща съобщенията, доктор Манинг бе обвинил Аткинсън.

Изчезването на Аткинсън съвпадаше с началото на преследването на Мария. Той вероятно бе нарязал гумите й, но кой от двамата бе убил Копо? Лестър бе прострелял Марголис; Аткинсън бе откарал колата от бунгалото и по-късно бе опустошил апартамента на Мария. Информацията, открита в компютъра на Аткинсън, сякаш доказваше безспорно съучастничеството му в преследването, но някои подробности продължаваха да безпокоят Колин.

Доктор Манинг бе споменал, че между сина му и Аткинсън е настъпил разрив. Кога се бяха сдобрили? Кой режисираше сценария? Защо доктор Манинг настояваше, че Аткинсън иска да натопи Лестър, след като те явно работеха заедно? А щом работеха заедно, защо бяха отишли с две коли до къщата на Санчесовн в нощта, когато Лестър бе нападнал Мария?

Докато разчистваше апартамента на Мария, Колин обмисли отново разговора с детектив Райт и осъзна, че все още няма доказателства, свързващи категорично Аткинсън с опустошението. Нямаше и безспорни доказателства, че е нарязал гумите. Въпреки информацията, открита в компютъра му, Мария никога не бе разговаряла с него и дори не го бе виждала. От самото начало тя настояваше, че идеята Аткинсън да е замесен й се струва неправдоподобна. А това означаваше…

Какво?

Ако Аткинсън наистина бе заминал да се срещне с жена? Ако Лестър е знаел, че той няма да е в града? Би могъл да запише уличаващата информация в компютъра му и да вземе колата му. Би могъл — както Мария бе посочила предишната вечер — да плати на някое дете да нареже гумите и дори да повилнее в апартамента й. Съвършена инсценировка. Стига Лестър да е способен да замисли толкова сложен план. Съдейки по поведението, на което Колин бе станал свидетел пред бунгалото, и по сведенията на Райт за буйствата му в полицейския участък, изглеждаше невероятно. А Аткинсън очевидно е дебнел някъде наблизо, след като бе откарал Лестър в Шейлът след появата му пред дома на Санчесови. Сигурно бяха действали заедно. Сирените бяха уплашили Лестър, Аткинсън също ги бе чул. Паникьосан, той се бе втурнал да вземе Лестър, за да избягат от квартала. Вероятно бяха карали бързо и безразсъдно като Колин, но в обратната посока…

Като колата на няколко преки от Санчесови, с която едва не се бе сблъскал?

В този момент сякаш ключ се превъртя в катинар. Колин се напрегна да си спомни какво точно бе видял. Колата изскача срещу него, свива в последната минута, минава на сантиметри от неговата. Двама мъже на предните седалки. Каква кола?

„Камри“.

Синьо.

Той извади телефона си и се обади на детектив Райт, който вдигна на второто позвъняване.

— Как е Марголис? — попита Колин.

— Подобрява се. Така казват. Все още е в интензивното отделение и в безсъзнание. Как са нещата при вас?

— Добре. Мария е на сигурно място.

— А през нощта?

— Ще остане тук. Ще я пазят.

— Щом казваш. Защо ми се обади?

— Мисля, че Аткинсън може би кара синьо камри. Сравнително ново.

— Защо мислиш така?

Колин му разказа какво си е спомнил.

— Случайно да видя номера?

— Не.

— Добре. Не е много, но ще разпространя информацията. Всички искат да намерят Аткинсън възможно най-бързо.

Колин прекъсна връзката, незнайно защо убеден, че Лестър е бил в синьото камри през онази нощ. Навярно подсъзнанието му някак си изпреварваше съзнанието, уверено, че отговорите ги има и остава само да ги открие.

* * *

— Какво правиш тук? — попита Евън, приближавайки до него в предния двор.

— Мисля — отговори Колин.

Беше шест и половина и сумракът се бе превърнал в мрак, а есенният въздух вещаеше още по-ниски температури през нощта.

— Предположих. Видях, че ушите ти димят.

Колин се усмихна.

— Току-що се обадих на детектив Райт — обясни. — А ти какво правиш тук? — повтори въпроса.

— Колкото и да е мила Кармен, храната й е доста пикантна. Лили ме помоли да й донеса дъвка от жабката в колата, за да си охлади устата. Мен ако питаш, Лили просто иска дъхът й да мирише на мента, защото на дамите не подобава да нямат ментов дъх. — Той сви рамене. — Между другото, как ти се струва всичко това? Семейството на Мария, имам предвид?

— Мисля, че са страхотни.

— Удивително е, нали? Всичките й роднини да дойдат, за да я пазят?

Колин кимна.

— Съмнявам се, че някой от моите би дошъл. Дори най-близките.

Приятелят му повдигна вежди.

— Не се залъгвай. Когато положението беше тежко, дори твоето семейство се сплоти около теб.

— И приятелите — съгласи се Колин. — Благодаря ти за помощта днес. Знам, че искаше да прекараш деня в леглото с Лили.

— Няма проблем — сви рамене Евън. — И бездруго мислех все за Марголис, и настроението ми не бе на ниво. Още се чудя как се остави Лестър да го изненада.

Колин замълча.

— Когато беше на верандата, стори ли ти се объркан?

— Стори ми се ядосан — отговори Евън. — Защото не си тръгнахме.

— Как изглеждаше преди това?

— Нямам представа, човече — поклати глава Евън. — Всичко ми се слива. Не съм сигурен какво всъщност се случи. Помня гърмежи, видях те да изпълняваш безумния си номер, но после… Помня само кръв. Мозъкът ми е претоварен. Забравих дори защо излязох тук.

— Да вземеш дъвка за Лили — подсети го Колин.

— О, да. Да. Ментова свежест. — Евън тръгна към колата и попита: — Искаш ли една?

— Не — отвърна Колин.

„Но доктор Манинг вероятно би поискал…“

Колин се почуди защо в ума му изскочи описанието на Марголис за маниакалното дъвчене на доктор Манинг, но след кратък размисъл тръсна глава и реши да се върне с Евън при Мария и семейството й. Те наистина бяха чудесни. Сплотени. В критични моменти понякога се уповаваш единствено на семейството си. По дяволите, дори доктор Манинг се бе притекъл на помощ на Лестър. Бе говорил с Марголис, бе дошъл в полицейския участък и веднага му бе уредил адвокат, понеже синът му не бе в състояние да се погрижи сам.

Но… как доктор Манинг бе разбрал, че са арестували Лестър? Райт бе споменал, че адвокатът се появил десет минути след като довели Лестър в участъка. Колин знаеше от опит, че е почти невъзможно да се осигури адвокат толкова бързо, особено в петък вечер след работно време. Това означаваше, че доктор Манинг е знаел за ареста на сина си дълго преди да пристигне в управлението. Все едно е присъствал на местопроизшествието.

И е паркирал на алеята?

Не, помисли си Колин. Марголис би познал колата. Беше я видял преди ден — сутринта, когато Манинг му бе показал пистолета в багажника. И ако колата пред бунгалото наистина е била на доктор Манинг, детективът вероятно би се учудил. Объркал?

Колин спря рязко. Не, невъзможно. Но…

Семействата се сплотяват. Син и баща. Лестър и доктор Манинг. Доктор Манинг нервно лапа дъвка след дъвка, докато говори с Марголис.

Колин търсеше трескаво отговора… забравена подробност… И?

Не беше ли забелязал обвивки от дъвка върху покрива на сградата срещу кантората на Мария?

Дъхът му секна. Не бяха Аткинсън и Лестър. Бяха бащата и синът и изведнъж отговорите заваляха в ума му по-бързо, отколкото успяваше да формулира въпросите.

Защо Марголис не бе по-предпазлив в бунгалото?

Защото е видял, че Ейвъри Манинг, бащата, вече е там.

А пистолетът на Лестър?

Доктор Манинг бе казал на Марголис, че оръжието вероятно не е истинско.

Защо Марголис бе влязъл вътре?

Защото доктор Манинг го бе извикал, уверявайки го, че всичко е наред.

Отговаряше; всичко си идваше на мястото, помисли си Колин, най-сетне сглобил картината.

Но Лестър бе в ареста.

Само защото Колин го бе обезвредил. Иначе и той щеше да избяга.

Но Лестър може би щеше да проговори.

Адвокатът, нает от доктор Манинг, щеше да се погрижи да мълчи.

Но доктор Манинг бе оставил съобщение на Марголис да предупреди Мария…

Твърде късно, когато вече е било безсмислено.

А Аткинсън?

Мъжът, не успял да спаси Кейси от Лос? Който според доктор Манинг също заслужава наказание?

А лаптопът на Аткинсън… снимките, документите…

Всичко необходимо Аткинсън да стане изкупителна жертва.

Колин извади телефона си, стъписан колко е очевидна истината и как е могъл да я пропусне.

Кой притежаваше познанията и уменията, необходими да се манипулира Лестър?

Доктор Манинг, психиатърът.

Как името на Аткинсън се бе появило?

Доктор Манинг.

А съвпадението с начина, по който Лос бе преследвал Кейси?

Доктор Манинг знаеше всяка подробност.

Колин чу глас от другата страна на линията. Райт явно беше ангажиран и напрегнат.

— Пак ти — каза Райт. — Какво има?

— Провери дали доктор Манинг има синьо камри.

Детективът се поколеба.

— Защо?

— Накарай някой да провери, докато говорим — настоя Колин. — Направи го. Важно е.

Чу Райт да предава молбата му на друг полицай и после му разказа всичко. Когато приключи, детективът замълча за момент.

— Звучи доста невероятно, не мислиш ли? — каза най-сетне. — Но имаш право, Марголис ще осветли въпроса, след като дойде в съзнание. Освен това…

Райт сякаш се бореше със собствените си съмнения.

— Да?

— Доктор Манинг не се опитва да се скрие. Нищо подобно. Снощи беше в участъка, днес се появил в болницата…

— Бил е там? — попита Колин, борейки се с нарастващата паника.

— Говорил с Рейчъл. Извинил й се за постъпката на Лестър и помолил да посети Пийт, за да се извини и на него…

— Не го пускайте при Марголис! — извика Колин, вече обзет от паника.

— Спокойно — каза Райт. — Не са пуснали Манинг при Пийт. Дори аз не успях да го видя. В интензивното отделение допускат само роднини…

— Манинг е искал да го убие! — прекъсна го Колин. — Той е лекар. Знае как да инсценира естествена смърт.

— Не мислиш ли, че заключенията ти не са съвсем основателни?

— Лестър не е прострелял Марголис! Доктор Манинг го е направил! Лестър държеше Марголис на мушка, но не успя да дръпне спусъка. Ако не ми вярваш, тествай ръцете на Лестър за следи от барут.

— Твърде късно е. Няма да разберем нищо. Резултатността на тестовете отслабва с всеки изминал час.

— Знам, че съм прав!

Райт пак замълча.

— Добре… но какво ще кажеш за компютъра на Аткинсън? — попита най-после.

— Аткинсън е мъртъв — изрече Колин с неочаквана увереност. — Доктор Манинг го е убил. Представил е изчезването му като пътешествие, взел е колата му, записал е мними улики в компютъра му, нарочил го е за основен заподозрян. Планирал е всичко.

Райт не продума. След миг приглушеният му глас наруши тишината. Говореше с някого. С нарастващо напрежение Колин зачака детективът да се върне на линия.

— Доктор Манинг — сякаш след цяла вечност подхвана бавно той — има синьо камри. Трябва да вървя. Отивам да проверя дали камрито е било до бунгалото…

Райт прекъсна връзката, преди да довърши изречението.

* * *

Колин се върна бързо в къщата да сподели новината с Мария. Тя седеше на задната веранда с Лили, Евън, родителите си и неколцина чичовци и лели. Изслуша съсредоточено разказа за разкритията му и накрая затвори очи, явно уплашена, но и донякъде с облекчение, че вече знае истината. Роднините й мълчаха в очакване да чуят отговора й.

— Добре — кимна тя най-сетне. — Какво следва?

— Райт вероятно ще издаде заповед за арест на доктор Манинг, ще предприеме издирване и ще събере доказателства по случая.

Мария се замисли.

— А повтарящият се сценарий? — попита плахо. — Ако доктор Манинг иска да преживея всичко, което Лос е причинил на Кейси, защо опустоши апартамента ми снощи? Така усложнява задачата си да ме похити. И защо Лестър не ме отвлече, когато имаше възможност да…

„Да ме пребие, да ме изгори жива и после да се самоубие“ — не се наложи да довършва. Колин помнеше какво е направил Лос, но беше сигурен, че доктор Манинг не възнамерява да слага край на живота си. Искаше полицаите да намерят в пепелта изгорялото тяло на Аткинсън, за да закрият случая завинаги, оставяйки го безнаказано на свобода. Колин поклати глава.

— Не знам — призна.

* * *

В седем часа небето притъмня съвсем. Над хоризонта се издигаше тънък лунен сърп.

Семейството, оглавявано от Феликс, започна да обмисля допълнителни мерки за сигурност, за да опази Мария. Колин отиде в кухнята и извади чаша от шкафа. Беше жаден, но и искаше да обмисли на спокойствие въпросите на Мария.

Приближи до хладилника и постави чашата под кранчето. Напълни я с вода и я пресуши на една дълга глътка. Преди да я напълни отново, огледа разсеяно вратата на хладилника. Видя снимки на Мария и Серена, стихотворения, свидетелството за първото причастие на Мария, пастелна рисунка на дъга с името на Серена, грижливо изписано в ъгъла. Ъглите на някои спомени бяха започнали да пожълтяват, а най-прясното попълнение изглежда бе писмото, което Серена бе получила от фондация „Чарлс Александър“. Намираше се в горния край и закриваше пощенска картичка, изобразяваща катедралата в Мексико Сити. Колин се взря в адреса на подателя и името му се стори странно познато.

Но…

Въпросите на Мария го бяха разтревожили. Защо наистина доктор Манинг бе опустошил апартамента й? Ако искаше тя да преживее участта на Кейси, защо се бе отклонил от първоначалния модел? И защо бе написал думите „Ще разбереш какво е чувството“ на стената в спалнята й, след като по този начин би засилил бдителността й? Възможно бе доктор Манинг да се е паникьосал и да е изгубил самообладание след ареста на Лестър. На Колин му се искаше да го повярва, но не успяваше. Чувстваше, че пропуска нещо. Или липсваше парче от мозайката, или на доктор Манинг вече му бе все едно дали ще се добере до Мария…

Но защо да му е все едно?

Колин откъсна очи от хладилника и отпи глътка, утешавайки се, че макар да не знаят отговора, Мария е в безопасност и ще остане на сигурно място, докато арестуват доктор Манинг. Колин и семейството й щяха да се погрижат за нея. И още как! Та нали всички се бяха събрали тук да бдят и да я пазят!

В същия момент той осъзна, че греши. Не всички бяха тук. Липсваше един… и на доктор Манинг наистина му беше все едно дали ще се добере до Мария…

Защото Мария не бе крайната му цел?

Мислите му най-сетне се проясниха. Името в писмото, което му звучеше толкова познато… Разрухата в апартамента на Мария… Как Лестър бе разбрал за рождения ден на Кармен… Истинското значение на думите върху стената в спалнята.

„Ще разбереш какво е чувството.“

Колин остави чашата и изтича от кухнята. Прекоси дневната и късия коридор до стаята на Мария. Извади лаптопа й от чантата. Вдигна капака, молейки се: „Дано да греша, дано да греша…“.

Отвори програмата за търсене и написа името на фондацията, присъдила стипендията на Серена. Нямаше търпение да види резултата. Не излезе сайт — само съобщение, че сайтът временно не функционира и името на домейна е запазено.

Не, не, не…

Написа „Ейвъри Манинг“. Появиха се същите линкове, които бе проверил след първата им среща с Марголис. Спомни си статията със снимката на Ейвъри Манинг и я отвори, втурвайки се обратно към дневната. Видя Кармен, но не и Феликс.

— Кармен! — извика той с надеждата да разбере молбата му.

Няколко роднини се обърнаха стреснато към него. Колин сякаш не ги виждаше. Забеляза как по лицето на Кармен се изписва страх и как задната врата се отваря и Мария прекрачва прага.

Застана до Кармен, вдигна компютъра и посочи снимката.

— Познаваш ли го? — попита бързо на висок глас. Страхът му се превръщаше в паника. — Този мъж ли дойде на вечеря у вас? Това ли е директорът на фондацията?

Жената поклати глава.

— No sé… No entiendo… Habla más despacio, por favor.

— Какво става? — извика Мария. — Какво правиш, Колин? Плашиш я!

— Това е той! — изкрещя той.

— Кой? — страхът му зарази Мария. — Какво става? — повтори тя.

Феликс също влезе през плъзгащата се врата, следван от Евън, Лили, роднини…

— Погледни! — Колин посочи снимката на Кармен, опитвайки се напразно да понижи глас. — Виж снимката! Директорът! Той ли е? Той ли дойде да вечеря у вас?

— Mira la foto, Mamá! — преведе Мария. — Es ésto el director de la fundación? Quón vino a la casa para la cena?

Очите на Кармен засноваха уплашено между Колин и Мария. Най-сетне тя се приведе към екрана да види по-ясно снимката и след миг закима бързо.

— Si! Charles Alexander! Él es el director! Él estaba aqui en la casa!

— Колин! — извика Мария и го сграбчи за ръката.

Той я погледна ужасен.

— Къде е Серена? — попита. — Къде е тя?

— На интервюто, знаеш… Какво има?

— Къде ще се проведе?

— Не знам. В офиса на фондацията, предполагам.

— Къде е офисът? — извика той.

— Край брега — заекна Мария. — В по-старата търговска част на града, не в историческата. Кажи ми какво става!

„Изоставени сгради — каза си Колин. — Пожар…“ Мислите му падаха една след друга, сякаш някой разбърква тесте карти. На доктор Манинг му беше безразлично дали ще се добере до Мария. Тя щеше да разбере какво е чувството. Защото целта не бе само Мария да изпита ужаса на Кейси, а и да бъде наказана, да се почувства така, както доктор Манинг и Лестър се бяха почувствали след убийството на любимия им човек.

Божичко!

— Обадете се в полицията! — изкрещя Колин.

— Колин! — извика Мария. — Кажи ми!

— Ейвъри Манинг се е престорил на Чарлс Александър! — обясни припряно той, защото минутите изтичаха и нямаше време за подробности. — Доктор Манинг е имал дете на име Александър Чарлс. Няма никаква фондация. Нито стипендия. Доктор Манинг е замислил всичко. Не е искал да се добере до теб, а до Серена. В момента тя е с него и трябва да разбера къде е, преди…

Мария мигом разбра всичко и по лицето й се изписа потрес. Колин я сграбчи за ръката и я поведе тичешком към вратата за гаража. На излизане тя извика през рамо:

— Llame a la policia! Eemergencia! Llame a nueve-uno-uno!

Мария седна бързо в колата. Докато я заобикаляше, Колин чу Евън да му вика, че двамата с Лили също тръгват.

Колин скочи зад волана и инструктира Мария да се обади на детектив Райт. Завъртя силно ключа, съживявайки рязко двигателя, и със свистящи гуми се отдалечи от къщата. В огледалото за обратно виждане забеляза смътно зад тях да светват фарове и Лили и Евън да потеглят, сподиряни от неколцина роднини.

— Кога е интервюто на Серена? — попита Колин, докато Мария чакаше детектив Райт да приеме обаждането.

— Не помня точно… в седем може би?

— Къде? Кажи ми адреса.

— Взех я веднъж от офиса на фондацията, но не помня…

Колин натисна педала на газта и колата взе с ропот първия завой. Той се измъчваше, че навярно е закъснял. Проклинаше се, че не се е досетил по-рано. Фаровете в огледалото за обратно виждане се смалиха. Стрелката на скоростомера подскочи до сто и двайсет, после до сто и четирийсет километра в час.

Той натисна рязко спирачките, стрелвайки се по главното шосе пред пищящите гуми на друга кола. Продължи невъзмутимо напред, чувайки смътно как Мария крещи по телефона на детектив Райт.

Колин увеличи още скоростта. С чувство за дежавю профучаваше по лентата за велосипедисти и подминаваше червените светофари, без да спира. Натискаше клаксона, примигваше с фаровете и прекосяваше паркинги, за да спести ценни секунди.

След разговора с детектив Райт Мария започна трескаво да набира отново и отново номера на Серена.

— Не отговаря!

— Разбери кога е излязла от пансиона! — извика Колин.

— Но… как?

— Не знам!

Колин смени платната, прелетя край поредния червен светофар и погледна в огледалото за обратно виждане. Фаровете на Евън вече не се виждаха. Той стисна волана, разярен, че е бил толкова глупав и е пропуснал очевидното. Мислеше за Серена, повтаряше си, че ще пристигне навреме, за да я спаси.

Ще стигне. Трябва да стигне.

Чарлс Александър. Александър Чарлс. Бе видял името в компютъра и връзката беше там, на видно място върху хладилника! Серена дори го бе споменала, докато вечеряха. Колин недоумяваше как се е забавил толкова да сглоби картината. Ако нещо се случеше със Серена заради проклетата му глупост…

Чу смътно Мария да крещи името на Стив в телефона. Чу я да пита кога е тръгнала Серена. Чу я да казва, че Серена е закъсняла. Тръгнала в 6:40.

— Колко е часът? — попита Колин; движеше се толкова бързо, че не смееше да откъсне очи от шосето дори за секунда. — Виж на телефона!

— Седем й дванайсет…

Серена може би не е пристигнала още.

Или вече е пристигнала…

Колин стисна зъби и мускулите на челюстта му запулсираха. Ако нещо й се случи…

Щеше да преследва доктор Манинг до края на света. Той заслужаваше да умре. Мислите му се стесниха в сноп от първичен, осезаем порив да убива.

Подтикван от яростта, шофираше, повтаряйки си наум: „Давай, давай, давай!“.

32.

МАРИЯ

Колин караше толкова бързо, че пейзажът отвъд прозорците се размазваше. Макар и с колан, Мария се лашкаше насам-натам при всеки завой, натискане на спирачка или ускоряване. Мислеше обаче само за Серена и че сестра й е била целта през цялото време. И той си бе играл с нея…

Мнимата стипендия. Разговорите. Малко по малко е печелел доверието й.

И е планирал. Преследвал е Серена. Дебнел е. Не само на живо, но и в социалните мрежи. Бе дошъл на вечеря със семейството, защото бе разбрал, че Мария няма да присъства. Серена бе огласила на целия свят, че сестра й има среща. Бе разбрал, че Мария ще празнува рождения ден на майка си, защото Серена бе писала и за това. Осъзнавайки лека-полека случилото се, почувства как безмилостна паника обсебва цялото й същество. Все по-трудно си поемаше дъх и гърдите й се стягаха. Опита се да прогони усещането. От опит знаеше, че има панически пристъп, но продължаваше да мисли за Серена. Ами ако са закъснели? Ако доктор Манинг вече я е отвлякъл и се кани да й причини това, което бе сполетяло Кейси?

Припомни си снимките от местопрестъплението и белите й дробове се сгърчиха съвсем. Беше като риба на сухо. Повтаряше си, че е само панически пристъп, но с всяко мъчително вдишване разбираше, че е сгрешила. Не беше панически пристъп. Пронизваща болка преряза гърдите й и плъзна по лявата й ръка.

„Божичко — помисли си тя. — Получавам сърдечен удар…“

Колин удари спирачките и коланът се впи в рамото й. След миг, на следващия завой, инерцията тласна главата й в стъклото. Мария почти не усети болката; усещаше единствено натиска в гърдите и задухът. Опита се да извика, но от гърлото й не излезе нито звук. Чу смътно, че телефонът й изжужава, сигнализирайки за получено съобщение, ала мисълта потъна тутакси в дебрите на почерняващия свят.

— Мария? Какво има? — извика Колин. — Добре ли си?

„Получих сърдечен удар — опита се да каже тя. Очите й започнаха да се затварят. — Умирам…“ Думите обаче отказваха да прозвучат. Не можеше да диша, сърцето й отказваше. Чуваше Колин да повтаря името й, но гласът му долиташе сякаш от водни дълбини. Не разбираше защо не прави нищо, защо не й помага. Трябваше да извика линейка или да я откара в болница…

Мислите й секнаха. Някой стисна рамото й и я разтърси.

— Овладей се, Мария! — наред й Колин. — Имаш панически пристъп!

„Не е панически пристъп — изкрещя съзнанието й, докато тя се бореше за всеки дъх, продължавайки трескаво да се пита защо той не й помага. — Този път е наистина, не виждаш ли?“

— Мария! Чуй ме! Мария! — изкрещя Колин. — Кажи ми къде е Серена! Манинг е с нея! Трябва да ми помогнеш! Трябва да помогнеш на Серена!

Серена…

Тя инстинктивно отвори очи при споменаването на името на сестра й. Пресегна се към него, опита се да го задържи, да се съсредоточи, но беше твърде късно…

— Мария!

Този път нейното име я издигна на повърхността. „Колин ми говори — помисли си. — Серена! Доктор Манинг.“ Някак си успя да задържи очите си отворени, макар едва да си поемаше дъх. „Серена — повтори замаяното й съзнание. — Божичко, Серена се нуждае от помощ.“

Помощ.

Всяка клетка в тялото й вещаеше смърт и давеше действителността. С нечовешко усилие на волята се опита да проясни ума си. Наложи си да мисли за Серена и си спомни, че отиват към брега, за да я спасят. Спомни си, че е получила съобщение.

Със сетни сили обърна екрана към себе си, присви очи и някак си успя да разчете думите.

„Извинявай. Изключила съм звука. Вървя към мястото на срещата. Пожелай ми късмет на интервюто!“

Серена. Сестра й беше жива. Бързаха към нея, за да я спасят. Мария вдиша дълбоко веднъж, после втори път. „Паническа атака — каза си, — ще я преодолея.“

Тялото й обаче продължаваше да се съпротивлява, макар съзнанието й да бе започнало да се прояснява. Ръцете й трепереха; пръстите не й се подчиняваха. Натисна бутона за повторно набиране, но се включи гласова поща. Междувременно Колин продължаваше да й крещи, слаломирайки през завоите.

— Мария! Добре ли си? Кажи ми, че си добре!

Напрягайки се да се съсредоточи, тя видя, че са стигнали до Саут Франт стрийт и се движат в правилната посока.

— Добре съм — заекна запъхтяна, удивена, че изобщо е способна да говори и дишането вече не изглежда невъзможно. — Дай ми секунда.

Колин погледна бързо към нея и пак се обърна напред, натискайки газта.

— Близо ли сме? — попита я. — Къде е тя?

— Не знам — отговори Мария с немощен глас, борейки се с неподатливото си тяло. — Още няколко пресечки — прошепна замаяно.

— Сигурна ли си?

Сигурна ли беше? Погледна към улицата, за да се увери.

— Да.

— Наляво или надясно?

— Наляво — разтреперана, тя се поизправи на седалката.

Колин профуча през следващото кръстовище. Втренчена през прозореца, Мария смътно забеляза пет-шест бараки и навеси за лодки край реката — тъмни и забулени в сянка. Уличните лампи не успяваха да разпръснат мрака. Колин забави ход. Подминаха още една пряка и кръстовище. Тук архитектурата рязко се промени. Сградите с плоски покриви се притискаха една в друга, всяка в различно състояние. На някои етажи светеха офиси, но повечето тъмнееха, а между колите край бордюра имаше по-големи празнини. И в двете посоки нямаше движение. На следващата пресечка мястото изведнъж се стори познато на Мария. Разбра, че са близо, завладяна от внезапен гняв и чувство за вина, че е получила панически пристъп във възможно най-лошия момент, когато Серена се нуждае най-много от нея.

Напомни си, че е била тук, и макар тялото й да продължаваше да се бунтува, се насили да вдишва дълбоко и да оглежда съсредоточено сградите. Трудно бе да различи коя точно им трябва, защото предишния път не бе внимавала особено. Смътно си спомни, че Серена я чакаше на кръстовище, а от отсрещния край на улицата я зяпаха строители. Присви очи и забеляза скеле до сградата на ъгъла. После — от другата страна на улицата — колата на Серена.

— Там! — посочи. — Четириетажната тухлена сграда на ъгъла!

Колин веднага натисна рязко спирачките. Изскочи от колата и затича, докато Мария се бореше с вратата, разгневена, че тялото не й се подчинява и иска време, за да се възстанови. Нямаше време. Не сега. Най-сетне успя да отвори вратата, да се изправи с мъка и да тръгне напред.

Колин вече бе пред вратата на фоайето. Бутна я, установи, че е заключена, и заби показалец в нещо до бравата. Мария вдигна глава — седем-осем офиса на различни етажи все още светеха. Колин заблъска по стъклото. Езикът на тялото го издаде, че обмисля да го разбие, за да влезе. Инстинктът обаче подсказа на Мария, че Серена не е тук. Нито доктор Манинг. До този момент беше проявявал извънредна предпазливост, едва ли би допуснал грешка сега. Обмисляше педантично възможностите, а в сградата имаше прекалено много потенциални свидетели и твърде много неща биха могли да се объркат. Тя предположи, че доктор Манинг е чакал Серена на тротоара отпред и вероятно е съчинил история за спукана тръба или нещо друго, за да проведе другаде мнимото интервю. На усамотено място, където няма да го открият и което лесно би пламнало.

— Колин! — опита се да извика Мария. Гласът й прозвуча слабо. Вдигна ръце да ги размаха, но замайването се върна и тя залитна. — Колин! — повтори и този път той я чу и се втурна към нея.

— Вратата е с кодирана ключалка. Не открих името на фондацията и натиснах всички бутони, но никой не отваря.

— Серена не е тук — изрече на пресекулки тя. — Манинг я е завел другаде. Вътре има твърде много хора.

— Ако е влязла в колата му…

— Написа ми, че върви пеш.

— Къде тогава е колата му? Не я виждам?

— Потърси наоколо — прошепна Мария, борейки се със замайването. — Сигурно е паркирал наблизо. За да не го безпокои никой, вероятно я е завел в някоя барака край реката. Побързай! — подтикна го тя с чувството, че всеки момент ще падне. — Отивай! Аз ще си взема телефона и ще се обадя в полицията.

„И на родителите ми, на роднините, на Лили, на всички, които ни последваха“ — добави мислено.

Колин вече тичаше към кръстовището, без да е сигурен дали да й се довери.

— Откъде знаеш, че са там?

— Защото… — подхвана тя, питайки се кога ли ще пристигне полицията; спомни си отново бунгалото край езерото, където Кейси бе убита, и бараките, осеяли тази част от крайбрежието на Кейп Фиър, и довърши: — Защото там би отишъл Лос.

33.

КОЛИН

Интуицията не бе подвела Мария. Колин откри синьото камри, паркирано до пряката от другата страна на сградата. Напред се простираше пущинак чак до калните брегове на река Кейп Фиър — черна пустош в безлунната нощ.

Улицата се вля в покрита с чакъл алея, която се разклоняваше наляво и надясно към водата. Едната пътека водеше към малък, ръждясал кей, където няколко лодки нощуваха, защитени от ниско ограждение; в срещуположната посока имаше две порутени постройки на разстояние стотина метра една от друга. Наподобяваха плевни сред трънака и изглеждаха изоставени — с напукани дъски и олющени, избледнели стени, обрасли с бръшлян. Колин забави ход, опитвайки се трескаво да прецени къде Манинг е отвел Серена. В същия миг забеляза как между гредите на сградата отляво проблясва и се скрива сноп светлина. Лъч от фенер?

Тръгна през тревата и бурените, които на места му стигаха до глезените. Вървеше бързо, надявайки се да не е закъснял и все още несигурен какво ще направи и какво ще открие.

Притисна се към страничната стена на постройката, откъдето мъждукаше светлината, и осъзна, че навремето е служела на рибарите като склад за лед, откъдето да товарят ледените блокове в лодките си, за да запазят пресен улова.

От тази страна нямаше врата, но през преграден с дъски прозорец се процеждаше слабо сияние. Той се прокрадна към най-отдалечената от реката стена с надеждата да намери врата. Сепна го писък отвътре.

Серена…

Колин заобиколи на бегом склада, но вратата от съседната страна се оказа закована с летви. Подмина я тичешком. Прозорецът на третата стена също бе преграден. Оставаше само една възможност. Надникна иззад ъгъла и веднага зърна вратата. Натисна бравата — беше заключена. Серена извика отново.

Той отстъпи назад и ритна с крак дъските точно до бравата. Отличен удар — бърз и светкавичен. Дъските се разлетяха на трески и вратата зейна. За частица от секундата огледа сумрачното помещение — Серена, завързана за стол по средата на сумрачната стая; доктор Манинг, застанал до нея с фенер в ръка. В ъгъла лежеше тяло, заобиколено от ръждясали тенекиени кутии. Лицето на Серена бе насинено и окървавено. И Серена, и доктор Манинг извикаха от изненада, когато Колин влетя в стаята. Снопът светлина мигновено се насочи към очите му.

Заслепен и дезориентиран, Колин се спусна напред, пресягайки се към мястото, където бе видял доктор Манинг. Той обаче се възползва от предимството си и отскочи настрани. Младият мъж усети как тежкият метален фенер се стоварва върху опакото на дланта му и раздробява костите му. Шокът и пронизващата болка му попречиха да реагира бързо. Серена изкрещя отново и Колин се обърна, готов да нападне Манинг. Закъсня. Фенерът го удари по слепоочието и всичко потъна в мрак. Тялото му се отпусна, коленете му се подвиха; падна, преди да осъзнае какво се е случило. Инстинктът и опитът го подтикваха да се изправи бързо и след дългогодишните тренировки би следвало да е автоматизирал движенията. Тялото му обаче не откликна. Усети втори удар по главата и болезнени лъчи го пронизаха до върховете на пръстите. Люшна се над ръба на безсъзнанието, завладян единствено от болка и объркване.

Времето сякаш се разпадна. През звънтенето в ушите си долавяше някъде отдалеч женски писъци и мъжки глас.

Тъмна пелена се спусна пред очите му и болката го удави като вълна.

От ступора го изтръгнаха приглушени ридания; чу името си и най-сетне успя някак да отвори едното си око. Светът изглеждаше като неясен сън. Стори му се обаче, че вижда Мария, завързана за стол, и това най-сетне проясни ума му, и го върна към действителността.

Не беше Мария. Виждаше Серена.

Ала не успяваше да помръдне. Различаваше сянката на доктор Манинг, прокрадваща се край стената. Държеше нещо червено и четвъртито. Серена изпищя и в ноздрите му внезапно нахлу миризма на бензин. Осъзна какво се случва. Като в сън проследи как доктор Манинг захвърля настрани тенекиената кутия. Проблесна светлина, запалена кибритена клечка, и описа дъга към пода. Пламъците лумнаха със свистене, сякаш заливаха въглени с вода. Огнените езици заподскачаха към стените от изсъхнали дъски. Стана горещо. Димът се сгъсти.

Колин се опита да раздвижи ръце и крака. Напразно. Бяха като вцепенени. В устата си усети металически вкус и видя как доктор Манинг притичва край него към разбитата врата.

Пламъците достигаха тавана. Във виковете на Серена долавяше ужас. Тя се изкашля веднъж, после втори път. Колин отново понечи да се раздвижи, питайки се защо тялото му не се подчинява. Най-после лявата му ръка се размърда бавно. После дясната. Плъзна ги под себе си и се опита да стане, но счупените му кости се разместиха. Той изкрещя и падна на пода. Болката превърна гнева му в ярост, нажежавайки желанието му за мъст.

Застана на колене и най-сетне се олюля прав. Пристъпи замаяно напред. Очите му лютяха и сълзяха от дима. Серена кашляше неудържимо. Колин имаше чувството, че изобщо не може да си поеме дъх. Пламъците бяха обхванали и четирите стени, стягайки ги в обръч. Горещината бе нетърпима, черният пушек разкъсваше белите му дробове. С несигурни крачки той приближи до Серена и огледа плетеницата от въжета, приковали я към стола. Нямаше начин да ги развърже навреме с една ръка. Озърна се наоколо с надеждата да види нож. Брадва. Нещо остро.

Чу звучен пукот, последван от бумтене и покривът на бараката хлътна рязко сред фонтан от искри. Носеща греда се счупи на две на няколко стъпки от тях, после още една падна по-близо. Пламъците се ожесточаваха и дрехите му пареха. Паникьосан, той грабна стола със Серена. В счупената му ръка избухна нажежена до бяло болка и разпали яростта му. Беше свикнал да понася болка, знаеше как да я овладява. Впрегна цялата си воля, но ръката му отказваше да стиска.

Нямаше как да изнесе Серена. От вратата го деляха пет-шест стъпки. Той хвана облегалката на стола със здравата си ръка и го повлече към вратата. Трябваше да стигне дотам преди пламъците. Теглеше и дърпаше и всеки тласък пробождаше ръката и главата му.

Изскочи навън. Димът и горещината ги последваха. Трябваше да изтегли Серена на безопасно разстояние от огъня и дима. Не можеше обаче да я пренесе през пущинака и калта. Вдясно забеляза чакъл и се насочи натам — към другата сграда. Зад тях бараката потъваше в пламъците; бученето ставаше все по-оглушително и засилваше звънтенето в ушите му. Той продължаваше напред. Спря да си поеме дъх едва когато горещината от пожара отслабна.

Серена кашляше и в мрака кожата й изглеждаше почти синя. Трябваше й кислород, а още не бе я освободил от стола. Не виждаше нищо, с което да среже въжетата. Почуди се дали няма да намери нещо в другата сграда. Тръгна към нея, но зърна силует да изскача иззад ъгъла и да заема позиция за стрелба. Пламъците осветиха дуло…

Пушката, за която доктор Манинг бе споменал на Марголис с уточнението, че уж била повредена…

Колин събори стола със Серена и я закри с тяло точно когато чу изстрела. Доктор Манинг стреляше от деветдесетина метра — почти максимален обхват — и куршумът прелетя над тях. Вторият изстрел бе малко по-близо до целта. Колин усети как сачмите се забиват в рамото му и руква кръв. Пак му се зави свят. Борейки се да запази съзнание, видя как доктор Манинг хуква към колата си.

Нямаше начин да го настигне. Силуетът му се смаляваше секунда след секунда, а Колин го наблюдаваше безпомощно. Почуди се защо се бави толкова полицията. Дали щяха да го заловят?

Мислите му прекъсна бумтеж — огънят лумна над покрива на бараката, жив и с оглушителен вой. Част от стената се срина, запращайки горящи отломки към тях. Долавяше тихите стенания на Серена между пристъпите на кашлица. Все още бяха в опасност, твърде близо до огъня. Колин нямаше сили да я премести, но можеше да потърси помощ. Застави се да стане. Трябваше да стигне до място, където някой ще го види. Залитайки, измина няколко крачки. Губеше кръв, лявата му ръка бе напълно безполезна, нервните му окончания излъчваха болка.

Разбираше, че не може да надбяга колата; не беше сигурно дори дали ще успее да отскочи от пътя й. Серена обаче бе още по-безпомощна и Манинг знаеше къде точно се намира.

Стиснал зъби, Колин тръгна напред възможно най-бързо, отдалечавайки се от Серена. Надяваше се Манинг да го последва. Или да избяга. Но фаровете очевидно бяха насочени към Серена. Отчаян, Колин спря и размаха дясната си ръка да привлече вниманието на Манинг.

Показа му среден пръст.

Камрито веднага се отклони към него, скъсявайки бързо разстоянието. Бараката продължаваше да надава зловещи писъци, докато огънят я поглъщаше. Олюлявайки се, Колин продължаваше да се отдалечава от Серена с пълното съзнание, че му остават няколко секунди живот. Колата наближаваше заплашително, когато ненадейно земята пред него се окъпа в светлината на още два фара, изскочили някъде изотзад.

С крайчеца на окото си зърна как приусът на Евън се блъска в камрито с оглушителен трясък и двете коли се плъзват към огъня. Камрито се вряза в ъгъла на бараката. Приусът го тласна навътре. Покривът на сградата рухна и пламъците се издигнаха още по-нависоко към небето.

Колин понечи да се втурне напред, но краката го предадоха. От раните му продължаваше да блика кръв. Той се строполи на земята с помътено съзнание. Вече чуваше сирените да надвикват стенанията на огъня. Бяха закъснели, сигурно нямаше да оцелее, но все едно. Не откъсваше очи от приуса. Чакаше да се отвори врата или прозорец. Евън и Лили щяха да избягат от пламъците, ако действат бързо, но с всеки изминал миг шансът да се спасят намаляваше.

Трябваше да стигне до тях. Опита се отново да се изправи. Повдигна глава и едва не изгуби съзнание. Стори му се, че вижда по улицата кръжащи червени и сини светлини. Ярки фарове сякаш приближаваха към него. Чу уплашени гласове да викат Серена и него. Прииска му се да им изкрещи да побързат, защото Евън и Лили се нуждаят от помощ, но викът му прозвуча като дрезгав шепот.

Тогава чу Мария да извиква името му.

— Тук съм! — коленичи тя до него. — Дръж се! Линейката идва!

Колин не успя да отговори. Всичко се завъртя и светът се разкъса на несвързани картини. Стори му се, че пламъците обгръщат приуса, после примигна и видя, че само едната му половина гори. Привидя му се, че предната врата се отваря, но не зърна друго движение сред гъстия пушек. Усети как пропада и тъмнината го поглъща. Миг преди да изгуби съзнание, се помоли двамата му най-добри приятели да останат живи.

ЕПИЛОГ

Април винаги изненадваше Мария. Бе отраснала на Юг и знаеше какво да очаква, но сияйните, съвършени дни настъпваха внезапно и я изпълваха с усещане, че всичко е възможно. Безоблачни сини небеса приветстваха зелените морави, кафяви през зимата, и светът се обагряше в цветове. Дрянове, череши и азалии се съживяваха отведнъж, лалетата грееха в градините. Утрините бяха хладни, но през деня слънцето стопляше въздуха.

Днес бе един от тези ефимерни пролетни дни. Застанала на грижливо поддържаната морава, Мария наблюдаваше как Серена разговаря оживено с група непознати и радостната й усмивка не слиза от лицето. Трудно бе за вярване, че доскоро сестра й не се усмихваше; месеци наред я измъчваха кошмари за преживения ужас и когато погледнеше в огледалото, виждаше синини и рани. Две от тях бяха оставили белези — до окото и по брадичката — но вече избледняваха. След година едва ли някой би ги забелязал, ако не знае къде точно да търси. Щяха обаче винаги да помнят онази страшна нощ, а спомените винаги щяха да носят болка.

Две седмици след зловещите събития детектив Райт се срещна с Мария и призна, че Колин е бил прав за всичко. В опожарената барака бяха открили останките от изгорялото тяло на Аткинсън. Балистичната експертиза показа, че куршумът в главата на Аткинсън е изстрелян от пистолета, попаднал в ръцете на Лестър. Заради огъня нямаше как да определят с точност кога е настъпила смъртта, но криминалистите предполагаха, че убийството съвпада с изчезването на Аткинсън. Благодарение на няколко косъма, залепнали по леда, успяха да установят, че тялото му е било скрито в голям, празен фризер в гаража на доктор Манинг в Шарлот. Извлеченията от банковите сметки на Манинг показаха, че от тях са прехвърляни средства за изплащане на битовите сметки на Аткинсън, както и за наема на бунгалото в Шейлът.

Отпечатъци на Лестър бяха открити в колата на Аткинсън, а следователите се надяваха той да осветли напълно случая. Напразно. След три дни в болницата под постоянно наблюдение психиатрите бяха преценили, че е в състояние да се върне в килията. По-късно същия следобед Лестър се срещнал с адвоката си, който признал, че макар и под въздействие на силни медикаменти и потресен от загубата на баща си, той е със сравнително бистър ум. Лестър се съгласил да го разпитат на другия ден в присъствието на адвоката му. Върнали го в килията, където изял спокойно вечерята си. Видеозаписите документирали как полицаите го наглеждат през петнайсет-двайсет минути. Въпреки това обаче успял да се обеси с ивици чаршаф, завързани една за друга. Открили го твърде късно.

Понякога Мария се питаше дали Лестър наистина е бил съучастник, или просто е поредната жертва на доктор Манинг. Или и двете. След като се събуди от комата, Пийт Марголис призна, че не е сигурен кой го е прострелял. Доктор Манинг му извикал да влезе, но преди да го ранят, зърнал само откъм открехнатата врата на килера дуло на пистолет. Мария знаеше със сигурност единствено, че доктор Манинг и Лестър са мъртви и вече няма да я преследват. Въпреки злощастията, които бяха причинили на нея и на сестра й обаче, понякога тежката участ на семейство Манинг я изпълваше със скръб. Малкият син загива в катастрофа, убиват по-голямата сестра, майката, борила се дълго с депресията, слага край на живота си… Питаше се каква ли щеше да бъде, ако това я бе сполетяло или Серена бе загинала в пожара.

Тя огледа морето от хора на моравата и си припомни колко е благословен животът й. Майка й и баща й съумяваха да сдържат закрилническите си инстинкти, работата с Джил й носеше удовлетворение, с част от обезщетението от кантората си бе купила нови мебели и дрехи и пак й бяха останали достатъчно спестявания за черни дни. Миналата седмица влезе в магазин за видеокамери и фотоапарати и хареса скъп обектив с УВ филтър. Времето се затопляше и гребането я зовеше.

* * *

Сватбата бе великолепна, макар че друго не можеше да се очаква под режисурата на Лили. Уилмингтън бе родното й място, но Мария не можеше да отрече очарованието на Чарлстън. Лили изглеждаше като приказно създание в сватбената рокля — съчетание от ефирен сатен, миниатюрни морски перли и изящна дантела. Евън я наблюдаваше с копнеж, докато произнасяха обетите си в църквата „Сейнт Майкъл“ — най-старата в Чарлстън и предпочитано място за сватбени церемонии на аристократичните семейства.

— Не си представям кой би пожелал да се омъжи другаде — обясни й Лили с напевния си глас и доводът й прозвуча логично и искрено, а не снобски.

През онази ужасна нощ Лили като по чудо бе оцеляла без драскотина. Евън не извади чак такъв късмет. Имаше тежки изгаряния по гърба и няколко счупени кости на крака. След почти два месеца в гипс едва наскоро бе започнал да ходи, без да куца — отчасти благодарение на новия си тренировъчен режим. Не достигаше стандарта на Колин, но призна на Мария, че прави допълнителни упражнения за мускулите на ръцете с надеждата Лили да забележи промяната по време на медения им месец на Бахамите.

И двамата имаха ангели закрилници. Макар че някои биха се подсмихнали иронично, Мария го повярва, когато ги видя да излизат от приуса.

Знаеше и толкова.

* * *

Зад нея сватбеното тържество беше в разгара си. След тържествената церемония бе време за празнуване. Лили бе пожелала да организират увеселението в просторния втори дом на родителите й край брега на река Ашли и по всичко личеше, че не са пестили средства. Ярко светещи гирлянди украсяваха внушителна бяла шатра; гостите танцуваха върху дървен дансинг пред оркестър от десетима музиканти.

Храната бе приготвена в един от най-изисканите местни ресторанти, а букетите от пролетни цветя бяха истински произведения на изкуството. Мария знаеше, че никога не би пожелала подобна сватба; не беше в стила й. Стигаше й да бъде с най-близките си приятели и със семейството си. И може би накрая да зарадва децата с пиняти.

Не че мислеше да се омъжва скоро. Още не бяха обсъждали въпроса, а Мария не възнамеряваше да го повдига. Общо взето, Колин не се бе променил. Щеше да й каже истината, а тя не бе сигурна, че е готова да чуе отговора. Понякога й се приискваше да повдигне темата, но дори самата мисъл я изнервяше.

Едва напоследък Колин бе успял да поднови тренировките, но понякога се измъчваше, че не е в предишната форма и не може да участва в състезателни боеве. Лекарите настояваха, че са му необходими поне още шест месеца. Сачмите бяха разкъсали част от раменния му мускул, оставяйки видими белези и слабост, която вероятно нямаше да отшуми. Вече бяха оперирали веднъж ръката му, след няколко месеца му предстоеше втора операция. Лекарите обаче смятаха за най-тежка травмата на черепа и четири дни го поставиха под наблюдение в интензивното отделение, недалеч от Пийт Марголис.

След като дойде в съзнание, детективът разговаря пръв с него.

— Казаха ми, че си ми спасил живота — казал му Марголис. — Но не мисли, че това променя сделката ни. Ще продължа да те следя.

— Добре — успял да изграчи Колин.

— Казаха ми също, че доктор Манинг те ступал и всъщност Евън му видял сметката. Трудно ми е да си го представя.

— Добре — повторил Колин.

— Съпругата ми каза, че си идвал да ме посетиш. Държал си се любезно. Приятелят ми Лари очевидно те смята за умник.

Колин успял само да изсумти.

Марголис поклатил глава и въздъхнал.

— Направи ми услуга и не се забърквай в неприятности. И още нещо… — най-сетне се усмихнал. — Благодаря.

Оттогава Марголис не бе припарвал до Колин.

* * *

Мария усети, че Колин се приближава. Прегърна я и тя се притисна към него.

— Ето те и теб — каза той. — Търсех те.

— Красиво е край реката. — Тя се обърна и облегна глава върху гърдите му.

— Мария? — прошепна й той. — Ще направиш ли нещо за мен? — Тя се отдръпна, погледна го въпросително и той продължи: — Искам да те запозная с родителите си.

Очите й се разшириха.

— Тук ли са? Защо не ми каза?

— Исках първо да говоря с тях. Да опипам почвата.

— И?

— Те са добри хора. Разказах им за теб. Помолиха ме да ви запозная, но исках първо да те попитам.

— Ще се запозная с тях, разбира се. Защо изобщо реши, че трябва първо да ме питаш?

— Не знаех какво друго да кажа. Не съм ги запознавал с момиче досега.

— Никога ли? Леле… Чувствам се специална.

— Редно е. Такава си.

— Води ме тогава. Понеже съм толкова специална и си луд по мен, вероятно не си представяш да живееш без мен. И всъщност може би предполагаш, че съм твоята избраница.

— Да — кимна той, без да откъсва очи от нейните. — Добре.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Пролог

1. Колин

2. Мария

3. Колин

4. Мария

5

6. Мария

7

8. Мария

9

10. Мария

11. Колин

12. Мария

13. Колин

14. Мария

15. Колин

16. Мария

17. Колин

18. Мария

19. Колин

20. Мария

21. Колин

22. Мария

23. Колин

24. Мария

25. Колин

26. Мария

27. Колин

28. Мария

29. Колин

30. Мария

31. Колин

32. Мария

33. Колин

Епилог

Заслуги