КРИСТЕН АШЛИ

ЗАВЕЩАНИЕТО

Част 1 от „Магдалийн“

Превод от английски: Вера Паунова, 2015

chitanka.info

ГЛАВА 1

НАЙ-СИГУРНОТО МЯСТО

— Пепел при пепелта, прах при праха.

При тези думи устата ми се изпълни със слюнка. Очите ми, скрити от слънчеви очила и голяма черна шапка, се местеха между лъскавия ковчег, покрит с пищен траурен венец от тъмночервени рози, и проповедника, застанал до него.

Искаше ми се да стана от стола си, да сграбча думите във въздуха и да му ги натикам в гърлото.

Което изобщо не бе обичайно за мен. Не ми беше в характера.

Само че той говореше за баба.

Баба, моята баба, чието тяло почиваше в ковчега.

Е, да, не може да се каже, че беше млада. Знаех, че този ден все някога ще настъпи, при положение че тя беше на деветдесет и три години.

Ала това не означаваше, че искам да си отиде. Не исках никога да ме напусне.

Ако не се броеше Хенри, си нямах никого другиго. Никой друг в целия свят.

„Пепел при пепелта, прах при праха.“

Баба не беше прах.

Баба беше всичко.

Именно при тази мисъл усетих, че в очите ми напират сълзи, и не бях в състояние да ги спра. За щастие, когато рукнаха, бяха безмълвни. Винаги бяха безмълвни. Последният път, когато отприщих подобни чувства, беше преди десетилетия.

И никога повече не го допуснах.

Усетих как влагата изпълзява изпод рамката на слънчевите очила и запъпля по бузата ми, когато отново обърнах поглед към ковчега. Почувствах как сълзите капят от челюстта ми, но не вдигнах ръка. Не исках никой да ги види, затова с нито едно движение нямаше да им дам повод да ги забележат.

В този миг почувствах нещо друго, странно усещане, от което кожата ми настръхна. Очите ми зад слънчевите очила се вдигнаха и се плъзнаха по тълпата, наобиколила ковчега.

Спряха, когато слънчевите ми очила срещнаха неговите.

И когато го сториха, дъхът ми също спря.

Защото през целия ми живот (а той не беше никак кратък) и през всичките ми странствалия (а аз бях странствала надалеч), никога не бях виждала мъж като него.

Нито веднъж.

Беше облечен в тъмносин костюм, едноцветна риза и едноцветна вратовръзка. Дрехите му стояха добре и наистина му подхождаха. Знаех го от опит — не само защото харесвах дрехите, но защото бях прекарала последните двайсет и две години сред модния свят.

Тренираното ми око прецени, че костюмът му е „Хюго Бос“, което ме учуди. В малкото градче, където живееше баба, имаше пари и очевидно този мъж бе от онези, които ги притежаваха. Учудващото бе това, че останалата част от него не се връзваше с „Хюго Бос“. Определено нямаше вид на богаташ.

В черната му коса светлееха посребрени нишки. Беше гъста и добре подстригана, но то не беше моден избор — очевидно бе, че не иска да си губи времето с нея и стилът му се изчерпваше с това, просто да я измие.

Но дори и така му стоеше добре.

Челото му беше набраздено, линии бяха вдълбани и около суровата му уста, чиито устни, особено долната, бяха изкусително пълни. Сигурна бях, че слънчевите му очила криеха бръчици и около очите.

Те издаваха, че слънцето не му беше чуждо.

Казваха ми също, че не му бяха чужди и емоциите.

Беше висок, широкоплещест и много едър. Срещала бях немалко хора, както мъже, така и жени, които вдъхваха респект, включително и Хенри, но не и този мъж. Неговото присъствие не вдъхваше респект.

А го изискваше.

Странно, ала вярно и също така мъничко стряскащо.

Дължеше се не само на внушителната му фигура, но и на агресивните му черти. Никога не бях виждала нещо подобно. Челото — широко и силно. Челюстта — строга и изваяна. Вратът — мускулест. Скулите му очертаваха остра линия от квадратната брадичка до тъмните бакенбарди. Носът му, очевидно прав някога, бе чупен, след което не беше наместен добре, но това определено му подхождаше. А върху лявата му скула изпъкваше белег и довеждаше суровата му красота до краен предел.

Не беше близо до мен, не беше и далеч, денят беше слънчев, ала с разстоянието помежду ни и слънчевите му очила не можех да си представя, че е в състояние да види сълзите ми.

И въпреки това от начина, по който очилата му бяха приковани в моите, знаех, извън всяко съмнение, че гледа как плача с безстрастно лице, без нито за миг да отмества очи.

Сториха ми се странни това негово внимание, както и фактът, че макар да нямаше как да не забележи, че го гледам, той не извърна очи.

Странно и някак стряскащо.

За да овладея дишането си, макар и с усилие, успях да откъсна очи от неговите и видях, че от едната му страна стои млад мъж на около двайсетина години, с тъмносив костюм, светлосиня риза и доста привлекателна вратовръзка. Макар да не беше одрал кожата на мъжа до себе си, гъстата му черна коса, ръстът, фигурата и чертите на лицето не оставяха никакво съмнение, че му е син.

Откъснах очи от младия мъж и погледнах на другата страна, където стоеше петнайсетина годишно момиче с дълга червена коса и деликатни черти, включени на режим „отегчение“. Стоеше малко встрани от мъжа, скръстило ръце на гърдите си. Не знам откъде бях сигурна — изобщо не приличаше на него и все пак знаех, че тя му е дете.

Погледът ми продължи нататък и ето че застанало пред мъжа видях осем-деветгодишно момче. И отново — тъмна коса и фигура, която с времето щеше да стане висока и силна. Очевидно бе, че то бе още един потомък на същия мъж, нещо, за което говореше и фактът, че се облягаше на краката на мъжа, който бе сложил ръка на рамото му.

Момчето като че ли се чувстваше неловко и когато, без да се издавам, се вгледах по-внимателно в него, установих, че лицето му е зачервено. Плачеше или току-що бе престанало.

Познаваше баба.

Очевидно всички тук я познаваха, след като бяха дошли на погребението й, но това момче явно я познаваше добре.

С баба се чувахме редовно, няколко пъти седмично, и тя ми беше разказвала в големи подробности за цял куп хора от града. Като по-млада самата аз бях живяла тук за известно време, а след това редовно й идвах на гости, така че повечето от тях познавах лично.

Ала никога не ми беше разказвала за това семейство.

Щях да ги запомня.

Вместо да продължи нататък, погледът ми се върна към ковчега. Не исках да видя жената, която несъмнено стоеше до това семейство.

Не ми трябваше да я познавам.

Знаех, че вероятно е червенокоса. Това бе единственото „вероятно“ — за всичко друго у нея бях сигурна.

Щеше да е неестествено слаба или с привлекателно окръглени форми, в зависимост от предпочитанията на мъжа. Това, което нямаше да бъде, бе жена, на която й личи, че в продължение на двайсет години му е родила три деца и се е запуснала. О, не, не и това. По никой начин. В такъв случай погледът му би започнал да шари и тя щеше да бъде заменена с друга. Ето защо тя щеше да стори всичко по силите си, за да не го допусне.

Освен това щеше да изглежда по-млада, отколкото бе в действителност. Здравата щеше да се постарае да е така. Бе повече от сигурно.

А като се имаше предвид неговият костюм и колко добре изглеждаха децата им, щеше да бъде и елегантна: дрехите и обувките й — скъпи, също като прическата й (в нейната коса нямаше да има сиви нишки), маникюра, педикюра, всичко.

Той не би се задоволил с нищо по-малко, не и този мъж. Щеше да има онова, което иска, а не го ли получеше, щеше да захвърли онова, което притежаваше, и да го намери.

Пропъдих го от ума си, когато свещеникът благодари на събралите се за това, че бяха дошли, от свое и от мое име.

Това, че говореше от мое име, може би щеше да ме подразни, ако не знаех, че баба много го харесваше, още повече че редовно ходеше на църква. А когато това започна да я затруднява, преподобният Флетчър бе уредил някой да я взема от къщи, да я води на службата, а после и на закуска, след което да я връща вкъщи. Понякога, когато нямаше кой да го стори или пък просто защото й харесваше да го прави, този някой беше съпругата на преподобния Флетчър.

Което беше много мило от тяхна страна. Баба беше общителна и имаше нужда да излиза, но освен това беше независима, упорита и не обичаше да моли за помощ. Което не означаваше, че няма да я приеме, ако й я предложат. Приемаше я от семейство Флетчър.

Преподобният Флетчър ми кимна и аз се изправих; сълзите засъхваха по лицето ми и бузите ме сърбяха, ала въпреки това не вдигнах ръка да ги изтрия. Щях да го направя по-късно, когато останех сама. Засега имах шапката и очилата, зад които да се скрия. И възнамерявах да ги използвам.

Усетих как хората се раздвижиха покрай мен, докато си проправях път към преподобния Флетчър. Когато се приближих, му подадох ръката си. Само нея. Останалата част от тялото си нарочно задържах настрани.

Не бях по прегръдките и демонстрациите на чувства.

Не и с когото и да било другиго, освен с баба.

Той ме разбра. Пое ръката ми и като я стисна със своята длан, силна и топла, прошепна:

— Лидия ще ни липсва, Джоузефин.

Прав беше.

Щеше да ни липсва.

Преглътнах и кимнах.

— Така е. Службата беше прекрасна, преподобни. Благодаря ви.

— Няма защо, мила. — Ръката му стисна моята. — И моля те, ако се позадържиш в града, отбий се да ни видиш. На нас с Рут ще ни бъде много приятно да вечеряме заедно.

— Много мила покана, преподобни. Ще си помисля и ще ви отговоря — казах тихо и стиснах леко ръката му в знак да я пусне, знаейки много добре, че определено нямаше да вечерям с него и съпругата му.

Баба беше общителна.

Но не и аз.

Той ме пусна и с една последна усмивка аз се извърнах. Исках да се кача в колата си и да се прибера в Лавандуловата къща. За щастие, баба се бе разпоредила, че не иска никакви сълзливи събирания след погребението си, което означаваше, че мога да се махна от това място и тази тълпа, без да ми се налага да похапвам ордьоври, докато слушам цял куп хора да ми казват неща, които вече знам.

Колко страхотна бе баба и колко е тъжно, че вече я няма.

Това желание на баба вероятно беше заради мен. Знаеше, че двамата й синове няма да се появят. Баща ми и чичо ми много отдавна бяха напуснали и нейния, и моя живот. А ако все пак се появяха (което, слава богу, не се случи), представата как общувам с тях, дори и на погребение, бе направо плашеща. Вече не бяха млади, но макар да не ги бях виждала от десетилетия, бях напълно сигурна, че ако все още са живи, изобщо не са се променили.

Никога нямаше да се променят.

Те бяха круши, паднали досами дънера на дървото. Не дървото на баба. Това на дядо. А той бе зъл като усойница, себичен и властен, всичко това до степен, която не оставяше никакво съмнение, че е умствено нестабилен.

За щастие, освен това беше и мъртъв, и то от доста време.

Така че нямаше причина за събирания, нямаше никой, в чиито вени тече кръвта на баба, който да остане след погребението и да слуша колко прекрасен човек бе тя и каква загуба бе, че вече не е между нас.

Както можеше да се очаква, отне ми известно време, докато се добера до колата си, при всичките тези хора наоколо, които благодарение на обичта, на която баба се радвала в града, до един искаха да споделят с мен, че съжаляват за загубата ми.

Приятно ми беше, че баба имаше всичко това.

Което не означава, че връщането до колата ми достави удоволствие. Колкото и да беше прекрасно това доказателство, че толкова я обичат, аз вече го знаех.

Нямах нужда да ми го напомнят.

Казах си, че всичко това — да изрекат думите на глас, да срещнат погледа ми, да мислят, че по някакъв начин са успели да ме накарат да се почувствам по-добре — кара самите тях да се чувстват по-добре. Баба би искала да им дам тази малка утеха.

И аз го направих.

Успях да се справя с това надбягване с препятствия до колата ми, принудена да изтърпя само две прегръдки, без да се препъна или залитна. Нито веднъж. Хенри би се гордял с мен. Баба би била разочарована.

Баба намираше честите ми спъвания за страшно забавни, ала винаги когато чуех онзи неин смях след едно от тях, знаех, че не се смее на мен, а заедно с мен. Много отдавна се бе опитала да ме научи, че трябва да се приемаме такива, каквито сме, дори (а може би най-вече) онова, което тя наричаше „специалните неща, слънчице, онези, които никой друг не притежава, освен теб“.

В моя случай това беше непохватността. Имаше моменти, в които я забравях за малко, но ако наоколо имаше нещо, в което да се спъна или да съборя с гръм и трясък на земята, винаги го намирах.

Баба смяташе, че е симпатично.

Когато направех нещо такова, често забелязвах устните на Хенри да потръпват развеселено.

Ала колкото и да се опитвах да последвам съвета на баба, аз го намирах за дразнещо.

Все пак не успях да преодолея разстоянието, без токчетата на обувките ми „Маноло Бланик“ да не затънат в пръстта, което ме подразни.

Най-сетне се добрах до взетата под наем кола. Алеите, лъкатушещи през гробището, бяха претъпкани с коли, много от които вече бръмчаха, затръшваха се врати, свистяха гуми.

Насред всички тези звуци чух как недоволен и хленчещ момичешки глас проряза сериозната атмосфера в гробището:

— Татко!

Тонът беше толкова неуместен, че спрях пред отворената врата на колата ми и погледнах натам.

На около три-четири коли от мястото, където бе паркиран моят автомобил, видях голям виненочервен пикап. Изглеждаше сравнително нов. От онези с четири врати в предната част, което го правеше висок, дълъг седан с открита платформа отзад. Не беше лъскав автомобил и едновременно с това — беше. Може би защото грееше на слънцето така, сякаш току-що беше измит и лъснат.

Всички врати бяха отворени, за да пропуснат мъжа, когото по-рано бях забелязала да ме гледа, и трите му деца. Най-големият син тъкмо се настаняваше на мястото до шофьора. Най-малкото дете вече беше на задната седалка, а мъжът стоеше до отворената врата на шофьора с лице към момичето, което се бе изправило насред улицата с ръцете на хълбоците.

Съпруга не се виждаше.

Учудващо.

Чух неясно мърморене, а после момичето се приведе напред, изкривило лице по доста неприятен начин, и извика:

— Не ме интересува!

Което също беше учудващо, защото, като се имаше предвид мястото, където се намирахме, и онова, което се беше случило в него, това бе повече от грубо.

Огледах се и видях, че хората наоколо очевидно полагат усилие да не забелязват разиграващата се сцена.

Тъй като мъжът стоеше с гръб към мен, а цялото внимание на момичето беше насочено към баща му, аз не си дадох труда да се преструвам, че не виждам. Бяха в разгара на караница. Нямаше да ме забележат.

Отново — думи, които не можех да чуя, и нов вик:

— Казах, че не ме интересува!

Този път не последва отговор, който не можех да чуя.

А рев.

— Исусе Христе! Качи се в проклетата кола, Амбър!

Лицето на момичето се разкриви, цялото му тяло сякаш казваше „Ха!“ След което се раздвижи и се качи на задната седалка на пикапа.

Мъжът затръшна вратата й и се обърна към тази за шофьора.

Аз побързах да се кача в моята кола, като си мислех, че някой, който имаше средствата и добрия вкус да притежава костюм на „Хюго Бос“, не би трябвало да има толкова лоши маниери, че да крещи грубости по дъщеря си насред гробище, след погребението на деветдесет и три годишна жена.

Едновременно с това прекрасно си давах сметка, че баба вероятно щеше да се посмее от сърце на случилото се. След което щеше да се приближи и да се намеси най-безцеремонно.

Също като с моята непохватност, тя намираше слабостите на другите забавни, но никой не й се сърдеше, защото притежаваше забележителната способност да ги посочва на хората така, че самите те да ги намират за забавни. Баба не вземаше нищо прекалено на сериозно и страшно я биваше да помага на другите да виждат света по нейния начин.

Беше изтърпяла предостатъчно сериозни неща с мъжа, за когото се беше омъжила, и синовете, които й беше дал, така че когато най-сетне се бе отървала от това, тя го бе оставила зад себе си.

Единственото сериозно, което оставяше да се промъкне в живота й, бях аз. Начинът, по който бях отгледана. Онова, което той ми причини. Онова, в което ме превърна.

Баба ме оставяше да бъда себе си. Единственият човек, освен Хенри, който го правеше.

Докато запаля колата, мина на предавка и проверя огледалата за обратно виждане, внушителният виненочервен пикап вече минаваше покрай мен. Не успях да погледна вътре. Освен това не ми направи особено добро впечатление това, че нито мъжът, нито децата му дойдоха да ми поднесат съболезнованията си.

Което вероятно беше за добро, при положение че ми беше ясно какъв мъж е той, а ако се съдеше по държанието на дъщеря му, изобщо не исках да се запознавам с тях.

Когато си тръгнаха, изпитах странно облекчение при мисълта, че вероятно никога нямаше да ми се наложи.

— Трябваше да дойда с теб — долетя тихият глас на Хенри от телефонната слушалка и аз си поех дълбоко дъх, загледана в морето през прозореца.

— Добре съм, Хенри — уверих го.

— Не бива да си там сама.

— Добре съм, Хенри — повторих аз. — Не можеш да си тръгнеш. Всяка година правиш тези снимки за „Тисимо“.

— Именно. Което означава, че се нуждая от шибана почивка.

Аз въздъхнах и се настаних в нишата на прозореца, без да откъсвам поглед от морето.

Залязващото слънце къпеше небето в прасковенорозово, нашарено с масленожълто и лавандулово.

Липсваха ми тези морски залези.

Ала ми се искаше баба да е тук, седнала до мен.

— Щом приключа с това, вземам самолета и идвам — каза Хенри в моята тишина.

— След като приключиш с тези снимки, Хенри, трябва да отидеш в Рим.

— Трябва да бъда с теб.

Затворих очи, скривайки залеза от погледа си. Колко пъти през двайсет и трите години, в които работех като личен асистент на Хенри Ганьон, прочут моден фотограф, видео режисьор и красив, елегантен и дързък авантюрист и донжуан, си бях мечтала да влага различен смисъл, когато ми казва нещо такова.

Не че ме цени като личен асистент.

Не че просто ме харесва.

Не защото имахме две десетилетия обща история и никой не го познаваше по-добре от мен, нито пък мен — по-добре от него (макар че той не ме познаваше така, както аз него, но това беше част от характера ми).

Не.

По други причини.

А сега бе твърде късно.

Не че някога бе имало момент, когато това бе възможно. Той имаше модели и актриси до себе си (и в леглото си). А аз дори не помнех колко пъти го бях виждала да отправя своята ленива усмивка на невероятно красиви сервитьорки, туристки и други такива и едва петнайсетина минути по-късно вече допивах кафето си сама или отивах в някой парк, за да убия два-три часа, защото Хенри се връщаше в хотела ни, за да им се наслади по съвсем различен начин.

Немислимо бе Хенри Ганьон да обърне красивите си очи към мен.

Не и тогава.

И определено не и сега, не и когато, вече четиресет и пет годишна, бях оставила най-добрите години зад себе си. Дори и при положение че Хенри беше на четиресет и девет.

Разбира се, последните му две любовници бяха съответно на трийсет и девет и четиресет и две.

Всъщност като се замислих за това сега, изведнъж си дадох сметка, че любовниците му бяха остарели заедно с него. Не беше излизал с двайсет и няколко годишна, откакто… ами, откакто самият той беше на двайсет и няколко (или поне в началото на трийсетте).

— Джоузефин?

Отворих очи, изтръгвайки се от унеса, и отново насочих вниманието си към разговора.

— Ще се видим в Рим. Или в Париж — казах. — Трябва само да отида на прочитането на завещанието утре и да се погрижа за това-онова, когато разбера как стоят нещата. Не би трябвало да ми отнеме много време.

Не разбрах защо го казах, освен може би защото работата ми беше да се грижа в живота на Хенри да няма никакви усложнения и това изпълваше всеки мой миг от толкова време насам, че не знаех как да правя нищо друго.

Истината бе, че баба имаше къща, която бе претъпкана до пръсване с вещи. Нямах никаква представа какво ще правя с тях.

Разбира се, спокойно можех да наема някоя агенция за недвижими имоти да организира търг и тогава нямаше да е необходимо да присъствам. Нямаше да е необходимо да присъствам и на продажбата на имота.

Остра болка ме проряза при тези мисли, така че ги отхвърлих и отново насочих вниманието си към Хенри.

— Седмица, най-много две — казах.

— Ако е повече от седмица, идвам — отвърна той.

— Хенри…

— Джоузефин, не. Не мисля, че е възможно да ти убегне фактът, че от двайсет и три години се грижиш за мен. Смятам, че поне този път само за всички тези години бих могъл да направя всичко по силите си, за да се погрижа за теб.

— Това е много мило — меко казах аз.

Той помълча за миг, преди да отговори също така меко:

— Просто се грижа за моята Джоузефин.

Това бе една от причините да остана до Хенри през всички тези години.

Една от многото.

Първо, работата не беше чак толкова трудна. Хенри не беше някоя примадона, макар че с този талант спокойно би могъл да бъде. Не беше някой лигльо. Не трябваше да хвърча насам-натам, прибирайки дрехите му от химическо чистене (е, поне не през цялото време) и търсейки кафене, в което капучиното се прави с непастьоризирано мляко.

Второ, плащаше ми добре. Много добре. Всъщност изключително добре. Да не говорим, че даваше и бонуси. Както и подаръци (обувките „Маноло“, с които бях на погребението, бяха един такъв подарък; диамантената гривна, обгръщаща китката ми и в този момент — също).

Трето, пътувахме много и той не ме пращаше в икономична класа, докато самият той лети в първа. Не, аз седях до него. Винаги. Освен това посещавахме прекрасни места. Вярно, че във Венецуела не ми хареса особено (нито пък в Камбоджа, Хаити и в Косово), но то бе само защото Хенри не беше там като моден фотограф, а за да прави съвсем различни снимки, така че тези пътувания не можеше да се нарекат особено луксозни.

Хенри обичаше приключенията. За разлика от мен. Ала въпреки това винаги бях до него.

Винаги.

Освен сега.

И последно (и това може би беше главната причина), той можеше да бъде (и много често беше) страшно мил.

— Искам да ми се обаждаш всеки ден — настоя сега. — За да съм сигурен, че си добре.

— Прекалено си зает, за да ти се обаждам всеки ден — напомних му аз, нещо, което нямаше как да не знам, тъй като помнех работната му програма наизуст, въпреки че списание „Тисимо“ му беше изпратило млад мъж, на име Даниел, на мое място.

— Защо не ме оставиш сам да преценя за какво съм прекалено зает, миличка. Надявам се досега вече да си разбрала, че ти не си и никога няма да бъдеш едно тези неща.

Господи.

Да.

Толкова мил.

— Хенри… — прошепнах аз.

— А сега искам да направиш нещо хубаво. Като например да излезеш навън, да си купиш бутилка страхотно вино и да го изпиеш, докато гледаш някое идиотско предаване, което при други обстоятелства изобщо не би харесала. Недей да си седиш вкъщи с чаша чай, вършейки нещо полезно. Като например да пишеш имейли на Даниел, за да се увериш, че се справя, или пък за милионен път да се опитваш да прочетеш „Война и мир“.

— Един ден ще довърша тази книга — зарекох се аз.

— Нека само да не е точно днес — отвърна той и аз се усмихнах.

— Окей. Риалити шоу и бутилка хубаво вино — промълвих.

— Добро момиче — отвърна Хенри също толкова тихо и аз долових усмивката в гласа му. — Утре искам да науча точно как истинските съпруги от не знам къде си ти лазят по нервите.

Отново се усмихнах и попитах:

— Искаш ли да си водя бележки?

— При положение че вероятно ще ти полазят по нервите по толкова различни начини, че дори ти ще забравиш много от тях, отговорът е „да“.

— Дадено.

— Отлично. — Все така долавях усмивката в гласа му. — А сега върви. Вино. Телевизия. И като си започнала, купи си и нещо хубаво за хапване. И нямам предвид отлично парче френско сирене. А нещо от рода на пържено пиле.

Направих физиономия, която се надявах да не се усети в гласа ми, когато го излъгах:

— Дадено.

— Лъжкиня — измърмори той и аз отново се усмихнах, а после казах:

— Ще те оставя да си вървиш.

— Засега, миличка. Ще се чуем утре.

— До утре, Хенри.

— Бъди лоша — тихо каза той.

— Ще се опитам. — И двамата знаехме, че това също беше лъжа.

Последва нова пауза, а после той прошепна:

— Горе главата, Джоузефин. Винаги.

— Тя си е горе, Хенри. Винаги.

— Окей, миличка. Ще се чуем утре.

— Чао, Хенри.

— До скоро, скъпа.

Затворих и пуснах телефона на възглавницата пред себе си.

А после се загледах в морето отвън.

Масленожълтото вече го нямаше, а прасковенорозовото избледняваше, отстъпвайки място на лавандуловите багри.

Беше поразително и ми се прииска Хенри наистина да беше тук с мен. Би направил страхотни снимки.

Намирах се в светлата стая в Лавандуловата къща — къщата, която баба беше наследила от родителите си, когато починали, за щастие — след като се развела със съпруга си.

Къщата с тази стая и пет етажа, през които се извиваше спираловидна стълба. Кръгла стая с арковидни прозорци на четирите страни, така че се виждаше абсолютно всичко. Морето. Надвисналите скали и плажовете по протежение на Магдалийнското заливче. Старинното градче Магдалийн. И пейзажът отвъд.

Тази стая, с прозорци с ниши за сядане. Голямото бюро по средата, на което баба ми пишеше своите писма. От което понякога ми се обаждаше, просто ей така. Където плащаше сметки. Където си записваше рецепта. Където отваряше моите писма и вероятно ги прочиташе още там.

Стаята с полукръгъл диван, който бе намерила и бе купила, защото бил „чисто и просто, прекалено съвършен, за да го подмина, слънчице“.

И наистина беше така. Диванът беше съвършен. Необходими бяха седем мъже, скрипец и бог знае колко пари, за да го вкарат през прозореца, но баба се беше погрижила това да стане.

Страшно й харесваше тук горе.

На мен също.

Именно тук седях преди много години, когато се оправих достатъчно, за да мога да се движа, след като тя ме спаси от баща ми. Именно тук седях и след като й се обадих и й казах, че трябва да се махна, чисто и просто, трябва да се махна, и тя ме доведе тук.

Тук. У дома.

Това бе мястото, където оставих баща ми зад себе си.

Това бе мястото, където оставих моя свят зад себе си.

Тук бе мястото, където ми се обади една приятелка, преместила се в Ню Йорк, за да си намери работа в света на модата (каквато и да е, не я беше грижа, и тъкмо тогава слугуваше на някакъв бързо изгрял и бързо залязъл дизайнер, който наскоро бе изгубил работата си като дизайнер на дрехи за магазини с намаление).

Приятелка, която ми каза, че Хенри Ганьон си търси асистентка и знаела, че обичам дрехите и съм почитателка на неговите снимки, и можела да говори с един човек, който можел да говори с друг човек, който може би щял да е в състояние да ми уреди среща с него.

Именно тук бях и когато ми позвъниха, за да ми съобщят, че наистина са ми уговорили среща.

Именно тук животът ми свърши… два пъти. И пак тук започна отново… два пъти.

Все още миришеше на баба, макар че тя от години насам не бе в състояние да се качи в тази стая.

Тя беше навсякъде в Лавандуловата къща.

Ала най-вече — тук.

Знаех, че ще се случи. Просто се радвах, че не стана на гроба й, пред всички онези хора.

Случи се тук, на най-сигурното място на света, най-сигурното място, което бях имала някога, а баба беше навсякъде около мен.

За първи път от двайсет години насам оставих чувствата да ме завладеят и заридах с глас, ужасяващи сълзи, които ме разтърсваха из основа и причиняваха дълбока, трайна болка във всеки сантиметър от тялото ми, вместо да я облекчат.

Не излязох да си купя вино.

Определено не си взех пържено пиле (така или иначе, нямаше да го направя).

И не гледах истинските съпруги от никъде по телевизията.

Заспах в мястото на прозореца, лицето ми — мокро от сълзи, и баба — навсякъде край мен.

Най-сигурното място, където бих могла да бъда.

ГЛАВА 2

НАЙ-ЦЕННОТО МИ ПРИТЕЖАНИЕ

— А, Джоузефин Малоун. Аз съм Тери Багински.

Станах от стола в чакалнята и поех протегнатата ръка на Тери Багински. Забелязах, че косата й е опъната строго назад и прибрана в момичешка опашка.

Забелязах го, мислейки си, че по света има много жени с достатъчно силни или пък деликатни черти, за да си позволят тази прическа на която и да било възраст.

Тя обаче не беше една от тях.

Не беше любезна мисъл. Само че беше вярна и усетих, че ми се иска да можех да й го обясня, както и да споделя, че няма да е лошо да не бъде чак толкова разточителна с грима и може би да си купи костюм, който да не крещи „сила!“, а да излъчва женственост, което, направено както трябва, бе далеч по-въздействащо.

А после вече не мислех нищичко, освен че исках най-сетне да пусне ръката ми, защото я стискаше толкова силно, че ме заболя.

За щастие, тя я пусна почти веднага, само миг след като я беше стиснала в абсурдно силната си хватка.

Продължи да говори и онова, което казваше, ме обърка.

— Господин Спиър закъснява, в което няма нищо чудно. Но нека отидем в кабинета ми и ще наредя да ни донесат кафе.

С тези думи тя се обърна и тръгна нанякъде, без да ми даде възможност да отговоря.

Нямах друг избор, освен да я последвам.

Докато го правех, попитах:

— Къде е господин Уивър?

Арнълд Уивър беше адвокатът на баба. Познавах го. Беше добър човек. Съпругата му беше добра жена. Когато се случеше да си дойда за Коледа, винаги отивахме на тяхното коледно тържество. Което означаваше, че бях присъствала на доста от коледните им тържества, следователно знаех, че Арни и Илайза Уивър са добри хора, баба много ги харесваше, а аз смятах, че са чудесни.

— О, съжалявам — подхвърли госпожица Багински през рамо, докато прекрачваше прага на една отворена врата. Аз я последвах. — Арни е в отпуск. — Тя спря и се обърна към мен. — Жена му е болна. Рак. Нещата не отиват на добре.

Оставих шока от новината, че милата, сърдечна Илайза Уивър е болна от рак и че „нещата не отиват на добре“, да ме прониже; чувството беше мъчително, ала госпожица Багински не забеляза.

Махна с ръка към един стол пред огромно бюро, част от мебелировка, която беше прекалено масивна и прекалено внушителна за тесничкия кабинет, и продължи да говори:

— Ще изпратя да ви донесат кафе. Но тъй като господин Спиър закъснява, а аз съм доста заета, ако нямате нищо против, ще се възползвам от тази възможност, за да обсъдя с неколцина колеги някои важни въпроси.

Имах нещо против.

Срещата ни беше насрочена за осем и половина. Аз пристигнах в осем и двайсет пет. Тя излезе да ме посрещне на рецепцията в осем и трийсет и девет. Вече закъсняваше и то нямаше нищо общо с непознатия господин Спиър. Сега искаше да ме остави сама, а аз нямах нищичко, с което да запълня времето, през което нямаше да я има.

И на последно място — все още нямах представа кой е господин Спиър.

— Съжалявам, но съм объркана — споделих, докато госпожица Багински отиваше към вратата. Тя спря и ме погледна, повдигайки вежди в безуспешен опит да скрие нетърпението си. — Кой е господин Спиър?

Тя наклони рязко глава на една страна и отговори:

— Другото лице, посочено в завещанието на баба ви.

Зяпнах я, знаейки, че издавам слисването си най-вече защото не се и опитах да го скрия.

— Няма да се бавя — каза тя и излезе, без с нищо да разсее объркването ми, а аз останах да се взирам във вратата, размишлявайки върху оскъдната информация, с която разполагах.

Мислех си за това, че баба беше познавана и обичана от мнозина. Изобщо не бих се учудила, ако на прочитането на завещанието й присъстваха поне дузина души. Не бих се учудила, дори ако беше завещала пари и дрънкулки на половината град.

Изненада бе обаче това, че единственият друг човек, който трябваше да е тук, бе някой, чието име никога не бях чувала.

Тъй като нямаше на кого да задам въпросите си, аз отидох до стола, който госпожица Багински ми беше посочила, свалих дамската си чанта и я мушнах до себе си.

Няколко минути по-късно в стаята се появи млада жена, която ме попита как предпочитам кафето. Отговорих й, а когато тя си тръгна, написах бърз имейл на Даниел от телефона си, за да му напомня да зареди айпода на Хенри, преди да се качат на самолета за Рим на следващия ден. Трябваше да го направи, защото Хенри обичаше да слуша музика непрекъснато, особено по време на дълги полети, а Лос Анджелис-Рим определено беше от дългите. Младата жена ми донесе кафе. Докато госпожица Багински се върне, вече беше девет часът, аз го бях преполовила, седях тук от двайсет минути, без да имам какво да правя, и кипях от яд.

— Още ли не е дошъл? — попита тя, без да поздрави, оглеждайки кабинета с неприкрито раздразнение.

— Госпожице Багински… — започнах аз в мига, в който младата жена, която ми беше донесла кафето, се появи на прага.

— Тери, господин Спиър се обади. Каза, че го задържали, но след пет минути ще бъде тук — съобщи тя.

— Което означава, че ще бъде тук след двайсет минути — измърмори Тери Багински странно и едновременно с това подразнено и посегна към телефона. — Благодаря, Мишел — каза тя и погледът й се плъзна през мен. — Тъй като разполагаме с още малко време, надявам се, че нямате нищо против да се обадя по телефона.

Всъщност имах нещо против и отворих уста, за да й го кажа, но в същия миг тя натисна един бутон и бърза поредица от пиукания изпълни стаята. Преди да успея да издам и звук, тя грабна слушалката, допря я до ухото си и завъртя солидния си, претенциозен стол, така че сега виждах профила й.

Усетих как стисвам устни и приковах поглед в крака си, който бе започнал да потупва по пода.

Гледката на обувките ми ме поуспокои.

Бяха наистина красиви обувки.

Всъщност всичките ми обувки бяха красиви. Не притежавах нито един чифт гуменки или джапанки и се надявах това никога да не се промени.

Ръчните чанти и обувките бяха моята страст.

Всъщност дрехите като цяло бяха моята страст.

Само че не можех да почерпя успокоение от съзерцанието на тоалета си, тъй като не можех да го видя, макар отново да носех черно. Бях го облякла, защото сметнах, че е подходящ за случая. Черна права пола, която ми пасваше като ръкавица чак до коленете. Подгъвът стигаше по-ниско, до средата на прасците ми, и беше толкова тясна, че единствената причина да съм в състояние да се движа, бе цепката, която стигаше чак до сгъвката на коленете ми.

Блузата ми също беше черна, копринена. Отпред приличаше на най-обикновена блуза (макар и с прелестна висока яка, която обгръщаше шията ми, имаше и също толкова прелестна широка лента плат, която бях завързала на голяма панделка). Гърбът обаче беше изрязан и откриваше основата на врата и двете ми рамене; останалата част от гърба ми беше покрита.

Тя също ми пасваше съвършено.

Тоалетът ми (ако не се броеше невероятният начин, по който ми стоеше, простотата, отличното качество на тъканите и изрязаната част на гърба) беше съвсем обикновен. Елегантен, мислех аз, но обикновен.

За сметка на това обувките ми бяха много необикновени.

Лачени гълъбовосиви обувки с каишка, остър връх и тънко десетсантиметрово токче. Върхът беше от черен лак, ала токът и подметката бяха с цвят на ярка фуксия.

Бяха божествени.

Както винаги, косата ми беше прибрана в елегантен хлабав кок. Този път го бях тупирала съвсем леко, за да му придам обем, но въпреки това беше гладък и плътен и почиваше в основата на тила ми.

Както винаги, гримът ми беше безупречен.

И макар че обикновено не се поддавах на такива чувства, тъй като баба ме беше научила, че са безсмислени (пък и не особено мили), в този момент, докато се взирах в профила на Тери Багински и попивах арогантното й пренебрежително държание, съчетано с косата й, суровия грим и дрехите, купени от някой магазин за конфекция, което само по себе си не бе нещо лошо, с изключение на това, че беше погрешният магазин за конфекция, аз си позволих да ме изпълни чувство на превъзходство.

Баба би била разочарована, ала не можех да отрека, че от тези мисли се почувствах по-добре.

Тя мърмореше нещо в слушалката.

Приведох се напред и отпих глътка кафе.

Тъкмо поставях чашата върху чинийката на бюрото, когато зад мен се разнесе глас:

— Господин Спиър е тук.

Очевидно, противно на онова, което бе намекнала госпожица Багински, той не беше излъгал. Не бяха минали двайсет минути. А само пет.

Погледнах зад стола си и открих младата жена да стои там.

Миг по-късно изпънах рязко гръб, виждайки мъжа, който се беше взирал в мен по време на погребението, да прекрачва прага на стаята.

Днес носеше съвършено пасващ черен блейзър, ушита по мярка черна риза, черни дънки и черни ботуши.

Далеч не толкова официално облекло както костюмът на погребението, ала колкото и да бе странно, то му подхождаше много повече.

Много повече.

Очите му се впиха в мен.

Устните ми (умело очертани с молив, червило и гланц, макар част от него сега да беше върху чашата с кафе) се разтвориха и стомахът ми се върза на възел.

— Трябва да се погрижа за нещо — каза госпожица Багински в слушалката. — Няма да отнеме много време. По-късно ще ти се обадя пак.

Аз обаче не обърнах никакво внимание на думите й, тъй като цялото ми внимание беше приковано от мъжа, който влизаше в кабинета. Продължавах да го гледам и когато спря на няколко крачки от облегалките на столовете. Затова, макар помещението да не беше голямо, с пълна сила почувствах, че дори и да се намирахме в амфитеатър, поразително мъжкото му присъствие пак би изпълнило цялото пространство.

— Най-сетне можем да започнем — заяви госпожица Багински. — Госпожице Малоун, нека ви представя Джейк Спиър?

Аз се надигнах бавно, обърнах се към него и понечих да заобиколя стола, вдигайки ръка, с чувството, че не съм в състояние да произнеса нито дума в неговото властно присъствие.

Видях го да вдига една от тежките си ръце, докато се приближавах към него, мислейки си, че макар да не бях миньонче, дланта ми щеше да потъне в неговата, когато той я поемеше.

Нещо у него ме изпълваше с особено усещане, сякаш не ми беше удобно в собствената ми кожа или пък сякаш тя се нуждаеше от успокояващо внимание.

И именно при тази мисъл върхът на обувката ми се закачи в дебелия прекалено голям килим, с който (по някаква странна причина) беше застлан мокетът в офиса, и аз се препънах.

Това ми се случваше често. Намирах го за дразнещо и независимо колко симпатично се струваше то на баба и колко забавно на Хенри, аз го ненавиждах.

Още повече ненавиждах факта, че го бях направила пред този мъж.

Само че нямах възможност да мисля за това. Политнах напред и докато вдигах ръка, за да омекотя удара, когато паднех, почувствах здрава хватка около другата ми ръка.

За щастие, или пък може би за съжаление, господин Спиър реагира бързо, като дръпна ръката ми и в същото време пристъпи напред. Ето защо, вместо да се приземя на пода или да се препъна на килима, аз го блъснах.

В смисъл че го блъснах.

Слепоочието ми се удари в ключицата му, челото ми срещна челюстта му, а рамото ми се сблъска с ръката му.

Той вдигна ръката, с която държеше моята, до гърдите си и я стисна още по-силно; в същото време усетих как другата му ръка се обвива около кръста ми и ме притегля към него, така че двамата се озовахме притиснати един до друг, челото ми беше облегнато на шията му.

От толкова близо видях, че вратът му е още по-мускулест, отколкото изглеждаше отдалеч.

Аз отметнах замаяно глава и видях как на свой ред той се навежда към мен.

Вчера беше гладко избръснат, но не и тази сутрин и върху челюстта му тъмнееше едва набола черна брада, прошарена с посребрели нишки.

Това също му отиваше.

И то много.

Погледът ми срещна неговия и в миг забелязах три неща.

Първо, че той има необикновени сиви очи. Не можех да определя какво точно беше изключителното в тях, освен че бяха обезпокоително привлекателни.

Освен това ухаеше добре. Вдъхвала бях най-различни мъжки одеколони, ала никой от тях не беше толкова съблазнителен. Като всичко у него, той беше агресивно мъжествен, изпълваше сетивата ми и ми бе трудно да дишам.

И трето, тялото му беше много по-едро и внушително, отколкото изглеждаше отдалеч.

И беше страшно кораво.

— Добре ли си? — чух дълбокия му глас.

Чух го и го почувствах, и това ме накара да примигам.

Едва тогава си спомних, че трябва да бъда засрамена и да се държа настрани.

Така че опитах да се освободя и усетих как ръката, която ме обгръщаше, и онази, с която държеше моята, ме стиснаха по-силно за миг, преди той да охлаби хватката си около кръста ми. Отдръпнах се на около половин крачка, но не можах да стигна по-далеч, защото той продължаваше да държи ръката ми.

— Върнахме ли си равновесието? — попита той.

— Да — промълвих аз. — Моите извинения — продължих все така тихо, дръпвайки ръката си малко по-силно, за да му намекна да я пусне.

Той не го направи.

— Няма защо — промълви и устните му потръпнаха развеселено. — Ти трябва да си Джоузи.

Гърбът ми се изпъна рязко, защото никой не ме наричаше Джоузи.

Никой, освен баба.

— Да, аз съм Джоузефин Малоун. — Нарочно подчертах името си. — Внучката на Лидия.

Устните му отново потръпнаха.

— Знам. Много съм слушал за теб, Джоузи.

Не бях сигурна, че това беше добре.

— След като вече сте тук, навярно можем да започнем. Денят ми е много натоварен и това забавяне измести цялата ми програма за деня с половин час назад — намеси се Тери Багински категорично, сякаш това, че двамата с господин Спиър бяхме отделили няколко секунди, за да се поздравим, подлагаше търпението й на изпитание.

Разбира се, той беше закъснял, въпреки че се беше обадил (макар и доста късно), за да предупреди. Но той беше причината за забавянето.

Така че не знам какво ме обзе при тези думи.

Може би изпитвах смущение, задето се бях блъснала в този мъж. Може и да бе, защото едва предишния ден бях положила обичната си баба в земята, което надали можеше да се нарече приятно изживяване. Може би беше, защото не бях спала много добре, след като снощи плаках до изнемога.

А може и да бе, защото тази жена изобщо не беше проявила никаква любезност от мига, в който пристигнах в офиса й за срещата, на която трябваше да бъде прочетено завещанието на скъпата ми баба. Нещо, което не исках да правя, защото то бе поредното в низ от постоянни напомняния, че баба вече не беше на този свят, че щеше да ми липсва — до края на дните ми — и госпожица Багински би трябвало да се съобрази с това.

Каквато и да бе причината, то ме завладя, така че дръпнах ръката си, за да накарам господин Спиър да я пусне, обърнах се към госпожица Багински и заявих:

— Нямам представа как може да сте назад с програмата си, при положение че ме посрещнахте със закъснение на рецепцията. Да не говорим, че и след това не допуснахте закъснението на господин Спиър да ви попречи да продължите с работата си, макар внучката на дългогодишна клиентка да ви чакаше, без дори да й бъде предложено дори едно списание, с което да запълни времето си.

Приближих се внимателно до стола и се наведох, за да взема елегантната си лачена чанта с цвят фуксия, която бях оставила там. Настаних се грижливо и продължих:

— Тъй като случаят не е щастлив, няма да говоря от името на господин Спиър, понеже не го познавам. — Кръстосах крака и я погледнах. — Аз обаче бих искала да приключим най-сетне с това печално задължение. Така че, да, моля ви. Ако можем най-сетне да се заемем с това, заради което сме се събрали, ще ви бъда благодарна.

Устните й се свиха. Не й отиваше, но всъщност нищо не й отиваше — не защото не знаеше как да носи косата си и как да се гримира, а защото, чисто и просто, беше неприятна жена.

Без да поглеждам към господин Спиър, аз сложих чантата в скута си и зачаках.

Усетих, че господин Спиър се настани на съседния стол, а госпожица Багински мина зад бюрото и заяви:

— Тогава да не отлагаме повече.

— Тъй като съм тук от повече от половин час, намирам идеята за добра.

Тя ми хвърли злобен поглед.

Аз я изгледах хладно.

Чух как господин Спиър изпръхтя, странен (но не и колкото и да бе смущаващо, непривлекателен) звук, който ми се стори едновременно развеселен и учуден.

Не му обърнах внимание и продължих да се взирам в Тери Багински.

Тя първа извърна очи и зарови из някакви документи на бюрото си с думите:

— Да започваме.

Реших, че съм казала достатъчно, и този път оставих да й се размине.

Тя изправи някакви листове, почука с тях по бюрото и премести поглед от мен към господин Спиър и накрая към документите.

— Госпожа Малоун е оставила законен и обвързващ документ, в който излага разпорежданията си относно имуществото и притежанията си след своята смърт. Написала е обаче и писмо, което, както ни обясни, би искала да бъде прочетено вместо споменатия току-що документ на това събиране — започна госпожица Багински. — То излага разпорежданията й по един по-сбит начин.

Аз не казах нищо.

Господин Спиър също.

— Ето защо, изпълнявайки желанието на госпожа Малоун — продължи тя, — ще прочета написаното.

Аз си поех дълбоко дъх, приготвяйки се да чуя думите на баба, а госпожица Багински започна, без да се бави:

— Аз, Лидия Джоузефин Малоун, в пълно съзнание и с дразнещо съмнително тяло, с настоящото оставям всичко, което притежавам, на внучка си, Джоузефин Даяна Малоун. В това число: Лавандуловата къща, земята, на която е построена, както и всички постройки на територията на имота и всичко, намиращо се в тях; авоарите в банковите ми сметки, както и гарантираните депозити, открити в Магдалийнската банка; съдържанието на сейф номер шест-три-три в същата банка, ключът, към който може да бъде открит в писалището ми в светлата стая на Лавандуловата къща. И накрая — капиталите ми в инвестиционни фондове, които се управляват от мое име от посредници на Магдалийнската банка.

Аз слушах, мислейки си, че Лавандуловата къща, с двата акра земя, на които почиваше, на една скала на самия бряг, внушителното си съдържание, размерите и местоположението си несъмнено струваше много. Разбира се, баба не беше живяла пестеливо, но не беше и някоя прахосница.

Никога не бяхме говорили за пари — тя никога не бе имала нужда от нещо, никога не бе харчила прекомерно, така че не се беше налагало. Ето защо предполагах, че когато се обърна към служителите на банката, щях да открия, че авоарите на баба не са нито оскъдни, нито кой знае колко значителни.

Не че ме беше грижа.

Каквото и да имаше в онази банка, то не беше баба.

Освен това, докато слушах писмото, се чудех, след като бе оставила всичко това на мен, какво правеше тук господин Спиър.

— Или по-точно — продължи госпожица Багински, — завещавам на внучка си всичко, с изключение на сто и петдесет хиляди долара, които оставям на Джеймс Маркъм Спиър, за да ги вложи в тръст — по петдесет хиляди долара за Конър Маркъм Спиър, Амбър Джолийн Спиър и Итън Джеймс Спиър.

Е, това обясняваше присъствието му.

И означаваше, че авоарите на баба май бяха малко по-големи, отколкото предполагах.

— Исусе Христе — измърмори господин Спиър и аз го погледнах.

Взираше се в документите в ръцете на госпожица Багински и по лицето му разбрах, че е също толкова изненадан от авоарите на баба, да не говорим пък от щедростта й.

Изненадан и трогнат. Изражението му бе слисано.

И също така — меко.

И най-сетне — беше страшно привлекателно това омекване на суровите му черти.

При тази мисъл си поех рязко дъх.

— Джейк — продължи госпожица Багински и аз отново насочих вниманието си към нея, чудейки се защо беше изрекла това име, — оставям на теб да вложиш парите разумно и съм сигурна, че ще го направиш. Децата обаче няма да видят тези пари, докато не навършат двайсет и една години. Тоест само ако останат в университета до тази възраст. Ако не отидат да учат, предпочитам да не ги получат, докато не станат на двайсет и пет. И двамата знаем, че така ще е най-разумно, особено с оглед на това, колко обсебена е Амбър от нейните козметики и онези обувки на платформи.

Звучеше така, сякаш двете с Амбър май имахме нещо общо.

Освен това баба очевидно бе наричала мъжа до мен с фамилиарното, „Джейк“.

Ала докато слушах тези разпореждания и сумата, оставена от баба на тримата младежи, които бях видяла с господин Спиър на погребението вчера, отново си помислих колко странно (а и смущаващо) бе, че никога не бях чувала нито за господин Джеймс Маркъм Спиър, нито за което и да било от децата му.

— И накрая — продължи да чете госпожица Багински, — най-скъпото, което притежавам, онова, което ценя повече от всичко на този свят, моята внучка, Джоузефин Даяна Малоун, с настоящето оставям на Джеймс Маркъм Спиър.

След прочитането на тези думи, за които не бях подготвена, а и дори да бях, пак биха ме хванали неподготвена най-вече защото бяха безумни, аз ахнах.

Откъм Джеймс Маркъм Спиър долетя тътнещо, развеселено:

— Какво, по дяволите?

Тери Багински продължи да чете, без дори да вдигне поглед:

— Джейк, моята Джоузи е доста непохватна и нямам предвид само това, че непрекъснато се спъва и събаря разни неща. Аз го намирам очарователно и се надявам, че и на теб ще ти се стори така. Освен това е дразнещо подредена, така че се надявам да я научиш колко е забавно от време на време да се поомърляш малко. Не знае и как да се радва на живота и съм сигурна — госпожица Багински натърти странно думата, преди да продължи, — че ще съумееш да я научиш как да го прави и да го прави добре. Ала под всичко това се крие най-добрата душа, която можеш да познаеш, най-нежното докосване, което можеш да почувстваш, и ако успееш да я склониш да го извади на повърхността, тя излъчва най-милата светлина, с която някой някога ще те озари. Разчитам на теб, мой Джейк, да се грижиш добре за нея, когато мен няма да ме има. Но дори докато го казвам, знам, че ще го направиш.

Аз запримигвах учестено.

Госпожица Багински вече привършваше.

— Това са моите желания и завещавам да бъдат изпълнени. И само едно предупреждение — ако не бъдат, аз ще науча и това страшно ще ме разстрои. Знам, че никой от вас двамата не би искал това да се случи. А сега бъдете блажено щастливи, моя Джоузи и мой Джейк. Това е моето последно и най-важно желание. Моля ви, направете всичко по силите си, за да го изпълните.

Тери Багински спря да чете и ни погледна.

— Лидия наистина ли ми завеща теб?

Тези думи, разнесли се до мен, бяха все така тътнещи и развеселени. Всъщност бяха далеч по-боботещи и развеселени от преди и аз бавно обърнах глава към него, поемайки си дъх накъсано и с усилие.

Да, беше развеселен. Разбрах го по широката му усмивка, от която равните му здрави зъби изпъкваха яркобели на фона на тъмната му набола брада.

Стомахът ми отново се сви на топка.

— Очевидно завещаването на човешко същество не е обвързващо — обади се госпожица Багински и аз с благодарност откъснах очи от господин Спиър и погледнах към нея. — Това дарение обаче — продължи тя — е също така законен документ. Независимо дали тази част е обвързваща, или не, останалото е.

Тя вдигна една папка от кафява хартия и я плъзна по бюрото към мен.

— Копие от официалното завещание на госпожа Малоун — продължи, посочвайки папката. — Писмото, което прочетох току-що, както и цялата документация и всичко останало са вътре. Ако не желаете да останете при нас, в Магдалийн, в папката ще намерите и данните на „Стоун Инкорпорейтид“, фирма, която в миналото се свърза с госпожа Малоун, за да изрази интерес към закупуването на Лавандуловата къща.

Какво каза?

Някой бе поискал да купи Лавандуловата къща от баба?

Това също не ми го беше споменавала!

— Тази папка е за вас — заяви тя, приковала очи в мен, и се изправи, приведена напред и опряла ръце върху бюрото. — А сега, ако нямате въпроси… — каза грубо, с едва прикрита подкана да престанем да й губим времето.

Аз, разбира се, имах милион въпроси, ала не можах да изрека нито един от тях, защото не бях достатъчно бърза.

— Хартията не е законово обвързваща, ала кръвта е — заяви господин Спиър и когато погледнах към него, видях, че се обръща към Тери Багински.

— Моля? — попита тя.

— Няколко думи върху лист хартия може и да не са законово обвързващи. — Погледът му се спря върху мен и гласът му, когато довърши, стана по-дълбок. — Ала кръвта е.

Усетих как гърдите ми се повдигат и спускат учестено, докато погледът му задържаше моя, а значението на думите му отекваше в ушите ми.

— Едва ли смяташ, че можеш да притежаваш една жена, Джейк — отсече госпожица Багински с пренебрежение.

— Да я притежавам — не — заяви господин Спиър; очите му все така държаха моите в плен. — Да направя точно това, което Лидия поиска да направя с нея — да.

Мили боже.

Начинът, по който изрече тези думи, беше многозначителен.

Страшно многозначителен.

Дишането ми стана още по-учестено и накъсано. Реших да не обръщам внимание на многозначителната част от думите му и вместо това да се съсредоточа върху нещо друго.

— Баба беше… тя беше… — опитах се да намеря правилната дума и я открих. — Винаги ме закриляше.

— Започвам да го схващам, при положение че те остави на мен в завещанието си, за да поема нейната роля — отвърна той и аз отново изпънах гръб.

— Напълно съм способна сама да се погрижа за това — осведомих го аз.

Нещо пробяга по лицето му толкова бързо, че не успях да го разчета, и той прошепна:

— Не и от това, което чувам.

При тези думи очите ми се разшириха.

— Какво ти е казала баба? — попитах рязко.

— С цялото ми уважение, мога ли да ви помоля да продължите този разговор някъде другаде? — намеси се госпожица Багински. — Аз наистина имам и друга работа днес.

Реших, че идеята е отлична. Не да продължим разговора. За мен той беше приключил. За сметка на това исках да отида някъде другаде.

Ето защо скочих на крака и усетих как до мен господин Спиър също се изправи. Не усетих обаче ръката му, протегнала се към мен, сякаш за да ме подкрепи, ако залитна.

А я видях.

И когато това стана, очите ми се обърнаха рязко към него.

— Владея умението да се става от стол, господин Спиър — сопнах се аз.

— За всеки случай — промърмори той широко ухилен, обхождайки лицето ми с изпитателен поглед.

Макар и привлекателни — гласът и усмивката му — и двете ме подразниха.

Но не го показах.

Вместо това преместих поглед към госпожица Багински.

— Има ли нещо, което трябва да направя, за да прехвърля на господин Спиър сумата, която баба пожела да бъде вложена в тръст за децата му? — попитах, надявайки се да няма, защото възнамерявах да се махна от този офис и от господин Спиър и никога повече да не ги видя.

Тери Багински поклати глава.

— Не. Госпожа Малоун вече го уреди. Офисът ще се погрижи за прехвърлянето на парите. — Тя погледна към господин Спиър и гласът й стана предупредителен: — Джейк, ще трябва да декларираш наследеното пред данъчните.

— Нима? — отвърна той и смътно ми хрумна, че двамата очевидно се познават и не се разбират.

Или поне госпожица Багински май не харесваше особено господин Спиър.

Не че това ме вълнуваше.

Вълнуваше ме единствено да се махна от тук. Както и да се оправя с имуществото на баба и да отида в Рим (или Париж) колкото се може по-скоро.

Ето защо преметнах чантата си през рамо и взех кафявата папка от бюрото.

— Ако всичко тук е наред, бих искала да ви благодаря за отделеното време и да си вървя. — Вдигнах очи към господин Спиър. — Въпреки че баба никога не ми е говорила за вас, очевидно много е държала на вас и децата ви.

Той не ме остави да довърша и все така широко ухилен, каза по начин, който прозвуча почти закачливо:

— Да, Джоузи. Много държеше на нас.

— В такъв случай, за мен бе удоволствие да се запознаем. — Отместих очи от него, изгледах хладно госпожица Багински и довърших: — А сега нека ви оставя да си вършите работата. Довиждане.

С тези думи, стъпвайки внимателно, но бързо, излязох от стаята.

Последвана от гласа на господин Спиър, който извика след мен:

— Джоузи, задръж малко.

Определено „не задържах“, а продължих напред. Бързо.

Гласът му, когато се озовах в коридора, долетя много по-близо:

— Хей, жено. Задръж за момент.

Аз не спрях, ала все пак казах:

— Не искам да бъда груба, но трябва да се погрижа за някои неща, и то възможно най-бързо, защото е важно да отида в Рим.

— Рим? — повтори той, когато ръката ми беше на входната врата.

Аз вдигнах очи към него.

— Рим — потвърдих, бутнах вратата, прекрачих навън и забързах към взетата под наем кола.

Той не ме повика отново, но знаех, че не съм се отървала от него — тъкмо когато стигнах до колата си, той ме улови над лакътя и ме завъртя, за да го погледна.

— Джоузи, отдели ми секунда — каза тихо.

Отново вдигнах очи към него.

— Разбира се, господин Спиър, но без да бъда груба, действително разполагам само със секунди.

— Джейк — отвърна той.

— Моля?

— Казвам се Джейк.

— Много добре. Искахте да ви отделя секунда.

Без да ме пуска, той плъзна изучаващ поглед по лицето ми.

И именно тогава разбрах защо очите му бяха толкова необичайни.

Защото в офиса те бяха светлосиви.

Тук, на слънцето, бяха леденосини.

Необикновено, интригуващо и поразяващо.

Господи!

— Господин Спиър… — подканих го отново и усетих как пръстите му се впиват в ръката ми, докато ме придърпва малко по-близо до себе си.

— Джейк — промълви той.

— Нима ме задържате, защото искате да се обръщам към вас на малко име? — попитах аз.

Необикновените му, интригуващи и поразителни очи се впиха в моите.

— Винаги ли говориш така? — попита той на свой ред.

— Как?

— Нищо — промълви той и устните му отново потръпнаха. След това кимна с глава към сградата, от която бяхме излезли току-що. — Там вътре се случи нещо значимо.

— Действително — съгласих се, след което продължих, като нарочно се правех, че не разбирам. — И ако се безпокоите, че имам нещо против дарението, което баба ми е направила на децата ви, недейте. Баба беше с всичкия си до последния ден от живота си, така че, ако е искала децата ви да получат тези пари, желанието й ще бъде изпълнено.

— Голяма добрина направи Лиди — отвърна той. — Ала не за това говоря. А за другото дарение, което ми направи.

— И какво е то? — попитах, все така правейки се на глупава.

— Джоузи. — В името ми звъннаха развеселени нотки и това ме подразни, защото прозвуча прекрасно. — Тя ми даде теб.

Без да обръщам внимание на начина, по който стомахът ми се сви, а дишането ми се учести, аз го осведомих:

— Никой не ми казва Джоузи.

— Лиди го правеше — възрази той.

О, да.

Баба определено му беше говорила за мен.

Това не ми харесваше.

— Много добре, никой, освен баба не ме нарича Джоузи.

— А сега и аз.

Поех си дъх и това ми напомни, че ръката му все още стискаше моята.

— Имате ли нещо против да ме освободите?

Устните му потръпнаха в неуспешен опит да прикрие развеселеността си, преди да отговори:

— Ще те освободя, но само ако обещаеш, че няма да се изпариш.

— Обещавам.

— Окей. — Той ме пусна, но не се отдръпна.

Реших аз също да не го правя, защото можеше да си извади погрешно заключение, а имах чувството, че е от изключително голямо значение да бъда съвсем ясна с Джеймс Маркъм Спиър през краткото време, в което щях да разговарям с него.

— Днес трябва да идем на вечеря — заяви той.

Аз отворих чантата си, за да извадя тъмните си очила, тъй като всяка жена знае, че не бива да излиза на слънце без две неща. Първо, много добър слънцезащитен крем под грима си. И второ, чифт отлични тъмни очила, за да не получи бръчки от присвиване на очите.

— Боя се, че е изключено — казах, докато вадех очилата си.

— Защо?

Плъзнах ги по носа си и отново го погледнах.

— Защо?

— Джоузи, виждам, че се опитваш да се престориш, че онова там вътре не се случи, обаче то се случи.

— Да, случи се — съгласих се аз с въздишка.

— Добре тогава, значи, днес двамата с теб ще вечеряме заедно.

— Не, няма.

Той наклони глава на една страна и отвори уста, но аз го изпреварих:

— Чуйте ме, господин Спиър…

— Джейк — прекъсна ме той, дълбокият му глас бе станал още по-нисък от нетърпение.

— Разбира се — побързах да продължа аз. — Както обясних в кабинета на госпожица Багински, баба цял живот се е старала да ме закриля. Освен това бяхме много близки. Безкрайно я обичах и тя изпитваше същото към мен. Ала в отношения като нашите онзи, който е в позицията на баба, нерядко се оказва спрял във времето, когато другият е имал нужда от него, и невинаги си дава сметка, че вече не се нуждаят от него по същия начин. От написаното в писмото е очевидно, че именно това се е случило с баба.

Когато той отговори, лицето му бе сурово и хладно.

— Значи, искаш да кажеш, че не си имала нужда от Лиди.

— Не — прошепнах аз; от думите му стомахът ми отново се сви, ала по друг, много по-ужасен начин. Това си пролича в гласа ми и студенината в изражението му се стопи, изместена от бдителна топлота. Тя бе също толкова пленителна, колкото всичко друго у него, но аз продължих: — Нуждаех се от баба. Все още се нуждая от нея. Но не по този начин.

— Тя не мислеше така. — В гласа му се долавяше същата топлота, която се четеше по лицето му.

— Значи, се е заблуждавала.

— Джоузи…

— Джоузефин — натъртих аз.

— Все тая — отвърна той нетърпеливо. — Познавах Лиди в продължение на седем години. Което означава, че писмото, което чухме току-що, е било написано по някое време през последните седем години. Ако трябва да предположа — било е наскоро. Това показва, че наистина го е мислила, за да го включи в писмото, и го е мислила наскоро. Действително ли възнамеряваш да го пренебрегнеш?

— Да — отвърнах незабавно и лицето му отново се промени, очите му се промениха, всичко у него се промени.

Само дето не бях сигурна точно как.

Докато не го чух да прошепва:

— Недей.

Цялото ми тяло се вкамени.

— Не го прави, Джоузи — продължи той. — Тя те искаше за мен. Не можеше да говори сериозно.

— Да не се опитвате да кажете… — опитах се аз да изкарам думите през скованите си устни.

— Не — поклати глава той. — Опитвам се да кажа, че поне бихме могли да се поопознаем. Да й дадем малко от онова, което искаше. И двамата й дължим това уважение и макар да те познавам само от нейните разкази, както и от последните двайсет минути, през които съм с теб, съм сигурен, че и ти знаеш, че й го дължим.

„Малко от онова, което искаше.“

Но какво всъщност искаше тя?

Баба познаваше този мъж от седем години. Оставила бе солидни суми на децата му. А мен бе оставила на него.

И все пак нито веднъж не ми бе споменавала за него.

Не разбирах.

Започвах обаче да разбирам, докато сутринта ми ставаше все по-странна, че това не ми харесваше.

— Вечеря — меко настоя той. — Просто вечеря. Мислиш, че съм задник, това е. Обаче аз няма да бъда задник с момичето на Лиди, защото тя означаваше много за мен и за децата ми, и това просто няма да се случи. Усетиш ли някога, че започвам да се държа като задник, това ще е краят. Но нека поне вечеряме заедно.

Да, можехме поне да вечеряме заедно.

Всъщност бих могла да му кажа, че ще вечеряме заедно, защото беше очевидно, че няма да отстъпи, докато не приема.

А после нямаше да отида на вечерята. Градчето не беше голямо, но пък не можеше да се каже, че Лавандуловата къща е на главната улица. Бих могла да го избягвам през краткото време, което щях да прекарам тук.

А после щях да се махна.

Ето защо реших да постъпя точно така.

— Е, добре. Ще вечеряме заедно — излъгах аз.

Устните му се извиха в усмивка.

— Чудесно.

— Къде да ви чакам?

— Да ме чакаш? — повтори той.

— Да ви чакам.

— Джоузи, когато един мъж кани една жена на вечеря, той я взема от вратата на къщата й и я връща там — постанови и аз намерих категоричния му тон за смущаващ.

Намерих го за смущаващ, защото, макар да не ходех на срещи и никога да не го бях правила, познавах предостатъчно жени, които ходеха. И в наши дни мъжете и жените обикновено се срещаха някъде, за да излязат.

Това не ми харесваше. Ако ходех на срещи, нямаше да изтърпя мъж, който ми казва да го чакам някъде. С други думи, мъж, който не умее да бъде кавалер, с други думи — да си даде труда да дойде да ме вземе от нас и да се погрижи да ме върне вкъщи в безопасност, не си струваше времето ми.

Смущаващото бе, че Джеймс Маркъм Спиър беше съгласен с мен.

— Не съм сигурна как ще се развие денят ми — казах и това си беше самата истина. — Трябва да свърша някои неща за работодателя си. — Това, от друга страна, беше лъжа. — Да не говорим за всичко, свързано със смъртта на баба. — С тези думи отново се върнах към истината. — Бих предпочела да бъда свободна да се оправя със задачите си, без да ми се налага да се тревожа, че трябва да ви чакам в Лавандуловата къща, при положение че най-вероятно, така или иначе, ще бъда в града. И понеже ще вечеряме в града, бихме могли да се срещнем направо там.

Той отново ме изгледа изучаващо.

— Е, кога и къде искате да се срещнем? — попитах, когато това се проточи, без той да каже нито дума.

Мълчанието му се проточи още по-дълго и тъкмо се канех да кажа още нещо, когато той най-сетне проговори:

— „Дюбстър Маркет“, шест и половина.

Шест и половина. Това не ми харесваше. Никога не вечерях преди седем и половина. Аз бях нощна птица и обикновено не си лягах преди полунощ.

Да вечерям толкова рано, означаваше, че ще имам нужда да хапна нещо леко, преди да си легна, което щеше да е неприятно, тъй като нямаше да го направя, и то не защото в къщата на баба нямаше почти нищо за ядене, а защото никога не ядях между отделните хранения.

Никога.

За щастие, всъщност нямаше да се срещна с него, така че това не беше проблем.

— Ще се видим там — казах на глас. — Шест и половина.

— Страхотно.

— Добре тогава.

Той не помръдна.

Тъкмо се канех да му кажа, че искам да си върви, когато той най-сетне го направи.

Отстъпи няколко крачки назад и спря, приковал сега сините си очи в слънчевите ми очила.

И именно тогава каза тихо:

— Много се радвам, че най-сетне се запознахме, Джоузи.

Личеше си, че наистина го мисли.

И от това, че го мислеше, от тона и настоятелния му поглед по кожата ми отново плъзна онова усещане. Усещане, което страшно приличаше на порив да направя нещо. Само че не знаех какво.

Не знаех и какво да кажа.

Затова просто наклоних глава на една страна.

— „Лобстър Маркет“, ще се видим там — промълви той.

— Да — отвърнах аз.

— Чао, Джоузи.

— Довиждане.

Той ми помаха и си тръгна.

Гледах го да се отдалечава и си мислех колко невероятно бе, че движи внушителното си тяло така, сякаш не му коства никакво усилие.

И някъде в подсъзнанието ми се прокрадна мисълта, че много дълго бих могла да го гледам по този начин. Минути. Часове.

Цяла вечност.

При тази напълно откачена мисъл стомахът ми отново се сви и преди да съм загубила всякакъв апетит, аз отключих колата, за да се кача в нея и да потегля към банката, за да се заема със задачите, които щяха да сложат край на престоя ми в Магдалийн.

Завинаги.

Отвеждайки ме до онова, от което се ужасявах най-много.

Последното ми сбогуване с баба.

ГЛАВА 3

ЧЕТВЪРТАТА ГОСПОЖА ДЖЕЙК СПИЪР

Седях на верандата на „Брийз Пойнт“, прекрасен ресторант през един град от Магдалийн, и отливах от чашата с „Шамбор“[1]. Също като Лавандуловата къща, и това място бе кацнало на върха на една скала и изгледът беше поразителен — както денем, така и сега, нощем.

В ясната мастиленочерна нощ, изпълнена със звезди, виждах как фарът на Магдалийн прорязва мрака със светлината на своя въртящ се лъч.

Ако не бях изгасила лампите в светлата стая в Лавандуловата къща, щях да видя и тях.

Знаех го, защото с баба неведнъж бяхме идвали в „Брийз Пойнт“. Веднъж си направихме този опит и установихме, че е вярно.

Двете с баба често посещавахме „Брийз Пойнт“. Още от времето, когато й гостувах като съвсем малка, до деня, когато я поканих тук предишното лято, винаги се издокарвахме и идвахме, за да похапнем от прекрасната супа от омар, превъзходните крокети с морски рак и финия им шоколадов десерт.

Именно това си бях поръчала тази вечер, в памет на баба, и макар че не ми доставяше същото удоволствие, както когато идвах с нея, храната все пак беше прекрасна.

Бях тук и защото мястото беше далеч от „Лобстър Маркет“, където ме чакаше Джеймс Спиър. Преценила бях, че ми предстои поне една седмица, в която трябваше да го избягвам, и реших да започна от тази вечер.

Поех си дълбоко дъх и се увих по-плътно с мекия шал, който бях взела, за да се предпазя от вечерния хлад на мейнското крайбрежие в ранния септември.

Докато го правех, си помислих, че денят бе започнал с цял куп изненади и бе продължил по същия начин.

В това число и посещението ми в банката, където разговарях с управителя и открих, че съм се заблуждавала относно авоарите на баба.

В разплащателната й сметка имаше около четиринайсет хиляди долара.

Малко повече от двайсет и седем хиляди в гарантирани депозити.

Ала освен това имаше над петстотин хиляди долара в спестовната си сметка. И сякаш това не беше достатъчно голяма изненада, тя притежаваше повече от пет милиона в инвестиции.

В допълнение към всичко това банковият управител ми съобщи, че една наскорошна оценка на Лавандуловата къща бе установила, че стойността й възлиза на над седем милиона долара.

Седем.

Милиона.

Долара!

Къщата имаше страхотно местоположение и пет спални и беше невероятна, ала седем милиона долара?

Не се бях отбила в Лавандуловата къща, за да взема ключа от сейфа, и се радвах, че не го бях направила. Да открия, че баба притежава близо тринайсет милиона долара, бе достатъчно за един ден.

Както бях обещала, когато се прибрах от банката, позвъних на Хенри. Разказах му за грубата Тери Багински и за парите, които бях открила в сметките на баба, както и за оценката на къщата (при което той подсвирна тихичко от изумление).

Не му разказах обаче, че баба ме беше завещала на един непознат, невероятно мъжествен, доста привлекателен (добре де… изключително привлекателен) мъж с три деца. Не му разказах и за парите, които баба им беше оставила.

Щях да изчакам, докато го видя в Рим (надявах се) или в Париж (зарекох се), когато всичко това щеше да е останало зад гърба ми.

— Моята Джоузефин е фрашкана с пари — отбелязал бе той, след като приключих с разказа за пълния си с изненади ден, и имаше право.

С парите на баба и моите собствени, наистина бях „фрашкана“.

Това бе, защото ми плащаха добре и понеже непрекъснато пътувах и бях прекалено ангажирана с живота на Хенри, никога не бях имала свой собствен дом, така че не бях имала и този разход. В кратките почивки между пътуванията, аз оставах в къщата за гости на Хенри в Лос Анджелис. А когато пътувахме, Хенри плащаше всичко. Ето защо, с минималните разходи, които имах, през последните двайсет и три години бях спестила солидна сума.

Наистина солидна.

Толкова, че бих могла да се пенсионирам дори само с това, което имах в собствените си сметки.

С парите на баба щях да бъда богата.

Разбира се, това би ме отегчило до смърт, така че мисълта се изпари от главата ми в мига, в който се появи.

Което не означаваше, че не бях поразена от наученото за финансите на баба.

Тя се бе развела с дядо, преди да се родя, а той бе починал, преди да порасна достатъчно, за да се запозная с него.

Разбира се, когато пораснах и бях достатъчно голяма, за да го чуя, баба ми беше разказала за него — разказ, с който тя искаше да ми обясни поведението на собствения ми баща, както и защо, когато ставаше дума за мъже, аз също бях склонна да вземам лоши решения.

Не да извини поведението му. Да го обясни, „защото да разбереш душата на другия, слънчице, може да успокои твоята“.

Моята то не бе успяло да успокои, но се надявах да бе успокоило нейната.

Доколкото знаех обаче, за да приключи веднъж завинаги с него, баба го беше напуснала, без да вземе нищичко със себе си.

Освен това, докато навърши седемдесет и осем години, бе рецепционистка в кабинета на един лекар. Страшно обичаше работата си и всички страшно я обичаха. Освен това бе толкова схватлива и жизнерадостна, че без никакъв проблем бе останала на работа дълго след като бе навършила години за пенсия, и бе напуснала единствено за да има повече време да готви, да плете, да играе бридж с приятелките си и да се бърка в живота на всички.

Ала очевидно родителите й, които имаха фантастична къща на брега, бяха притежавали и солидна сума, която да оставят на дъщеря си, защото определено не бе възможно да я е натрупала като рецепционистка в лекарски кабинет.

И докато седях, зареяла поглед в тъмната нощ, всичко това ми се струваше дълбоко смущаващо.

Не защото баба ми е била заможна, а аз не го знаех. Радвах се, че не бе изпитвала финансови затруднения, но това го знаех. Никога не бе давала повод да мисля, че е другояче.

Ала фактът си оставаше — очевидно имаше немалко неща, които не знаех за баба ми, а смятах, че я познавам много добре.

Но не беше и само това.

Просто не бяха сигурна какво точно беше.

— Може ли да се присъединя към вас?

Обърнах глава към мъжа, който се бе появил до мен, и разпознах един от посетителите в ресторанта. Преди да се оттегля с ликьора си на верандата, се бях нахранила вътре. Облечен в доста хубав костюм, той бе вечерял заедно с още трима мъже, очевидно — бизнес среща.

Не беше непривлекателен. За негов лош късмет, аз работех за Хенри Ганьон, който беше изключително привлекателен, а по-рано днес се бях запознала с Джеймс Спиър, който беше престъпно привлекателен, така че той, чисто и просто, бледнееше.

Не заради това обаче не исках да се присъедини към мен.

Като цяло предпочитах собствената си компания още от съвсем малка. Имах приятели, много добри приятели, ала те не бяха много.

В действителност единствените хора в живота ми, с които прекарвах повече време и с които споделях истински дълбоки неща, бяха Хенри и баба.

Освен това не бях в настроение за компания. Цял куп неща ми бяха на главата и исках умът ми да е зает с тях, а не с това да се мъча да водя безсмислени разговори с някакъв непознат, за да убия времето си.

И на последно място, не бях в настроение за секс, а ми беше ясно, че се бе приближил именно защото проявяваше интерес към мен.

Понякога, когато ми се приискаше, си намирах любовник и го правех много делово — откривах мъж, който да ме привлича и да ми пасва, след което го вкарвах в леглото си. Понякога това се повтаряше или пък си разменяхме телефоните и когато отново бях наблизо, му се обаждах.

Ала най-често сама се погрижвах за себе си. Намирах го за по-ефикасно и в повечето случаи — по-приятно.

Защото за мен близостта не беше лесна и макар че актът на съвкуплението често бе доста приятен, рядко бе мъжът да бъде много добър, а когато се случеше да е, докато се върнех там, където го бях срещнала, обикновено вече беше с някоя друга.

Само като го гледах, разбрах, че този мъж не го бива особено. Макар че бе достатъчно самоуверен, за да опита, нещо в държанието му ми напомняше за Тери Багински. Една арогантност, която означаваше, че несъмнено ще бъде егоист в леглото, а това никога не беше приятно.

Проблемът бе, че арогантността му го правеше от онези мъже, които трудно се отказват, уверен, че ще успее да ме придума.

А след последните няколко дни, просто нямах сили да се опитвам да го разубедя от онова, което бе сигурен, че ще получи.

Ето защо излъгах.

— Нямам нищо против да се присъедините към мен, само че в живота ми има мъж, който определено ще възрази.

— А — отвърна той с усмивка. — А ще има ли този мъж нещо против да ти купя още един ликьор?

Погледнах го изучаващо на приглушената романтична светлина, която обгръщаше верандата, чудейки се как може да ми задава такъв въпрос, след като вече му бях отговорила.

— Вярвам, че ще има — отвърнах, неубедително преструвайки се на разочарована… нарочно.

Очевидно не беше достатъчно неубедително, защото, каквото и да беше чул в гласа ми, то го накара да придърпа един от дървените столове наблизо и да се настани до мен.

— На мястото на този мъж вероятно и аз бих мислил така — заяви той, след като седна.

Реших да не казвам нищо.

Той обаче не ми отвърна със същото и продължи, понижавайки глас:

— Разбира се, ако бях на мястото на този мъж, едва ли бих те оставил да вечеряш сама.

Беше ме видял в ресторанта. Нищо чудно, при положение че аз също го бях видяла.

— Тази вечер е зает, а на мен ми се прииска супа от омар — отвърнах.

Това беше грешка и го разбрах в мига, в който изрекох думата „прииска“, и видях как очите му се спряха върху устните ми. След това се вдигнаха към моите и той заяви:

— Ако бях на негово място, винаги щом ти се прииска нещо, щях да се погрижа да го получиш.

Полагайки усилие да не извъртя очи или изкривя устни, аз отдръпнах лекичко стола си.

— Всъщност Джейк знае, че съм напълно способна и сама да получа онова, което искам.

— Джейк?

— Джейк Спиър.

Поредната грешка — разбрах го още преди той да се облегне в стола си с разширени очи и устни, извити в подигравателна усмивка.

Разбрах го, защото може и да се намирахме през един град от Магдалийн, но Магдалийн не беше голям и за доста неща жителите му трябваше да ходят в съседните градове. Което означаваше, че всеки, който живееше по тези места от известно време, щеше да е познат наоколо.

Само че аз бях прекарала странен ден, който не можеше да се нарече изцяло приятен. Тази среща определено не беше приятна. Предишният ден беше най-неприятният в живота ми, ако не се брои онзи, в който научих, че баба е починала.

Ала реакцията му беше неочаквана.

— Излизаш с Джейк Спиър? — попита той.

Аз не отговорих. Вместо това се наругах вътрешно, задето бях толкова глупава.

— Ти? — не отстъпваше той.

Аз продължавах да мълча.

Той ме изгледа продължително, преди да попита:

— Танцуваше ли за него преди това?

Ама че странен въпрос.

Странен и смущаващ.

Както и обиден.

Така че се сопнах:

— Разбира се, че не.

Без да престава да се взира в мен, той подхвърли просташки:

— Изискано парче. Джейк най-сетне се е научил да се цели по-нависоко.

Тези думи не бяха странни, макар да бяха смущаващи и крайно обидни.

Ето защо, когато проговорих, отново се сопнах:

— Моля?

— Сладурче, ако възнамеряваш да станеш четвъртата госпожа Джейк Спиър, нека те светна, че той може и да изкарва от онзи негов стриптийз клуб достатъчно пари, за да те храни с омари, но в случай че никой не те е предупредил, нека го сторя аз. Той сменя жените като носни кърпички и ще те захвърли, преди да е дошло време да си смени колата, нещо, което прави през една година.

Четвъртата госпожа Джейк Спиър?

Мили боже.

И стриптийз клуб?

Божичко!

Колкото и шокираща да беше тази информация за мен, мъжът насреща ми беше неприятен, затова отвърнах:

— Изглежда, че знаете доста за Джейк.

— Целия си живот съм прекарал тук, така че е трудно да не знам, общо взето, всичко за Камиона.

Изрече последната дума с голяма доза присмех, след което се изправи.

— Направи ми услуга и не казвай на Джейк, че съм се опитал да ти купя питие. Като те гледам какво си, той може наистина да те харесва и да иска да те задържа, а хич и не ща да знам как ще реагира Камиона, ако научи, че съм ти предложил.

Да.

Изключително неприятен.

— Ами тогава, преди да си тръгнете, кажете ми името си, ако обичате, и ще видим — отвърнах аз.

Той ме изгледа продължително, преди да поклати глава и да се върне в ресторанта с ленива стъпка.

Аз го гледах как се отдалечава и изобщо не ми беше приятно това, че тази случка ме беше накарала да се почувствам още по-неспокойна.

Въпреки това, в случай че той решеше да остане в ресторанта, за да се опита да свали някоя друга жена, вместо да направя онова, което ми се искаше (да си тръгна и да се прибера право в Лавандуловата къща), за да му покажа колко малко означава за мен разигралата се преди малко неприятна сцена, аз отново насочих вниманието си към гледката пред себе си и продължих да отпивам от ликьора си, сякаш нищо не бе станало.

За съжаление, то се беше случило.

Така че очите ми се върнаха обратно към гледката, а устните ми често опитваха плътния опияняващ вкус на ликьора.

Ала в ума ми се въртяха мисли за предишните три госпожи Джейк Спиър, стриптийз клуб и какво ли означаваше „Камиона“.

Усетих слънчевите лъчи върху спуснатите си клепачи миг преди да отворя очи и да се претърколя в голямото желязно легло с висок удобен матрак, цветни чаршафи, меки завивки и изобилие от пухени възглавници.

Очите ми се обърнаха към блещукащото море и ясното небе отвън.

А после се преместиха към будилника до леглото.

Седем и половина.

За мен беше рано, но пък все още бях на лосанджелиско време.

Както винаги, независимо по кое време се събуждах, имах нужда от кафе.

Отметнах завивки и преметнах крака през ръба на леглото, напипвайки пода.

Когато го сторих, нощничката ми с цвят пепел от рози покри дупето ми.

Ръбът й стигаше до долната част на хълбоците и горната част на бедрата — десетсантиметрова ивица бледорозови плисета, обточени в двата края с кремава дантела. Презрамките бяха тънки, а горната част бе права, без голямо деколте, но пък за сметка на това също бе украсено с плисета.

Беше момичешка, но секси, без да простее, и именно затова я бях купила.

Освен това беше доста удобна.

Което беше плюс.

Отидох до мекото кресло, тапицирано с пъстра басма, в ъгъла и взех халата си от кремав сатен. Не си дадох труда да завържа колана. Бях сама в къщата, така че не беше необходимо. Все пак, макар да бях сама, струваше ми се някак неприлично да се разхождам наоколо само по тънка, къса нощничка.

Взех един ластик и излязох от стаята, прибирайки косата си в хлабав кок на тила, докато прекосявах коридора и слизах по стълбите.

Направих го, без да забелязвам нищо.

Когато бях в Лавандуловата къща, обикновено поглъщах със сетивата си всеки сантиметър наоколо, запечатвайки още по-сигурно в паметта си всяка гледка, всяка миризма, всяко усещане, за да ми стигнат, докато се върна отново.

Този път обаче не го направих и не защото все още бях полузаспала.

Стигнах в кухнята, където най-малко исках да видя каквото и да било.

Причината бе, че ако не се броеше светлата стая, кухнята бе мястото, където баба прекарваше по-голямата част от времето си. Беше невероятна кухня, а тя беше изключителна готвачка. Не бих могла да изброя всички съблазнителни миризми, които бях усещала да се носят от тази кухня, нито пък всички прекрасни вкусове, на които се бях насладила с приготвеното от баба в нея.

Баба бе готвила за мен в тази кухня.

В тази кухня бе научила и мен да готвя.

И аз обичах всичките ни спомени от това място, знаейки, още преди тя да почине, че винаги ще бъдат сред най-скъпите в живота ми.

Ето защо отидох право при кафе машината, която бях приготвила от предишната вечер, все така опитвайки се да не забелязвам нищо.

Вдигнах пръст, за да натисна копчето, и видях, че то вече свети.

Аз зяпнах.

Машината можеше да бъде програмирана за автоматично включване, само че аз не го бях направила, защото не знаех как, а за да се науча, щеше да се наложи да намеря упътването, което означаваше да се огледам наоколо, нещо, което не възнамерявах да сторя. Всъщност малкото копченце, което би трябвало да свети, ако машината беше на автоматичен режим, не светеше.

Вместо да натисна бутончето за включване, аз преместих ръка по-близо до каната от неръждаема стомана.

Беше топла.

— Какво, по… — започнах, но думите ми се превърнаха в приглушен писък, докато се обръщах рязко при звука на дълбокия глас, разнесъл се зад мен.

— Никак не обичам да ми връзват тенекия.

Завъртях се рязко и се вкамених, вперила поглед в Джеймс Спиър, който седеше, огряван от лъчите на слънцето, струящи през прозорците на нишата, където се намираше кухненската маса от очукано дърво.

На масата пред него стоеше чаша кафе.

— Ка-ка-какво правите тук? — заекнах аз.

Той не помръдна; раздвижиха се единствено устните му. Ала не за да отговорят на въпроса ми.

— Хич не беше лесно да убедя Амбър да наглежда брат си. Първо, взема страшно скъпо — шибана двайсетачка на час. А понеже снощи имаше планове с приятелите си и трябваше да ги промени заради мен, вдигна цената още повече. Страшно я бива да се пазари. Този път ме прекара с един допълнителен час към вечерния й час в събота. А с Амбър един час повече в събота вечер може да означава всичко. Отбиване до ареста, за да платя гаранцията, или пък едно различно посещение няколко месеца по-късно в магазин за бебешки стоки.

Очевидно беше тук, защото бе сърдит, че не съм вечеряла с него, така че нямаше нужда да повтарям въпроса си. Вместо това попитах:

— Как влязохте?

Той пъхна ръка в джоба на дънките си, след което я извади и я вдигна във въздуха. От дългия му показалец, закачен на тънка халка, зърнах да се полюшва ключ, който той прибра миг по-късно, след което сложи ръка на масата.

— Помагах на Лиди, а понякога тя наглеждаше Итън след училище. И аз, и децата имаме ключове.

— Аз, ъъъ… ще се наложи да помоля да ми бъдат върнати. До последния — заявих.

— Ти сериозно ли ми говориш? — Тъмните му вежди подскочиха.

— Ами да — отвърнах и видях как веждите му се сключиха.

— Исусе Христе, Джоузи, ти ми върза тенекия.

— Разбирам, че във вашите очи изглежда така, но тъй като всъщност изобщо не исках да вечеряме заедно, аз го виждам по различен начин.

— Мамка му — измърмори той.

— Освен това — продължих аз глупаво, — езикът ви е наистина…

— Не ми обяснявай какъв е шибаният ми език — прекъсна ме той, изплювайки думите. — И недей да ми стоиш в шибаната кухня на Лиди и да ми сервираш твоите глупости.

Аз изпънах рязко гръб.

— Моля?

— Застанала си насред кухнята на Лиди, знаейки какво е искала за теб и че това съм аз.

При последната дума той посочи с палец към себе си, но далеч не беше приключил:

— Снощи ми извъртя номер, накара дъщеря ми да промени плановете си за нещо, което очакваше с нетърпение, а мен върза да седя в шибания ресторант сам-самичък и да те чакам да се появиш цели четиресет и пет минути, като се има предвид, че малко са тези, дето имат четиресет и пет минути за губене, а аз определено не съм един от тях. Върза ми тенекия, а сега ми излизаш с тези простотии!

За съжаление, това ме накара да се почувствам неловко. Защото имаше право. Дъщеря му се бе видяла принудена да се откаже от плановете си (вярно, аз нямаше откъде да знам, че ще е необходимо, което не означаваше, че не е). А пък на него му се беше наложило да се спазари с нея, за да я накара да го направи. Да не говорим, че бе трябвало да приеме условия, които не му харесваха, и ако се съдеше по всичко, действително си бяха за притеснение. И докато аз с удоволствие бях похапвала супа от омар (е, малко по-рано от това), той бе седял сам в ресторанта и напразно ме беше чакал да се появя.

Ако нещо подобно се беше случило с мен, ужасно бих се подразнила.

А ето че му го бях причинила.

Погледнах над масата право в ядосаните му очи и сторих това, което знаех, че трябва да сторя.

Извиних се.

— Беше грубо от моя страна — признах тихичко. — Нямам оправдание. Би трябвало да обясня по-категорично какво мисля за идеята да вечеряме заедно, без да ви губя времето или да намесвам семейството ви.

— Точно така — каза той.

— Е, извинявам се.

— Така и трябва — сопна се той.

Аз затворих уста.

Но не и той.

— Е, бейби, а сега накъде?

Бейби?

Никога не ме бяха наричали бейби и сърдитият начин, по който той го направи, не ми хареса особено.

Заповядах си да не обръщам внимание на това и да се съсредоточа.

— А сега, господин Спиър…

Млъкнах, защото до този миг той си седеше спокойно, но когато го нарекох „господин Спиър“, стана.

А когато се изправи, силата му изпълни цялата кухня, което не беше малко постижение. Кухнята на баба беше огромна.

— Името ми, Джоузи — бавно започна той, — е Джейк.

— Окей — прошепнах аз.

— И не трябваше да те питам сега накъде, защото изобщо не ме е грижа какво мислиш ти по този въпрос.

Аз не казах нищо.

Той и не очакваше да го направя, защото продължи да говори:

— Познаваш баба си. Знаеш, че гадният номер, който ми извъртя снощи, здравата би я ядосал.

Най-отвратителното бе, че имаше право. Ясно бе, че баба наистина бе държала на този мъж и ако знаеше какво съм направила, щеше да се разгневи.

Така че го признах:

— Да.

— И както казах, ти я познаваш. Тя го каза в прав текст в онова писмо вчера. Тази жена бе пълна с обич и я раздаваше с щедра ръка. Ала единственият човек на шибания свят, който бе получил най-много от тази любов, онзи, когото тя ценеше повече от всички, си ти. Така че е напълно невъзможно, изпитвайки подобна обич към теб, Лиди да сбърка, като те насочи към мен.

И именно тогава отново сгреших.

Сглупих, като попитах:

— Знаеше ли, че притежавате стриптийз клуб?

Силата на присъствието му се разпростря и се нагорещи дотолкова, че я усетих да притиска плътта ми и да изгаря дробовете ми.

Направих крачка назад, само една, защото се блъснах в плота.

Гласът му, когато отговори, кънтеше от гняв:

— Да, Джоузи, знаеше, след като именно тя ми зае парите, за да го купя.

Аз примигах.

— Наистина ли?

— Наистина, по дяволите. По-късно й ги върнах, но именно тя направи така, че да запазя спортната си зала и да мога да изхранвам децата си, и като никога да имам достатъчно пари, за да им осигуря добър живот.

Гласът ми се извиси, когато попитах:

— С помощта на стриптийз клуб?

Очите му се присвиха.

— Мамка му, Лиди някога разбра ли точно колко си закостеняла?

— Господин Спиър! — сопнах се аз, разпервайки ръце. — Та вие притежавате стриптийз клуб!

В мига, в който млъкнах, той се приведе към мен и изрева:

— Джейк!

Държанието му, в добавка към цялата тази сцена, още преди да съм се събудила напълно, така ме вбеси, че — много необичайно за мен (дотолкова, че дори не бях сигурна дали изобщо ми се беше случвало преди) — аз изгубих контрол, на свой ред се наведох към него и изкрещях думи, които никога през живота си не бях използвала по този начин.

— Все тая! — След това отново се изправих и продължих: — Работата ви е да експлоатирате жени за пари.

— Какво, по дяволите…? — изплю той.

— Експлоатирате. Принуждавате жени, които се намират в трудно положение, да правят нещо унизително срещу пари.

— Бейби, когато ми трябва танцьорка, пускам обява във вестника. Не излизам на улицата, за да я отвлека и надрусам с наркотици, след което насила да я накарам да се качи на сцената.

— Знаете какво имам предвид — изсъсках аз.

— Така ли? — Той се изправи и разпери ръце. — Знам? Я виж ти. Какъвто съм задник, и през ум не би ми минало нещо подобно, като се има предвид, че най-малко талантливото от момичетата ми изкарва пет стотачки на слаба нощ. Сигурно им е страшно гадно на моите момичета да се връщат при своите корвети[2] с обувките си за по седем стотачки.

Петстотин долара?

На слаба нощ?

Бях поразена. Това бяха много пари.

Той продължи да говори:

— Момичетата ми не са глупави. Когато някой мъж мисли с оная си работа и използва пари, за да го прави, всичко, което те трябва да сторят, е да потанцуват около него и да му ги вземат. Изхранват децата си, имат хубави мебели в къщите си, карат хубави коли и живеят в хубави квартали, влагат парите си в банката и почиват на Бахамите. Не знам дали това може да се нарече експлоатация, но съм сигурен, че те не го виждат по този начин. Но ако ти искаш да си останеш все така тесногръда, няма да те спирам.

Отворих уста, за да кажа нещо, ала той все още не беше свършил.

— А женското тяло е красиво — изправено, седнало, легнало и определено, когато танцува. Те го знаят и го използват, и в това няма нищо лошо. Макар че говори много за теб фактът, че гледаш отвисоко на тези момичета.

Никак не ми се искаше да си го призная, но той имаше право. Женското тяло беше красиво.

А аз никога не бях мислила за стриптийза по този начин.

Реших, че засега е по-добре да не го признавам на глас, и вместо това смених темата.

— Не ви ли се струва странно, че ме познавате, а аз не знам нищо за вас?

— Не.

— И защо?

— Не знам — отвърна той саркастично. — Може би има нещо общо с това, че ти си тесногръда кучка, която съди другите и която би реагирала точно както преди малко, ако Лиди ти беше разказала за мен.

Изгледах го свирепо, подразнена както от думите, така и от сарказма му.

— Да, може би имате право, вероятно наистина бих реагирала малко тесногръдо, ако ми беше казала, че е заела пари за стриптийз клуб на мъж, който се е женил три пъти.

Той скръсти ръце на гърдите и лицето му стана сурово.

— Разпитвала си за мен?

— Не. Един далеч не благовъзпитан джентълмен се опита да ме сваля снощи в „Брийз Пойнт“ и понеже последните няколко дни изобщо не бяха лесни, нямах сили да се занимавам с него и проявих неблагоразумието да ви използвам за мним любовник, за да го накарам да ме остави на мира. След което той сподели немалко неща за вас по най-язвителен начин. Хубавото бе, че планът ми сполучи и той се махна. Лошото бе, че преди да го направи, ми разказа доста неща за вас.

Напрежението в стаята стана още по-осезаемо, принуждавайки ме да се притисна до плота, преди той да попита:

— Някакъв задник те е свалял снощи?

— Въпросът не е в това — осведомих го аз.

— А в кое, Джоузи? — попита той, но не ми даде възможност да отговоря: — С това, дето го правиш — казваш, че ме познаваш, когато всъщност не знаеш нищо за мен. Държиш се, сякаш съм ти ясен, а всъщност нямаш и представа. Искаш да се разкарам, макар че баба ти е искала да бъда част от живота ти. В това ли е въпросът?

— Не знам — отвърнах аз. — Може би щях да знам, ако не бяхте влезли с взлом в къщата и не бяхте започнали да ме хокате практически от мига, в който се събудих, и определено, преди да съм изпила първата си чаша кафе.

— Да те хокам? — повтори той.

— Да ме гълчите — обясних. Лицето му стана още по-сурово и аз правилно го изтълкувах като знак, че не бе разбрал и тази дума, затова се сопнах: — Да ми се карате.

— Знаеш ли, бейби, това обикновено е страшно симпатично. И нощничката също е страшно симпатична — заяви той и махна с ръка към онова, с което бях облечена.

Нещо, с което бях забравила, че съм облечена, при това — без да загърна халата си, пропуск, който побързах да поправя.

— Тази твоя високомерност — продължи той, обяснявайки кое е толкова „симпатично“. — Никак обаче не е симпатично да се криеш зад нея, за да се предпазиш от това, да живееш живота си.

Усетих как очите ми се разшириха, а сърцето ми се сви.

— Изобщо не ме познавате. Не може да казвате нещо такова — прошепнах аз.

Наистина не ме познаваше.

Ако не се броеше онова, което баба му беше разказала за мен.

Какво ли бе мислила баба за мен?

— Бейби, не е нужно да те познавам, за да си ми ясна. Само дето аз те познавам. Ти си тази, която изобщо не се познава.

С тези думи той се обърна, отиде до вратата с широка крачка и излезе.

Дълго време се взирах там, където го бях видяла за последен път, преди краката ми най-сетне да се размърдат.

И да ме отведат в дневната, където знаех, че ще ги открия на полицата на камината.

Десетки рамки с най-различни размери.

Очите ми ги обходиха и видяха онова, което знаех, че е там.

Снимки на баща ми и чичо ми като бебета и малки деца, но никакви след деветата им година, защото, както ми беше обяснила баба, „именно тогава се развалиха, слънчице, а това нямам нужда да ми напомнят“.

Мои снимки като малка и като голяма.

Снимки на прадядо и прабаба и на леля Джулия, загинала едва на единайсет години, блъсната от кола.

Излязох от всекидневната и минах в официалната гостна в предната част на къщата.

Две дълги, тесни маси зад два дивана, разположени един срещу друг. Още снимки в сребърни рамки. Повечето от снимките бяха черно-бели и стари. Баба ми. Леля Джулия. Прадядо и прабаба. Братята и сестрите им, техните деца. Още по-стари снимки, на едно отдавна отишло си семейство, което бе живяло в Лавандуловата къща.

И аз.

Най-голямата снимка, направена от Хенри преди години по време на едно дефиле на „Долче и Габана“. Седях до модния подиум, подпряла лакти на коленете си, уловила брадичка в шепи, вдигнала очи нагоре с прехласнато изражение на лицето. Беше в профил.

Обожавах тази снимка. Хенри я беше подарил на баба за Коледа, а тя я бе поставила на масата и никога не я бе местила, така че щом влезеш в къщата, обърнеш ли глава наляво, щеше да видиш именно това.

Мен.

Сърцето ми биеше учестено, когато излязох от гостната, прекосих преддверието отвън и влязох във вътрешността на къщата. Онова, което ме очакваше, се мъчеше да завладее съзнанието ми, но аз го потиснах, влачейки неохотно крака, които все пак ме отведоха там.

В работната стая.

Баба се беше установила тук, когато бе станало прекалено трудно за нея да изкачва стълбите.

Не бях влизала в тази стая, откакто се бях върнала у дома.

Не исках да влизам и сега.

Ала въпреки това го направих — отворих вратата и в миг почувствах как загубата изгаря тялото ми, сякаш бе съвсем прясна, зървайки баба във всичко наоколо и вдъхвайки парфюма й.

Преглътнах мъчително и се приближих до леглото.

Не беше оправено. Медицинската сестра, която идваше всеки ден, за да се погрижи баба да стане, да се изкъпе, облече и нахрани, я беше намерила тук. От тук я бяха взели.

И вече я нямаше.

Оттогава никой не беше оправял леглото.

Тя бе умряла в това легло, между тези чаршафи, това бе последното място, където си бе поела дъх.

А после си бе отишла.

Преместих поглед от леглото към нощното шкафче.

Още една снимка в сребърна рамка. Баба и аз. Направена през онова лято, когато бях оставила своя живот зад гърба си и бях дошла при нея. Бяхме отвън, насред лавандулата пред къщата. Беше цветна. Баба седеше на един от ракитените столове, а аз се бях привела към нея и я прегръщах с две ръце: допрели бузи, и двете гледахме към фотоапарата, държан от една от приятелките й. И двете се усмихвахме.

Затворих очи и като се извърнах, поех дълбоко дъх, усещайки го как изпълва дробовете ми.

Отворих очи и погледнах към другото нощно шкафче.

И ето я там.

Приближих се бавно, обвих пръсти около ръбовете на голямата рамка и я вдигнах, за да разгледам снимката отблизо.

Джейк Спиър, заобиколен от децата, насред лавандулата, а зад тях — морето.

Беше направена пред къщата.

От едната му страна стоеше дъщеря му и го прегръщаше през кръста, долепила буза до гърдите му; гледаше към камерата и се усмихваше.

От другата страна стоеше големият му син; той също го прегръщаше през кръста, притиснат до него, а ръката на Джейк почиваше върху раменете му. Също като сестра си, младият мъж се усмихваше.

Усмихнат като останалите, най-малкият син на Джейк стоеше пред сестра си и се облягаше на нея.

Усмихваше се и Джейк.

Приседнах на леглото, все така загледана в снимката.

И четиримата бяха по-млади. Не много, може би само няколко години, но децата се променят бързо.

Баба държеше снимката им до леглото си.

Никога не ми беше разказвала за тях. През последните седем години много пъти бях влизала в стаята й и нито веднъж не бях виждала тази снимка.

Ала тя бе тук, близо до баба.

До деня, в който тя бе починала.

Те всички имаха ключ от къщата й.

Беше им оставила значителни суми пари.

Мен беше оставила на онзи мъж.

— Защо не си ми споменала за него, бабо? — прошепнах на снимката, а после вдигнах очи към прозореца, през който се виждаше израсналата нависоко лавандула, а отвъд нея — морето. — Какво си му разказала за мен?

Морето блещукаше под слънчевите лъчи, а лавандулата се полюшваше на вятъра.

Аз поклатих глава.

— Какво си искала да направи той с мен?

Лавандулата, морето, стаята — нито едно от тях нямаше отговор на въпросите ми.

[1] Френски ликьор от малини. — Бел.прев. ↑

[2] Марка скъпи спортни коли. — Бел.прев. ↑

ГЛАВА 4.

САМО ТРИМА

Паркирах на извитата алея пред Лавандуловата къща, слязох и отидох до багажника, където бях прибрала покупките си.

Нямаше да се задържа в Магдалийн много дълго, но все пак щях да остана известно време. Пък и водех живот, в който обикновено се хранех навън, по ресторанти или партита и рядко имах възможност да готвя.

След като Джейк Спиър си тръгна, а аз не получих отговор на въпросите, които ме измъчваха, реших, че поне бих могла да се възползвам от това, че така и така съм тук, и да се поглезя, като си сготвя нещо.

Ето защо се приготвих за деня и отидох на пазар в града.

Тъкмо бях стиснала по една пълна торба под мишница, когато по алеята се зададе джип.

Погледнах през очилата си към лъскавия черен кадилак „Ескалейд“ и най-вече към — мъжа зад волана.

Никога през живота си не го бях виждала.

Докато го гледах да се приближава, си мислех, че определено не се нуждаех от всичко това.

Имах да свърша цял куп неща, на първо място — да прибера покупките си в къщата, но дори да не беше така, определено не бих искала да се оправям с нежелани посетители, тъй като е страшно невъзпитано да се появиш неканен.

Може би бе някой, който просто искаше да ми поднесе съболезнованията си. Само че в такъв случай би могъл да се обади по телефона, както бяха сторили мнозина, след като баба почина. Не беше нужно да идва в къщата.

Особено, при положение че нямах представа кой е.

Без да сваля от мен очите си, скрити зад слънчеви очила, той слезе от колата и аз видях, че е висок, строен и добре облечен — тъмносин панталон с отлично качество, който му стоеше прекрасно, и ушита по мярка светлосиня риза, която му пасваше също толкова добре.

Не носеше вратовръзка.

Тъмнокестенявата му коса беше добре подстригана.

И само един поглед ми беше достатъчен, за да преценя, че тъмните му очила струват петстотин долара.

— Да ви помогна с торбите? — предложи той, когато се намираше на няколко крачки от мен.

— Не искам да бъда груба — отвърнах, — но не ви познавам и се опасявам, че ще трябва да ви откажа.

Той кимна, спря на три-четири стъпки от мен и предложи:

— Ами нека поправим този пропуск. Казвам се Бостън Стоун.

Реакцията ми при това абсурдно име трябва да се беше изписала по лицето ми, защото той се усмихна и усмивката му не беше непривлекателна.

— Майка ми твърди, че още била под въздействието на упойката при раждането — обясни той по начин, който говореше, че неведнъж бе давал същото обяснение. Разбира се, с име като неговото в това нямаше нищо чудно.

Аз кимнах и попитах:

— Е, господин Стоун, с какво мога да ви помогна?

Той наклони глава на една страна и отвърна, повтаряйки се:

— Аз съм Бостън Стоун, изпълнителен директор на „Стоун Инкорпорейтид“.

Аз не казах нищо.

— Вярвам, че Тери ви е споменала за мен? — попита той.

— Тери? — попитах аз в отговор.

— Тери Багински. Сътрудничката в „Уивър и Шулър“, адвокатското бюро, където вчера бе прочетено завещанието на баба ви.

Усетих как нещо в тялото ми затуптя неприятно.

„Стоун Инкорпорейтид“. Покрай всичко случило се бях забравила.

Другото, за което баба никога не ми беше споменала. Този мъж искаше да купи Лавандуловата къща.

— Да — потвърдих. — Тери Багински ми спомена за вас.

— Тъй като сте заета — той посочи с глава торбите в ръцете ми, — няма да ви задържам. Бих искал да обядваме заедно утре, за да обсъдим плановете ви за Лавандуловата къща.

Нещо в тялото ми отново затуптя, още по-неприятно от първия път.

Бостън Стоун от „Стоун Инкорпорейтид“.

Мъжът, стоящ зад една компания.

Не семейство с деца — съпруга, която щеше да бере лавандулата и да слага букети в дневната и върху кухненската маса; деца, които играят на фризби в задния двор, край беседката, потънала в цветовете на глицинията, които се полюшват на вятъра; съпруг, който знае как да оправи мивката и да поддържа къщата в отлично състояние, грижейки се за нея с обич… завинаги.

Усетих кисел вкус в устата си и казах с усилие:

— Господин Стоун, не искам да бъда груба, но както виждате, съм заета. И както знаете, баба ми почина едва преди пет дни. В момента цял куп неща са ми на главата и нито едно от тях не е обяд, на който да обсъждам плановете си за Лавандуловата къща.

Това не беше съвсем вярно. Бях мислила за това.

Но много неопределено.

Сега, когато този мъж стоеше пред мен, вече не беше неопределено и усещането изобщо не ми харесваше.

— Но разбира се, моите извинения. Наистина е прекалено рано — отвърна той.

— Така е — съгласих се.

— Тогава нека повторя поканата за обяд, но само за да ви предложа хубаво ястие и може би да отвлека мислите ви от скорошната ви загуба.

Аз го гледах изпитателно, докато осмислях думите му.

А после ги осмислих.

Мили боже, току-що се бях запознала с този мъж пред къщата на баба ми и той ме канеше на среща.

Въпреки че беше доста красив и го беше направил достатъчно изискано, с възпитан тон и уважение, не можех да повярвам.

— Господин Стоун…

— Просто обяд, госпожице Малоун, никакъв бизнес. Възможност да отвлечете мислите си и да си починете за малко от спомените. Знам едно място, в което правят страхотни миди. Ако обичате морска храна, с удоволствие ще ви го представя.

Беше наистина любезен, да не говорим, че страшно обичах миди и морска храна.

Просто нямах никакво желание да обядвам с него.

— Поканата ви е много мила, господин Стоун — казах тихо. — Ала се боя, че усилията ви ще останат безрезултатни. Имам твърде много неща, за които да мисля, и още повече — да свърша.

Той кимна и вдигна ръка само за да я свали миг по-късно.

— Разбира се. Но ако размислите, в информацията, която сте получили от Тери, ще откриете личния ми номер. Просто позвънете и ще уредим нещо.

— Ако размисля, ще постъпя точно така.

Малко вероятно.

Плавният му глас стана още по-нисък и кадифен, когато каза:

— Много съжалявам за загубата ви, Джоузефин. Всички обичаха Лидия, и то напълно основателно. Така че искам да знаете, че действително разбирам колко тежка е тази загуба.

Гърлото ми се сви, затова просто кимнах.

— Надявам се да позвъните — довърши той, с все същия нисък, кадифен глас.

— Ще си помисля. Приятен ден, господин Стоун.

Тъмните му очила задържаха моите, преди той да кимне, след което се обърна и се отправи към джипа си.

Видях го как се качи в него и затръшна вратата. След това се прибрах в къщата.

Когато прекрачих прага, затворих вратата с крак и се заковах на място.

Направих го, защото именно тогава ме връхлетя.

Всичко.

Всичко, което виждах.

Всичко, което преживявах.

И най-вече — всичко, което чувствах.

Лъчите на слънцето прорязваха сенките и огряваха прашинките, които се рееха във въздуха, придавайки му почти магически вид.

Изобилие от мебели препълваше просторните стаи, тръгващи от преддверието. Те всички бяха стари, плюшени, удобни.

А след това идваше и изобилието от най-различни дреболии, някои от тях — вероятно без никаква стойност, други — безценни, ала всички до последната — изключително скъпи за мен. Лъскавото дърво на старинните маси. Гравюрите в рамки, които висяха по стените от десетилетия, някои навярно дори повече от век.

В ума ми се появи образът на земите около къщата. Сивите камъни на крайбрежието. Скалистият плаж с вълнолом, врязал се дълбоко в морето. Буйните лавандулови храсти, които обгръщаха високата къща от всички страни. Зелените грижливо поддържани морави. Беседката, обрасла в глицинии, с белите ракитени мебели, обърнати към морето. Квадратната оранжерия, отвеждаща до застлания с мозайка вътрешен двор, който също гледаше към морето. Малката градина с ниска бяла ограда.

Семейството ми беше живяло тук повече от сто и петдесет години. Баба ми бе израснала тук. Тук бе изгубила сестра си. Тук бе избягала, след като съпругът й я бе използвал и малтретирал. Тук ми бе помогнала да избягам, след като синът й ме беше използвал и малтретирал.

Единствено тук бях познала истинско щастие.

Единствено тук.

Единствено тук.

С тази мисъл прекосих къщата като вцепенена и отидох в кухнята, където пуснах торбите на плота за готвене, вдигнах очилата на главата си и попих всичко наоколо.

Печката „Ага“[1], която никога не изстиваше и приготвяше страхотна храна. Подовете, застлани с шистови плочки. Дълбокият умивалник. Изобилието от кремави шкафове със стъклени вратички. Дърворезбата по вратите на долапите под тях. Оранжерията в съседство, където в саксии по прозорците растяха подправки. Масивният плот за готвене, който минаваше през средата на стаята, захабен, покрит с резки и изкривен.

Свалих чантата си от рамо и я оставих до пликовете с покупки, след което отново отидох при взетата под наем кола, за да прибера и последната торба. Затръшнах багажника и се върнах в къщата.

Докато прибирах продуктите, които бях купила, вече не се чувствах вцепенена.

Ни най-малко.

Мозъкът ми сякаш гореше.

Вече не се чувствах неловко.

Чувствах се недобре.

Нещо не беше наред.

Не, нищо не беше наред.

Но разбира се, нищо не можеше да бъде наред в един свят без Лидия Джоузефин Малоун.

И се сещах за един-единствен начин, по който да поправя това.

Сгънах торбите и ги прибрах в килера, след което отидох до телефона.

Баба държеше тефтера с телефонните си номера там.

Отворих го и запрелиствах страниците, докато стигна до буквата „М“. Имаше няколко листа с имена, но моето не беше там.

Върнах се на Д.

Умът ми изстина, когато го видях, написано с криволичещия й почерк.

Джоузи.

Не го беше написала на редовете. Не, то заемаше цялата страница и аз усетих, че устните ми потръпнаха и нещо погъделичка вътрешната страна на клепачите.

На тази страница бяха записани мобилният ми номер, както и — вече задраскани — номерата, които бях имала преди това. Номерата на Хенри. Адресът на Хенри в Лос Анджелис с голямо „къща за гости“, надраскано до него — тази оскъдна информация заемаше цялата страница.

Поех дълбоко дъх, за да се успокоя, и затворих очи.

Когато ги отворих, отворих на последните страници. Открих номера и взех стария телефон от поставката му на стената. Толкова стар, че имаше дълъг навит кабел. Достатъчно дълъг, че да стигне до умивалника и до плота за готвене, но не и до печката. Знаех го, защото неведнъж бях виждала баба да говори по него, докато се движеше из кухнята.

Набрах номера от тефтерчето и допрях слушалката до ухото си.

След три позвънявания от другата страна се разнесе мъжки глас:

— Ало?

— Господин Уивър?

— Да.

— Обажда се Джоузефин Малоун.

Кратка пауза, а после:

— Джоузефин. Миличка. Колко се радвам да те чуя.

Аз преглътнах и отвърнах меко:

— И аз се радвам да ви чуя, господин Уивър. Обаждам се, защото научих за госпожа Уивър от госпожица Багински.

Нова пауза, а после:

— Разбира се. Да, би трябвало да се обадя и да обясня. Именно заради това не дойдохме на погребението.

— Напълно разбираемо е — промълвих и добавих: — Но се обаждам, за да споделя колко се разстроих, когато научих.

— Да, миличка, наистина е разстройващо — съгласи се той меко, посочвайки очевидното, без да ме накара да се почувствам глупаво, задето бях сторила същото.

Въпреки че бях оплескала началото, аз продължих:

— Госпожа Уивър достатъчно добре ли е, за да приема посетители?

Поредната мимолетна пауза, последвана от мек отговор:

— Мисля, че много би й харесало, Джоузефин. Винаги се радва да те види. Ала най-добре се чувства сутрин. Можеш ли да се отбиеш утре, да кажем, около десет?

Не исках да се отбивам у семейство Уивър утре сутрин около десет часа. Не исках да посетя една мила жена, измъчвана от жестока болест, нито да прекарам време с един мил човек, който с мъка виждаше как жена му най-вероятно умира.

Ала баба би отишла.

А аз бих ненавиждала мисълта, че не съм отделила време да се отбия утре около десет часа, за да се опитам да намеря някакъв начин да кажа на Илайза Уивър, че за мен тя е истински добър човек и че е докоснала живота ми по начин, който означава много за мен.

— Да, мога. Абсолютно — приех аз.

— Не може да получава цветя, нито…

— Ще донеса само себе си — уверих го аз.

— Илайза ще те чака с нетърпение, както и аз.

— Прекрасно. Ще се видим утре.

— До утре, Джоузефин.

— Грижете се за себе си, господин Уивър.

— Ти също, миличка.

— Довиждане.

Затворих и отново се върнах при тефтерчето с телефонни номера на баба. Прелистих го, докато намеря номера, взех телефона и набрах цифрите.

Този път се разнесоха пет иззвънявания, преди да чуя:

— Свързахте се с дома на семейство Флетчър. В момента не можем да дойдем на телефона, но моля, оставете съобщение.

Изчаках да чуя сигнала и казах:

— Преподобни Флетчър? Обажда се Джоузефин Малоун. Изглежда, че ще се наложи да поостана в Магдалийн, а пък… ами, вие споменахте вечеря. На драго сърце бих вечеряла с вас и госпожа Флетчър. Или пък заповядайте в Лавандуловата къща, а аз ще ви сготвя нещо, за да изразя благодарността си за всичко, което сте направили за баба. Ще се радвам да се чуем, когато имате време. Може да се свържете с мен в къщата или на мобилния ми телефон.

Оставих му номера, сбогувах се и затворих.

След това отново си поех дъх и прелистих на буквата „С“.

Не открих нищо и това не ме учуди.

След това ми хрумна нещо и се върнах обратно на Д.

Беше една страница през моята. Името Джейк и един номер.

Дълго се взирах в него, преди да взема решение.

Отидох до плота за готвене, за да взема мобилния си телефон от чантата, въведох номера, но не го набрах.

Онова, което трябваше да бъде казано и направено, трябваше да бъде очи в очи.

Ето защо отидох до чекмеджето, където баба държеше телефонния указател.

Прелистих страниците отзад, отпечатани на тънка жълта хартия, без да знам какво всъщност търся.

А после го намерих.

„Екзотични танцьорки“.

Имаше номер и адрес.

Откъснах страницата, мушнах я в задния джоб на дънките си и върнах указателя в чекмеджето.

След това поех по спираловидната стълба, за да се кача в светлата стая и да намеря ключа от сейфа на баба.

Седях насред паркинга и се взирах в сградата. Тя нямаше прозорци, ала паркингът беше добре осветен.

И почти пълен.

Според табелата отпред заведението се наричаше „Цирка“. Тя бе учудващо елегантна — черна, със сини букви със завъртулки. Никакви примигващи светлини или неон, освен това беше само една, на входа; нямаше дори голяма фигура, която да стърчи на улицата.

Сградата беше самотна постройка на средата на нищото, паркингът беше голям и в пукнатините на настилката не растяха бурени. Черната боя със сив ръб беше бе изкусно положена и изглеждаше нова. Нямаше графити и петна.

До тапицираната с черна кожа врата стоеше едър мъж със син анорак и черен панталон, а под стрехите бяха монтирани солидно количество камери. Заедно с осветлението те придаваха на мястото усещане за безопасност.

Аз слязох от колата и докато натисках копчето на алармата, се зачудих дали не трябваше да си сменя дрехите.

Никога не бях стъпвала в стриптийз клуб. Нямах представа как би трябвало да съм облечена.

Бях решила да не сменям дрехите, с които бях отишла на пазар, след което бях свалила чаршафите от леглото на баба, погрижила се бях за прането й, разопаковала бях куфара си и бях написала имейл на Даниъл от телефона си с цял куп напомняния как да се грижи за Хенри.

Носех тъмносини дънки, които се разширяваха леко под коляното, модна морава блузка с деколте, падащо на изящни дипли, и тъмносини лачени обувки на „Маноло Бланик“. Преди да изляза, бях освежила лекичко грима и парфюма си, сложила си бях добре ушито яке от черна италианска кожа и се бях отправила към адреса от телефонния указател.

Тъй като вече не можех да се преоблека, трябваше да мина с това.

Прекосих паркинга и се отправих към вратата. Когато се приближих, видях, че от ухото на мъжа до нея излизаше навит кабел.

Когато ме видя, той кимна и с едно „Госпожо“ ми отвори вратата.

Не изглеждаше учуден, че жена влиза в подобно място, и това ми се стори интересно, също както и добрите му маниери.

Аз му се усмихнах, прекрачих прага и спрях.

Направих го отчасти, за да дам на очите си възможност да привикнат със сумрака и отчасти, за да дам възможност на ушите си да привикнат с музиката. Ала най-вече го направих, защото бях слисана.

Също както отвън, отвътре мястото беше чисто и добре поддържано, но не беше само това.

По средата на помещението се издигаше голяма кръгла сцена, на която танцуваха пет жени. Имаше лъскави сребърни пилони, които обаче не бяха гладки, а покрити със спирали. Встрани от сцената минаваха две пътечки, които стигаха до една стена, по протежение на която имаше още пилони и танцьорки.

Не ме изненада това, че носеха само прашки и нищо друго.

Изненада ме, че до една бяха много привлекателни с прекрасни, стегнати тела, най-различни модни обувки и сандали (до последния чифт — със страшно високи токчета) и всички, освен една, имаха прически, които невероятно им отиваха (единственото изключение бе жена, която бе боядисала косата си в яркочервен цвят, който изобщо не подхождаше на кожата й).

Изненада ме също така, че сцената беше заобиколена от доста елегантни полукръгли сепарета, тапицирани с черна кожа, и с малки кръгли масички за напитките. Останалата част от помещението беше заета от стилни маси и столове; а покрай стените, които не бяха заети от бара или сцената, имаше по-големи сепарета, тапицирани с тъмносиня кожа.

Барът също беше направен с вкус — задната му част беше изцяло покрита с огледала, но освен това имаше умело разположени лампи, които хвърляха синя светлина върху бутилките и изобилието от най-различни (част от тях — доста шикозни) чаши, подредени върху стъклените рафтове. Пред бара имаше високи, удобни на вид столове с облегалки, тапицирани с тъмносиня кожа.

Последната изненада бе колко много посетители имаше. Клубът се намираше между Магдалийн и съседния град, който беше на около двайсет и пет километра на север. Тъй като в указателя имаше само едно подобно заведение, очевидно бе, че наоколо няма друго място, предлагащо подобни забавления. Така че не би трябвало да се учудвам чак толкова.

И все пак аз се изненадах, и то бе, защото мястото не изглеждаше пълно с мръсни, запуснати, похотливи мъже, напъхали ръце дълбоко в джобовете на дългите си палта.

Всъщност голяма част от посетителите изобщо не обръщаха внимание на танцьорките и изглежда, че бяха дошли просто за да пийнат нещо.

А в три от сепаретата до сцената седяха жени; те всички носеха диадеми, а една от тях бе увила около раменете си яркорозова боа със съмнително качество. Тя също носеше диадема, ала за разлика от останалите, от нейната стърчаха пера и имаше букви, изписващи думата „Младоженка“.

Колко странно.

Отидох до бара и се настаних на един от свободните столове близо до стената. Сложих чантата си на плота и зачаках младия, доста привлекателен барман с тъмносиня риза и черен панталон да се приближи.

Той се усмихна, разкривайки искрящо бели зъби, и попита:

— Какво да бъде?

— Шърли Темпъл[2] — поръчах и той примига. Без да обръщам внимание, аз продължих: — И бих искала някой да съобщи на господин Спиър, че съм тук, ако е възможно. Предайте му, че е Джоузефин Малоун.

В продължение на един дълъг миг той просто ме зяпаше, а после попита:

— Искате „Шърли Темпъл“?

— Да, ако обичате — потвърдих аз. — И да съобщите на господин Спиър, че съм тук, ако нямате нищо против.

Той ме изгледа продължително, преди да кимне и да се отдалечи. Видях го как взема една чаша и започва да прави разни неща с лед, бутилки и сифона за сода. Видях също така, че улови погледа на един внушителен мъж в тълпата, облечен със синя риза и черен панталон.

Той се приближи и барманът се приведе, за да му каже нещо, и ме посочи с глава. Едрият мъж ме погледна, кимна и се отдалечи, вадейки телефона от джоба си.

Барманът ми донесе питието и след като му благодарих и платих, той се отдалечи и отиде в една част от бара, отделена от останалата с два високи, извити сребърни пилона.

Едва тогава видях сервитьорката, която стоеше там. Тя също бе облечена с вкус. Не можех да видя долната половина на тялото й, но за сметка на това видях черната блузка с голи рамене, която, макар и впита и разкриваща малко от деколтето й, далеч не беше предизвикателна. Около шията си бе завързала панделка от черно кадифе, доколкото можех да видя на приглушената светлина, гримът й беше умело положен, а косата й беше прекрасна.

Отпих от коктейла си и когато плъзнах поглед из тълпата, установих, че всички сервитьорки са облечени по този начин. Блузка с голи рамене, кадифена панделка на шията и тясна, доста къса, но не и вулгарна тъмносиня пола. Тънък черен чорапогащник. Много привлекателни черни обувки деколте.

Разглеждах изучаващо сервитьорките и танцьорките, и дори многобройните мъже със сини ризи и черни панталони. Никой от тях не беше кльощав, блед, с хлътнали бузи и стъклен поглед, нито пък имаше измъчен вид.

Те всички изглеждаха така, сякаш просто бяха на работа. Докато се движеха между масите и сепаретата, сервитьорките често даряваха клиентите си с усмивки, които изглеждаха съвсем искрени.

Да, докато оглеждах заведението на Джейк Спиър, аз си дадох сметка, че бях направила точно това, което той твърдеше.

Проявила бях тесногръдие.

Киселият вкус отново се завърна в устата ми и аз се опитах да го прогоня, отпивайки от чашата си.

Пет минути по-късно едрият мъж, с когото барманът беше говорил, се върна.

— Господин Спиър не може да ви приеме сега, госпожице Малоун — каза той, привеждайки се към мен. — Мога ли да му предам нещо?

Не се учудвах, че не беше свободен. Ако някой се бе отнесъл с мен така, както аз с него, и аз нямаше да мога да го приема.

Поклатих глава и повиших глас, за да надвикам музиката:

— Не, но ви благодаря.

Той кимна и се отдалечи.

Аз продължих да посръбвам от питието си и да гледам какво се случва в един изискан стриптийз клуб, докато обмислях проблема пред себе си.

Трябваше да се извиня (отново).

И се нуждаех от отговори.

Въздъхнах, знаейки, че нямам избор, тъй като Джейк Спиър не искаше да ми даде такъв, и не можех да го виня. Аз също не бих го направила.

Извадих телефона от чантата си върху бара, намерих номера му и го набрах, след което запуших другото си ухо с пръст и се заслушах. След пет иззвънявания в слушалката изгърмя нареждане: „Спиър. Оставете съобщение“.

— Господин Спиър — казах аз, след като чух сигнала. — Ъъъ… Джейк, обажда се Джоузефин Малоун. Обаждам се, защото наистина искам да се извиня за държанието си и за нещата, които наговорих тази сутрин. Освен това бих искала да получа възможност да обсъдим, ами… някои други… Ъъъ… неща. И най-вече ще съм ти задължена, ако ми дадеш шанс да… Ъъъ… оправя нещата. — За миг се поколебах как да приключа, но после реших: — Надявам се да се чуем. Грижи се за себе си.

Затворих, прибрах телефона в чантата си и отново взех чашата. Отпивах от коктейла, докато го довърша, мислейки си, че страшно би ми се искало да обсъдя с червенокосата танцьорка избора й на цвят. Ако твърдо бе решила да е червен, едно наситено червеникавокафяво би й отивало много повече.

Имаше и една блондинка, на която би й се отразила много добре една терапия с кератин[3]. Косата й беше прекрасна, но беше прекалено дълга и беше очевидно, че сама си я оформя със сешоар. Ясно бе не защото не беше добре направено, а защото резултатът не беше толкова лъскав, колкото тя вероятно би искала. С толкова много коса сигурно й отнемаше цяла вечност. А с начина, по който я използваше в танците си, ако я изправеше и омекотеше малко, вероятно щеше още повече да увеличи бакшишите си — бездруго щедри, съдейки по банкнотите, които виждах да се подават от прашката й.

Може и да караше корвет и беше очевидно, че далеч не е най-малко талантливата танцьорка, ала на всекиго му харесва да има повече пари.

Въздъхвайки, аз сложих празната си чаша на плота, изчаках, докато улових погледа на бармана, и му се усмихнах благодарно.

Той ми се усмихна в отговор и кимна, а аз извадих портмонето от чантата си, мушнах една петдоларова банкнота под чашата и станах.

Когато се озовах навън, мъжът до вратата ми пожела „приятна вечер“.

Отвърнах му със същото, след което, както можеше да се очаква, се препънах, видяла Джейк Спиър да се обляга на колата ми. Стройните му крака бяха обути в дънки; ръцете му, напъхани в ръкавите на черно кожено яке, бяха сключени пред солидната бяла стена на ризата, която покриваше гърдите му.

Когато се препънах, той погледна надолу и лицето му се изгуби в сенките. За щастие, този път успях да си възвърна равновесието, без да падна, но го направих, ругаейки мислено проклетата си непохватност.

Приближих се без повече инциденти (за щастие) и спрях на около метър от него.

Когато той вдигна безстрастните си очи към мен, аз поздравих:

— Здравей, Джейк.

— Ето че тя най-сетне използва малкото ми име — измърмори той в отговор.

Аз стиснах устни, несигурна как да го изтълкувам.

— Получих съобщението ти, бейби.

— Радвам се — отвърнах тихо.

— Донесе си задника в един бар за цици, за да ме видиш — отбеляза той.

— Ъъъ… да — признах очевидното, при положение че в момента и двамата стояхме пред споменатия „бар за цици“.

— Ти му придаде класа с присъствието си, Джоузи — подхвърли той и аз примигах.

— Видял си ме?

— Има камери навсякъде, и вътре, и навън — обясни и махна с глава към сградата.

— Разбира се. Да. Забелязах онези отвън. Хубаво е, че се грижиш за безопасността на заведението си.

Устните му потръпнаха за миг, преди да отговори:

— Да, хубаво е за заведението ми, когато на някой пиян, зажаднял за секс задник му се прииска да се направи на още по-голям задник от обикновено, някой да го види и да му попречи, преди да се е развихрил.

Коментарът му ме заинтригува и аз отбелязах:

— Изглежда, че нямаш особено високо мнение за клиентелата си.

— Повечето от тях си плащат сметката и дават добри бакшиши на момичетата ми — с тях нямам никакъв проблем. Онези, които не мога да търпя, са пияните, зажаднели за секс задници.

Сигурна бях, че е така.

— Разбира се — промълвих аз.

Той не каза нищо, просто задържа погледа ми.

Почувствах се неловко, ала не знаех как да подхвана всичко онова, което исках да кажа.

Ето защо, за нещастие, реших да усуквам.

— Е, Джейк, не знам дали имаш съветници, които се грижат за тези неща, но предполагам, че е така, защото клубът ти е много изискан, обаче бих искала да си поговоря с тях, които и да са те. Червенокосата танцьорка е много привлекателна, но с нейния тен един по-тъмен, червеникавокафяв цвят би й отивал много повече. А пък като брюнетка би изглеждала направо поразително.

Той освободи погледа ми и ме зяпна. Разликата беше едва забележима, но аз я усетих. Определено.

— Освен това — продължих, когато той не каза нищо, — на блондинката би й се отразила добре една терапия с кератин. Косата й е забележителна, но ако го направи, ще й бъде много по-лесно да се справя с нея, а при нейните… Ъъъ… движения, вярвам, че подобна терапия ще се окаже много печеливша в… Ъъъ… работата й.

Той продължаваше да се взира в мен, без да казва нищо.

По някаква налудничава идея аз продължих да бръщолевя:

— Добре сте ги избрали, обувките деколте. Неголямата платформа удължава краката по един много красив начин, но освен това са и много удобни. Пък и са привлекателни.

Когато довърших нелепата си забележка, той избухна в смях и дълбокият звук отекна в хладния нощен въздух.

Аз стиснах устни, защото това щеше да ми попречи да кажа още нещо.

Когато най-сетне спря да се смее, той улови погледа ми, все още усмихнат, и прошепна:

— Лиди беше права. Очарователна.

— Моля?

— Нищо, бейби — промълви той, но когато продължи, гласът му беше по-силен: — Имаш да ми казваш нещо?

Ето че моментът беше настъпил. Повече не можех да отлагам и не само че не можех, но и не биваше, защото започвах да се излагам.

— Тази сутрин се държах лошо…

— Да — прекъсна ме той, ала гласът му беше нежен. — Вече го спомена по телефона, Джоузи. Това го чух. Да забравим.

Много мило от негова страна.

Аз кимнах и си поех дълбоко дъх.

А после казах:

— Бих искала да дойдеш на вечеря в Лавандуловата къща утре вечер.

Той наклони глава на една страна и попита:

— Така ли?

— Да. Мисля… — Поколебах се за миг, а после признах: — Всъщност нямам представа какво мисля, освен това, че си прав. Баба очевидно много бе искала да се опознаем и… ами трябва да го направим.

— Аха — повтори той и гласът му отново бе нежен. — Трябва.

Ето че бе дошъл ред на трудната част.

— Аз, ами… не съм сигурна как точно е искала да се опознаем и вероятно би трябвало да го обсъдим. Само че… искам да кажа… вярвам, че…

— Бейби — отново ме прекъсна той, още по-нежно отпреди. — Не става дума за това. Ти си хубава, наистина хубава, и имаш много неща, които работят в твоя полза. Обаче не си по моята част.

— По твоята част? — не разбрах аз.

— Не си моят тип. Аз си падам по пищна коса и пищни… — Той се поколеба за миг и устните му потръпнаха, преди да продължи: — Ами други работи. И нямам нищо против жените ми да се поразголят. Ти си страхотно парче. Просто не си моят тип.

Разбрах какво има предвид и три секунди по-рано вероятно бих изпитала облекчение от това.

Сега обаче не усещах облекчение. Изпитвах цял куп неща, ала никое от тях не беше облекчение. Ни най-малко. Имах чувството, че горя, а по кожата ми отново полазиха тръпки, сякаш в тялото ми пращеше електричество. Исках да забия нокти в нея, да я раздера и това още повече влошаваше всичко, тъй като нямах представа защо.

За да прикрия реакцията си, извърнах глава и сведох очи към паважа до себе си.

В същия миг усетих, че той се раздвижи — тялото му се озова до моето и шепотът му изпълни ушите ми.

— Мамка му, бейби. — Миг мълчание, а после: — Мамка му!

След това почувствах как едрата му топла ръка ляга от едната страна на врата ми.

Вдигнах очи към него и когато го направих, той каза меко:

— Мислех, че и аз няма да съм по твоята част.

— Не си — казах истината аз. А след това излъгах (или поне такова бе усещането, макар всъщност да не знаех какво мисля). — Мисля, че погрешно изтълкува реакцията ми.

Устните му отново потръпнаха, а пръстите му върху шията ми ме стиснаха леко.

— И каква беше реакцията ти?

— Не разбирам какво е искала баба за нас двамата.

— Може би е искала да бъдем приятели? — предположи той. — Може би е искала да бъде сигурна, че ще имаш някого, който да се грижи за теб, да те изслушва, да те подкрепя, когато имаш нужда, и винаги да бъде до теб.

Ето го.

Отговорът на моите въпроси.

Но все още не разбирах.

— Да — прошепнах. — Наистина би искала това за мен. — Очите ми се плъзнаха към рамото му и аз промълвих: — Ала в това няма логика. Тя знае, че имам Хенри.

— Шефът си е шеф — заяви той, доказателство колко много беше споделяла баба с него — очевидно знаеше точно кой е Хенри. Отново вдигнах очи към лицето му, а той продължи: — Винаги, Джоузи. Може и да го е грижа, ала в крайна сметка всичко се свежда до това, че той си е просто шеф.

Разбира се, аз знаех, че Хенри е моят работодател. Имаше моменти, в които знанието, че е само това, ми причиняваше болка.

Ала след повече от две десетилетия заедно отношенията ни бяха повече от това.

Или пък?

— Хенри… — започнах аз.

— Не е тук — прекъсна ме той. — Ако го беше грижа, каквито и оправдания да си измислила, той щеше да е тук, до теб, докато плачеш, скрита зад тъмните си очила, пред ковчега на баба си.

Е, ето че този въпрос беше получил отговор.

Беше ме видял да плача на погребението.

Ала Джейк още не бе свършил.

— А ако беше тук, по никой начин снощи нямаше да вечеряш сама, така че някакъв шибан задник да се почувства свободен да те сваля и да те разстрои. Всичко се свежда до това, бейби. Помисли си.

Аз го сторих, загледана в очите му.

Хенри искаше да дойде, заявил бе, че ще дойде, но аз му бях казала, че трябва да направи фотосесията. Имаше договор. Всичко беше уредено. А снимки в чужбина не беше нещо, от което можеш да си тръгнеш просто ей така.

Освен това то изобщо не беше в стила в Хенри. Веднъж например, на една фотосесия за бански костюми в Аляска, въпреки че беше хванал грип, той се облече по-дебело и си свърши работата. Беше известен не само с невероятния си талант, но и с това, че на него можеше да се разчита, както и че има лек характер и че прави всичко без излишно суетене.

Ала Джейк имаше право. В края на краищата, когато му казах да не идва с мен и да си свърши работата, той се беше съгласил.

— Джоузи — повика ме Джейк и аз отново насочих вниманието си към него. Когато го направих, пръстите му ме стиснаха лекичко и той попита: — Имаш ли нещо за вечеря?

— Не съм гладна.

— Миличка, трябва да се храниш.

Отне ми един миг, докато успея да отговоря. Защото само четирима души в живота ми ме наричаха „миличка“. Баща ми, когато беше в добро настроение или пък беше направил нещо ужасно и се опитваше да изкупи вината си.

Баба.

Хенри.

И сега Джейк.

И също както от устата на Хенри и на баба, наистина ми харесваше как звучеше това обръщение, произнесено от него.

Оставих се на това усещане за миг, преди да го уверя:

— Днес минах през магазина за хранителни стоки. Имам плодове и сирене.

— Много добре. А утре вечер — той се ухили широко, — ако обещаеш, че няма да се изпариш, идвам у вас. Но имай предвид, че ще доведа и Итън. Нямам намерение да дам на Амбър още един час, за да прави простотии с онзи идиот, нейното гадже, нито пък още една шепа мангизи, които да профука за гримове.

Това не беше добра новина.

Не това, че се беше съгласил да дойде. По един странен начин, който не разбирах напълно, тази част очаквах с нетърпение.

Не. Беше, защото не харесвах децата. Намирах ги шумни и жадни за внимание. Те прекъсваха и в наши дни родителите не им правеха забележка за тази грубост. Чупеха. Разливаха. Мрънкаха. Отказваха да ядат храна, която дори не бяха опитали, твърдейки, че не им харесва, макар че всъщност нямаха представа дали е така.

А когато ядяха, често пъти го правеха с отворена уста, което беше отблъскващо.

Разбира се, не споделих мислите си с Джейк Спиър.

— Има ли нещо, което той или ти не ядете? — попитах вместо това.

— Итън често помагаше на Лиди в онази нейна кухня. Тя го научи да харесва храната пред себе си, каквато и да е тя. Самият аз отдавна съм го научил, така че каквото приготвиш, това ще ядем.

Дълбоко се съмнявах, особено когато ставаше дума за Итън.

Това също не споделих.

— Много добре — отвърнах.

— Ще дойдем в шест.

Шест.

Прекалено рано.

Страхотно.

Е, щеше да се наложи да се примиря с това, при положение че синът му вероятно беше на училище на следващия ден или пък имаше да пише домашни, да се грижи за морското свинче на класа или нещо такова, заради което не можеха да дойдат по-късно.

— Много добре — съгласих се аз.

— Окей — отвърна той, все така широко ухилен.

А после замълча.

Аз също.

Когато мълчанието се проточи, а усещането от топлата му ръка, обвита около шията ми, започна да става некомфортно най-вече защото изобщо не беше некомфортно, аз го наруших:

— Приключихме ли?

— Ни най-малко — отвърна той и аз си поех дълбоко дъх. — Но засега — да.

— Ами тогава… лека нощ, Джейк.

— Аха — промърмори той и пред разширените ми от учудване очи се приведе към мен и прошепна, допрял устни до челото ми: — Лека нощ, Джоузи.

Усетих докосването на устните му и това също не беше некомфортно. Ни най-малко. Всъщност толкова не беше некомфортно, че почувствах как кожата ми отново настръхва, ала този път — по един много различен начин.

Най-сетне Джейк се отдръпна, стисна ме лекичко за врата и се усмихна, преди да се отдалечи.

Аз се загледах след него, но само за миг, след което си заповядах да престана.

Направих го, като се качих в колата си, запалих и потеглих, без да поглеждам назад.

[1] Луксозна марка готварски печки. — Бел.прев. ↑

[2] Безалкохолен коктейл, който често се сервира на деца. — Бел.прев. ↑

[3] Терапия за изглаждане и подхранване на косата. — Бел.прев. ↑

ГЛАВА 5

ЛЕКА НОЩ

На следващата вечер се позвъни точно в шест часа и четири минути и аз забързах към входната врата, усещайки как странното очакване, което бях изпитвала през целия ден, рязко се усилва дотам, че ми беше трудно да дишам.

Спрях пред полираното, покрито с резба дърво и по някаква причина мислите ми се разпиляха.

Първо се спряха на това, че реших да излъскам вратата, както бях правила много пъти по молба на баба и както неведнъж бях виждал да го прави и тя.

След това се насочиха към облеклото ми.

Бях избрала неофициален стил, тъй като ставаше дума за домашно приготвена, семейна вечеря. Дънките ми бяха умело избелели и отново се разширяваха леко под коляното. Лачени бежови обувки на ниска платформа, отворени леко отпред. И бледорозов кашмирен пуловер с френско деколте и широки ръкави, които се стесняваха под лакътя.

Деликатен, освежаващ грим.

Вдигната зад ушите в нежно навити кичури, косата ми бе оформена в изобилие от изящно тупирани къдрици, които бях прибрала в изключително женствен кок на тила.

Тази прическа повече подхождаше на вечерна рокля, ала на мен ми харесваше сложната й елегантност, контрастираща с простичкото ми облекло.

Изведнъж си дадох сметка, че мисля за дрехите си, докато Джейк и синът му стоят отвън и чакат да им отворя. Ето защо си заповядах да спра и отворих.

А после се заковах на мястото си.

Не беше, понеже Джейк Спиър стоеше отвън, облечен в тъмносиньо поло, избелели дънки и кафяви ботуши и излъчващ властна мъжественост (или поне не беше само заради това).

Не беше и понеже най-малкият му син бе застанал пред него с разпиляна черна коса и суитшърт с логото на някакъв отбор и по някаква странна причина ме зяпаше с отворена уста.

Не, беше, защото малко встрани от Джейк видях дъщеря му с кисело изражение, изобилие от грим, коса, тупирана по начин, от който дори екзотичните танцьорки на баща й биха се въздържали, и къса плетена пола, която, сигурна бях, би се вдигнала смущаващо високо и при най-малкото движение.

Тя не трябваше да е тук.

С едно дете може би щях да се справя. Ала дете и кисела тийнейджърка, която се облича така, сякаш най-голямата й мечта е един ден да танцува в клуба на баща си?

Не.

— Здрасти, бейби — поздрави Джейк и очите ми се върнаха към него. — Щях да ти звънна, ама като се има предвид, че Амбър беше наказана около две минути преди да тръгнем, нямаше да е от кой знае каква полза. Така че, както виждаш, и Амбър е тук. Ако нямаш достатъчно храна за нея, ще поръчам пица или нещо такова.

Аз се насилих да раздвижа устни, за да го уверя:

— Имам достатъчно храна.

— Страхотно.

Аз просто си стоях там.

Те също просто си стояха там.

Най-сетне си дадох сметка, че това е грубо, и се обърнах към момичето:

— Здравей, Амбър. Аз съм Джоузефин. Много ми е приятно да се запознаем.

Тя ме изгледа сърдито и измърмори:

— Все тая.

— Бейби — скастри я Джейк предупредително.

Тя го стрелна с неприязнен поглед, след което отново се обърна към мен и измърмори:

— Аха.

Реших да оставя нещата така и сведох очи към момчето.

— Здравей, Итън.

Той ме изгледа в продължение на две секунди, след което се хвърли напред, обви ръце около кръста ми и се притисна в мен.

Никога досега не ме беше прегръщало дете. И понеже не знаех как да постъпя, просто си стоях там, вдигнала леко ръце и свела очи (не с ужас, можех само да се надявам) към тъмната му коса.

Той като че ли нямаше нищо против, че не отвърнах на прегръдката му. Също толкова бързо, колкото се беше стрелнал напред, той ме пусна, отскочи назад и вдигна очи към мен.

— Лиди непрекъснато говореше за теб.

Почувствах се наистина прекрасно, но ми се щеше да можех и аз да кажа същото.

Само че така и не успях да отговоря, защото той продължи:

— Много по-хубава си, отколкото тя казваше и от всичките ти снимки.

Това беше хубаво.

Реших, че е редно и аз да му отвърна с комплимент:

— Ти също си много красив.

Той ме дари с широка усмивка, която, трябваше да призная, беше очарователна.

— Аха. Знам. Приличам на татко, а той е най-готиният тип в града — заяви и вероятно беше съвсем прав.

— Не, не е — намеси се Амбър и като сграбчи брат си, мина покрай мен. — Мики е много по-готин. А Кърт като нищо е по-готин и от него.

— Не са — възрази Итън, докато двамата влизаха в къщата.

— Са — настоя тя. — А всички знаят, че Бостън Стоун е най-изгодната партия в града.

С това и аз не можех да се съглася. Господин Стоун може и да беше богат, ала парите не са всичко.

— Бостън Стоун може и да е фрашкан с пари, Амбър, ама никакъв го няма. Освен това има име на олигофрен — отвърна Итън.

Аз бих използвала по-малко обидно прилагателно, но изглежда, че с Итън бяхме на едно и също мнение.

— Джоузи.

Името ми, прошепнато съвсем наблизо, ме сепна и аз се обърнах тъкмо навреме, за да видя, че Джейк наистина беше близо. Много близо. Достатъчно, че да обвие пръсти около ханша ми, да се приведе напред и да докосне бузата ми с устни.

Божичко.

И този път миришеше прекрасно и уханието му завладя сетивата ми по начин, който никак не беше неприятен.

Той се отдръпна, а аз си заповядах да се овладея. Само че никак не беше лесно, при положение че на приглушената светлина в преддверието очите му отново бяха променили цвета си. Сега те изглеждаха мастиленосини.

Макар и с усилие, успях да откъсна мислите си от непостоянните му очи и го поздравих:

— Здравей, Джейк.

Той се ухили широко, а после, използвайки ръката си върху ханша ми, ме побутна лекичко в къщата, след което ме пусна, за да затвори вратата.

Когато аз просто си останах там, вдигнала очи към него, той махна с глава към вътрешността на къщата в знак да влезем и аз реших, че е време да престана да се държа като пълна идиотка и да се размърдам.

Така и направих и забързах по коридора към кухнята.

В мига, в който се озовахме в нея, Итън обърна очи към мен и възкликна:

— Мирише жестоко!

— Исусе Христе, Джоузи, наистина е така — съгласи се Джейк, спирайки зад мен. — Не бях гладен, ама като подуших тази миризма, изведнъж страшно огладнях.

Нямах представа защо, ала от думите им ме заля приятна топлина.

— Мирише на месо — обяви странно Амбър и аз я погледнах.

— Мирише на много неща, Амбър, но не и на месо — отвърна Джейк.

Без да му обръща внимание, Амбър ме погледна и заяви:

— Аз съм вегетарианка.

— Аха, от тази сутрин — подхвърли Джейк до мен.

— Да се убиват животни за човешка консумация, е отвратително — уведоми тя баща си.

— Аз пък се чудя какво ли е убиването на дъщери, задето са като трън в задника — промърмори Джейк така, че само аз го чух; забележката му ми се стори толкова забавна, че трябваше да преглътна надигналия се в гърдите ми смях.

— Леле майко! — извика Итън и когато погледнах към него, видях, че стои пред отворения хладилник. Обърна се бавно, посочи към нещо в хладилника и попита с неприкрито удивление: — Какво е това?

Аз погледнах в хладилника, а после обратно към Итън:

— „Павлова“.

— Какво?

— „Павлова“. Блат от целувки, сметана и ягоди. Това е десертът — обясних аз и се обърнах към Амбър: — В твоя вегетарианизъм разрешават ли се яйца?

— Да — отвърна Джейк вместо дъщеря си.

— Не — отвърна тя заедно с него.

— Много жалко, защото целувките се правят от белтъци.

— Така или иначе, няма значение — заяви тя. — Не ям десерти. Задникът ми и така е достатъчно голям.

Аз погледнах към дупето й и установих, че дълбоко греши.

Не казах нищо по въпроса за грешната й представа за тялото й, макар да изпитах странно и непреодолимо желание да го направя. Не го сторих отчасти защото не знаех какво да кажа, но най-вече защото Итън беше извадил от хладилника някаква синя напитка, която бях забелязала по-рано, чудейки се какво ли е, и Амбър вече бе насочила вниманието си към него.

— Донеси ми една от тези, изтърсак — нареди тя.

— Не ми казвай изтърсак, ако искаш да ти я донеса — отвърна той.

Амбър направи физиономия насреща му.

Той й отвърна със същото.

— Ще ми донесеш ли една бира, приятелче? — каза Джейк и влезе по-навътре в стаята.

Аз сторих същото и заявих:

— Вечерята е почти готова. Ще ядем много скоро, защото не исках да ви задържам, в случай че трябва да се приберете вкъщи рано, за да се погрижите за морското свинче на класа, да си напишете домашните или нещо такова.

— Домашните им са в пикапа, Джоузи — каза Джейк зад гърба ми.

— А в класа си имаме хамстер, не морско свинче. Само че на мен никога не ми дават да се грижа за него, защото убих предишния, когато беше мой ред да го взема у нас за уикенда.

Итън също сподели тази малко злокобна информация с гърба ми.

Обърнах се към него и към стаята и открих, че баща и син държаха бутилки в ръцете си, а Амбър беше напъхала глава в хладилника.

Чувстваха се като у дома си и знаех, че е така, защото бяха идвали в тази кухня безброй пъти.

Въпреки това беше някак странно.

И едновременно с това — странно приятно.

— Татко каза, че му било дошло времето — продължи Итън. — А не защото го изпуснах по глава.

Аз примигах.

— Страшно шаваше. Не искаше да го държа и накрая стана на неговата — обясни Итън.

Аз не казах нищо.

— Не се тревожи, миличка, купихме друг хамстер за класа — увери ме Джейк.

Преди да успея да отговоря, Итън се втурна към мен и попита:

— Мога ли да помогна с нещо?

— Ами сигурно би могъл, само че почти всичко вече е готово. Остава единствено да намачкам картофите за пюрето — отвърнах аз.

— Страшно ме бива в мачкането на картофи — заяви той. — Лиди ме научи.

Научила беше и мен. Мисълта, че бе научила и него, ме сгря още повече.

Макар да не го изрекох на глас.

— Ами добре тогава. — Аз се приближих до печката. — Да ги отцедим и можеш да започваш.

— Амбър, бейби, сложи още едни прибори на масата — чух как Джейк нареди тихо, докато отнасях тенджерата с картофите от печката до умивалника, следвана от Итън.

И така започнаха последните приготовления за вечерята, в които се включиха не само Итън, но и всички останали.

Докато го надзиравах, установих, че наистина страшно го бива в мачкането на картофи.

Установих също така, че Амбър знаеше къде стои всичко и без проблем постави още един комплект прибори на кухненската маса, която вече бях сложила (смятах, че една семейна вечеря трябва да бъде изядена в кухнята, вместо в официалната атмосфера на трапезарията, така че щяхме да се храним тук).

Дори Джейк се включи — като нареди на Амбър да помогне със сипването на граха, морковите и царевицата в купи, докато самият той работеше до нея, пълнейки една кошничка с претоплените хлебчета.

Когато се приближих до масата с основното ястие, всичко останало вече беше наредено върху нея. Джейк дори бе поставил на мястото в ъгъла чашата ми за вино и бутилката, която бях отворила и започнала по-рано, докато приготвях вечерята.

— По дяволите, бейби, направила си руло „Стефани“?

Погледнах разтревожено към Джейк и видях, че е зяпнал ястието в ръцете ми, с което бях застинала над масата.

Едновременно с това обаче се усмихваше — нещо, което противоречеше на тона му и ме объркваше.

— Руло „Стефани“ с розмарин и доматен сос — отвърнах аз.

— Мирише… страхотно! — обяви Итън, приковал големите си очи в ястието.

— Руло „Стефани“ с розмарин и доматен сос — повтори Джейк, местейки поглед между чинията и лицето ми.

— Не обичаш ли руло „Стефани“? — попитах аз, слагайки най-сетне съда върху подложката.

— Напротив — отвърна той. — Само че хубава жена, която носи обувки за петстотин долара и пуловери за двеста и сервира руло „Стефани“, е адски шокиращо. Мислех, че ще трябва да се преборим с coq au vin[1] или нещо такова.

Реших, че няма нужда да го осведомявам, че обувките ми струват шестстотин долара, а пуловерът — четиристотин. Освен това си отбелязах наум, ако някога отново дойдат на вечеря, да не им приготвям моя coq au vin, който според мен е отличен и е един от специалитетите ми, но очевидно нямаше да бъде добре приет.

Разбира се, и да бях искала да кажа нещо, не бих имала тази възможност, тъй като той продължи:

— Макар че руло „Стефани“ с розмарин и доматен сос не е чак такава изненада. Не съм сигурен дали някога съм опитвал розмарин в руло „Стефани“, но ако се съди по вида и миризмата му, нямам търпение.

Аз метнах кухненските ръкавици на плота за готвене и седнах, промърморвайки:

— Ами, надявам се да ви хареса.

— Аз просто се радвам, че има предостатъчно зеленчуци и хлебчета — намеси се Амбър.

Джейк въздъхна.

— Може ли да започваме? — попита Итън.

— Моля, заповядайте — поканих ги аз.

И те го сториха без никакво бавене.

Едва когато купите бяха обиколили всички, чиниите бяха минали през мен, за да мога да нарежа и сервирам рулото, и всички вече ядяха, всичко това — направено в мълчание (и доста бързо), реших, че е време за разговор.

— А най-големият ти син, ъъъ, Конър, какво прави той тази вечер? — попитах аз Джейк.

— По всяка вероятност — тройка — промърмори Амбър.

Итън изхихика, а аз я зяпнах с широко отворени очи.

— Амбър — изплющя гласът на Джейк.

Тя сведе очи към чинията си, а Джейк ме погледна.

— Има работа в града, Джоузи. Работи в „Пътника“. Тази вечер е дежурен.

— Аха — измърморих аз.

Към това нямаше какво повече да се добави и отново продължихме да се храним.

След като намазах с масло хлебчето си (купено, между другото, в „Пътника“, единствените хали в града, където се предлагаха най-различни неща, но най-хубавото бе гастрономът с отличен месарски щанд, пресни органични зеленчуци, изключителен избор от морска храна, изобилие от сирена и прекрасна пекарна, в която правеха не само отличен хляб, но и сладкиши), аз попитах:

— Е, на колко години са всички?

— Аз съм на осем — отвърна Итън незабавно с пълна уста.

Амбър не каза нищо, така че Джейк отговори вместо нея:

— Амбър е на шестнайсет, а Конър на седемнайсет, почти осемнайсет. Тя е в предпоследния курс в гимназията, а той — в последния.

— Аха — измърморих отново, учудена от възрастта на Конър. Беше ми се сторил по-голям.

След това отново се възцари мълчание.

— Страшно е вкусно, бейби — обади се най-сетне Джейк.

Аз го погледнах и се усмихнах, обзета от същата топлина като по-рано.

— Благодаря.

Той ми намигна и отново насочи вниманието си към чинията.

Ала когато ми намигна, със стомаха ми стана нещо странно. Той сякаш пропадна надолу и когато го направи, по тялото ми пробягаха тръпки. Никое от усещанията не беше неприятно.

За сметка на това и двете бяха объркващи. Само че сега не беше моментът да се опитвам да ги осмисля, затова се обърнах към Амбър и я видях, че оглежда изпитателно рулото.

Устните ми потръпнаха.

Не беше никаква вегетарианка и въпреки че беше препълнила чинията си със зеленчуци и картофи, знаех, че й се иска да опита рулото, което баща й и брат поглъщаха с огромно удоволствие.

Без да кажа нищо за това, аз вдигнах кошничката с хлебчета и й я подадох.

— Искаш ли още едно?

Тя погледна първо мен, а после чинията си.

— Не, благодаря.

Аз я изгледах изпитателно, докато връщах кошничката на масата.

Беше много привлекателна и изобщо не се учудвах, че си има приятел. Вероятно би могла да има няколко, ако поиска.

Дори повече, ако не се носеше като жрица на нощта.

Докато я изучавах, взех решение и веднага го приведох в действие.

— Амбър — повиках я и тя вдигна очи към мен. — Не знам дали баба ми ти е казала, но аз работя в модната индустрия.

— Да, каза ни — промърмори тя и отново наведе очи към почти празната си чиния. Изглежда, че това беше почти всичко, което можеше да прави — да мърмори, сумти и мънка.

За което можеше само да се съжалява, тъй като имаше прекрасен глас.

Сега обаче не беше моментът да подхващам този въпрос.

Всяко нещо с времето си.

— Тогава се надявам, че няма да имаш нищо против, ако ти кажа, че си изключително хубава.

Очите й се стрелнаха към мен и в тях зърнах изненада.

Което на свой ред изненада мен. Несъмнено се беше поглеждала в огледалото.

От друга страна, ако се съдеше по това, как се гримира, може и да не беше.

— Само че — продължих аз — доста прекаляваш с козметиката. Очната ти линия е прекалено дебела, моливът за вежди има за цел да подчертае онова, което си е там, не да нарисува нещо друго.

Изражението на Амбър се промени, а с него и въздухът в стаята — лицето й се обтегна, а после по него заиграха мускулчета.

Само че никой не беше споменал майката на тези деца, Джейк очевидно не живееше с никоя от съпругите си, а някой трябваше да й каже.

Наистина беше важно.

Така че продължих да говоря:

— Жан-Мишел Дюшан ме научи как се полага грим — заявих аз и лицето й изведнъж спря да потръпва, очите й се разшириха, а устните й се отвориха. — Ако искаш, с удоволствие ще ти покажа някои от нещата, на които ме научи. Очевидно знаеш кои цветове ти подхождат, просто използваш твърде много от тях.

— Познаваш Жан-Мишел Дюшан? — ахна тя.

— Разбира се.

Тя примига няколко пъти, преди да каже:

— Имам и двете му книги. Онази, в която гримира всички онези модели по най-шантави начини, като онази, която я направи да прилича на кукла, или пък футуристичния вид на Акади. Имам и другата, където направи страхотни неща с всички онези холивудски звезди.

Познавах модела Акади. Тя беше много красива и много мила. Знаех и двете книги, за които Амбър говореше, най-вече защото Хенри беше работил по едната.

— Хенри снима онази с моделите — казах аз.

— О, боже! — прошепна тя. — Как така не го знаех? Лиди ни каза, че работиш за Хенри Ганьон. Трябваше да се сетя.

Аз свих рамене.

— Нямам представа защо не знаеш, макар че книгата е за визиите на Жан-Мишел, не за снимките на Хенри. Той си е такъв. Понякога основното са снимките. Друг път — онова, което е на снимките. В такива случаи Хенри не обича да го засенчва. Името му присъства в книгата, разбира се, но той искаше тя да е за Жан-Мишел, така че ако не се лъжа, името му беше на доста незабележимо място.

— Страхотно. — Амбър продължаваше да шепне.

Аз махнах с ръка и предложих:

— Ако искаш, мога да ти направя снимка и да я изпратя на Жан-Мишел с молба за няколко съвета. Често го прави за мен — правя си снимка с някой тоалет, казвам му къде смятам да го нося и той ми изпраща по имейла най-подробни инструкции как да се гримирам. Сигурна съм, че на драго сърце ще направи нещо подобно и за теб.

Очите й бяха огромни и ярки и тя все така шепнеше, когато попита:

— Ама ти сериозно ли?

— Разбира се.

— О, божичко, о, божичко! — ахна тя, а после се обърна към баща си. — Татко, трябва да ми разрешиш да използвам мобилния си. Просто трябва да кажа на Тейлър и Тейлър за това!

Джейк отвори уста, но аз го изпреварих:

— Тейлър и Тейлър?

— Най-добрите й приятели — обясни Итън. — Тейлър е момиче. Другият Тейлър е момче и е гей.

— Иска да бъде гримьор, също като Жан-Мишел — сподели Амбър. — А Тейлър иска да бъде модел.

— Можеш да им кажеш утре в училище — намеси се Джейк в този момент и Амбър отново се обърна към него:

— Татко! Моля те! Сериозно, става дума за Жан-Мишел Дюшан! — възкликна тя. — Те трябва да научат, още сега.

— Бейби, ако беше престанала с твоите глупости, те щяха да научат още сега. Само че ти не престана с твоите глупости, така че ще научат утре — отсече Джейк. — Окей?

— Това е адски несправедливо и адски откачено — отвърна тя. — То е като… като… Джими Чу[2] да се появи тук и да предложи да ми вземе мярка за обувки, а ти не ми разрешаваш да кажа на приятелите ми, че една моя мечта се е сбъднала.

Колкото и да беше учудващо, с Амбър май също имахме допирни точки.

— Утре, Амбър — заяви Джейк.

— Господи! — озъби се Амбър и се свлече в стола си.

— Това, уви, е един доста тежък урок — отбелязах аз; усетих, че всички ме гледат, но моите очи бяха върху Амбър. — Не знам какви… глупости си правила, но то очевидно разстройва баща ти. Можеш, разбира се, да драматизираш нещата и да се чувстваш неразбрана. Ала в действителност най-лесният начин да получиш онова, което искаш, е да се държиш, както баща ти очаква. Тогава ще получиш свободата си и няма да се чувстваш така, както сега. И ще можеш да споделиш случилото се с приятелите си.

— Така значи. Да се държа, както татко очаква, дори когато изобщо не е прав.

— В смисъл? — попитах аз.

— Не харесва Ноа.

— И кой е Ноа?

— Гаджето ми. И е напълно порядъчен — обясни тя.

— Не съм сигурна, че разбирам — признах си аз. — Баща ти не е прав, защото не споделя мнението ти, че този Ноа е… порядъчен?

— Не — отвърна тя. — Не е прав, защото Ноа иска да ме заведе на един концерт в Бостън, а той отказва да ме пусне, макар че всички ще ходят. То е само през един щат, не е, като да е в Маями или нещо такова. И предполагам, че на татко не му хареса особено, когато му казах точно какво мисля за това, че изобщо не е прав.

— Използва оная дума — обади се Итън. — Поне сто пъти.

Мили боже.

Онази дума?

Ясно беше, че някой трябва да се заеме с това момиче и тъй като седеше на масата на баба, а баба я нямаше, за да го направи, реших, че ще бъда аз.

— Първо — започнах, — една дама не бива да ругае. Грозно е. Има случаи, в които мръсните думи са уместни, но тези случаи са рядкост. Второ, идеята едно шестнайсетгодишно момиче да отиде на концерт в друг щат с гаджето си, е напълно нелепа.

Тя ме зяпна, примигвайки начесто, а откъм Джейк се разнесе изсумтяване, но аз не бях свършила:

— Амбър, сигурна съм, че не е нужно да ти напомням, че баща ти е мъж… — опитах се да продължа, но тя вече се бе съвзела от изумлението си и ме прекъсна:

— Не, не е нужно да ми го напомняш.

— Както казвах — продължих аз невъзмутимо, когато тя свърши, — баща ти е мъж, което означава, че някога и той е бил младеж като твоя Ноа. Ти си изключително красива млада жена. Сигурна съм, че баща ти също го е забелязал. Според мен той знае за този млад мъж много повече от теб, тъй като самият той някога е бил такъв. Погледнато по този начин, това, че не харесва Ноа, означава, че най-вероятно знае за какво говори.

Чух ново приглушено изсумтяване от страна на Джейк, този път — развеселено. Чух също така и съвсем не приглушеното хихикане на Итън, но продължих под гневния поглед на Амбър:

— Така или иначе, Ноа може да е въплъщение на всички добродетели, но ако баща ти те обича, негово задължение е да не го харесва. Ако не го е грижа, че прекарваш времето си с едно момче, това би трябвало да те разстрои. Фактът, че го е грижа, Амбър, говори много и би трябвало да те накара да се вслушаш в думите му.

Когато млъкнах, Амбър вече не ме гледаше свирепо. От другите двама Спиър не долитаха развеселени звуци, а въздухът в стаята беше натежал.

Ясно ми беше защо.

Беше, понеже знаеха за мен. За баба. За дядо ми и баща ми. И за това, че баща ми не го беше грижа за мен.

Ни най-малко.

Мислите ми се откъснаха от този смущаващ факт, когато Амбър се обади тихичко:

— Това би казала и Лиди. Не би го казала по този начин, използвайки думи като „въплъщение на всички добродетели“, но вероятно би казала точно това.

— Тъй като баба беше най-мъдрият човек, когото познавам — отвърнах аз, — навярно трябва да се вслушаш. А сега, искаш ли да ти сложа от рулото? Или Ноа е вегетарианец и се боиш да не му се сториш непривлекателна, ако не си като него?

— Чух, че е добър начин да отслабнеш — призна тя.

— Всъщност не е — уверих я аз. — Вегетарианството е практика, в която нейните последователи наистина вярват. Макар че в случая това няма значение, при положение че го правиш просто за да отслабнеш, когато изобщо не трябва да се тревожиш за сваляне на килограми. Ти имаш прекрасна фигура. Не мога да си представя защо би искала да я промениш.

— И аз това й казах — обади се Итън.

— Ти си на осем и си ми брат.

Амбър присви очи срещу брат си.

— Е, аз не съм на осем, нито съм ти брат и работя в света на висшата мода от двайсет и три години — напомних й аз и тя отново ме погледна. — Така че можеш да ми вярваш — имаш прекрасна фигура. Тук си само от час, а вече два пъти спомена отслабване. Престани да го правиш. Нелепо е. И ако някой се опита да ти каже нещо друго, обясни му, че говори нелепости.

Тя отново примига насреща ми, а Итън избухна в смях.

— И така — продължих аз през смеха му, — след вечеря ще те снимаме ли за Жан-Мишел, или не?

— Абсолютно — прошепна тя, този път — не от удивление. Не знам какво я накара да прошепне, пък и нямаше значение.

— Отлично. Ще трябва да си измиеш лицето. На Жан-Мишел ще му трябва чисто платно.

— Дадено — съгласи се тя.

— Много добре — отвърнах, след което погледнах към масата и попитах: — Някой иска ли допълнително?

— Руло! — оповести Итън, по някаква причина прекалено силно.

А аз установих, че идвайки от Итън, който беше много забавно и мило момче, това изобщо не бе дразнещо.

— Дай ми чинията си — наредих.

Той ми я подаде и аз я напълних, след което насочих вниманието си към собствената си чиния, но след като хапнах малко моркови, почувствах нещо странно и вдигнах очи.

И стомахът ми отново се сви, когато улових Джейк да ме гледа. Лицето му беше меко, а в очите му, сиви на светлината на кухнята, се съдържаше нещо, което не можех да разтълкувам.

Докато се мъчех да го разчета, устните на Джейк бавно и лениво се разтеглиха в убийствена усмивка, от която дъхът ми спря, преди той да се обърне към дъщеря си и да каже:

— Подай ми хляба, миличка.

Установих, че наистина ми се искаше да знам какво се крие зад този поглед. Какво си мислеше и още повече — какво чувстваше.

Установих също така, че изпитвам необяснима болка при мисълта, че никога няма да разбера, тъй като никога нямаше да го попитам, а той едва ли щеше да ми каже някога.

За да надмогна тази болка, реших да довърша яденето си, за да мога да поднеса десерта. Защото рулото (рецептата, за което бях взела от интернет, тъй като никога досега не бях готвила за семейство с малки деца, така че трябваше да опитам нещо ново) може и да беше хубаво.

Ала десертът „Павлова“ беше божествен.

Случи се след рулото и десерта.

Децата си пишеха домашните на кухненската маса, а ние с Джейк миехме съдовете.

Стори ми се интригуващо, че Джейк мие чинии. Освен това установих, че ми харесва да мия чинии с него. Но разбира се, когато готвех за Хенри, и той ми помагаше с чиниите, и то също ми харесваше.

— Вечерята беше превъзходна, бейби. А онова накрая — майко мила! — тихо каза Джейк, докато подсушаваше една чиния.

— Приятно ми е, че ти хареса — отвърнах и наистина ми беше приятно (при това — много); той остави готовата чиния на купчината, която бе направил, и аз му подадох друга.

— Казах го на Лиди, ще го кажа и на теб. На това място му трябва миялна машина — заяви той.

— Баба винаги казваше, че си има две. Ръцете си.

— Да, наистина винаги така казваше — отвърна той тихо; макар да беше развеселен, в дълбокия му глас се долавяше тъга.

Реших да не отговарям, защото от тона му и аз се почувствах по същия начин, без развеселеността обаче.

— Хубав ли беше денят ти? — попита той.

Ни най-малко.

— Не — отвърнах.

— Не?

Аз му подадох друга чиния и го погледнах.

— Тази сутрин посетих Илайза Уивър.

— Кого?

— Илайза Уивър, съпругата на Арнолд Уивър.

— Адвокатът?

Аз кимнах и Джейк сбърчи вежди.

— Нещо не е наред със завещанието ли?

Аз поклатих глава и се заех с приборите на дъното на умивалника.

— Арнолд и Илайза Уивър са семейни приятели. Илайза е болна. — Замълчах за миг, припомняйки си я в болничното легло, което господин Уивър беше поставил в трапезарията им. — Тежко болна.

— Господи, бейби, съжалявам — прошепна той.

— Аз… — Погледнах го и му подадох няколко изплакнати вилици. — Неприятно бе да я видя такава. Някога беше толкова жизнена. — Отново насочих вниманието си към умивалника и затърсих още прибори. — А господин Уивър я обожава. И никога не го е крил. Винаги съм го намирала за очарователно. А сега толкова страда.

— Адски кофти, Джоузи — промълви той.

— Така е — съгласих се и без да го поглеждам, му подадох още чисти прибори. — Говорих с господин Уивър. Взел си е отпуск от кантората, но е партньор и никак не е лесно. Успях да го убедя да ми позволи да отивам за по няколко часа всяка сутрин, докато съм в Магдалийн. Каза, че госпожа Уивър е уморена от това, да общува предимно с медицински сестри — през деня приятелките й са на работа, но докато съм тук, аз съм свободна. Така че ще прекарвам по няколко часа с нея, докато той отскача за малко до офиса.

Джейк не каза нищо.

Нито пък пое приборите, които му подавах и от които капеше вода, затова го погледнах и видях, че се взира в мен, без да помръдва.

— Какво не е наред? — попитах.

Той поклати глава и пое приборите.

— Много мило от твоя страна да го направиш, миличка.

Аз свих рамене и отново насочих вниманието си към сапунената вода.

— Те харесваха баба.

— Очевидно харесват и теб.

Така бе и на мен ми беше приятно. Никак не ми беше приятно обаче, че страдат по този начин.

— Е, колко дълго ще останеш в Магдалийн? — попита той, когато не казах нищо.

— Не знам — отвърнах.

И наистина беше така.

Все още не се бях обадила на тръжната къща. Не се бях свързала и с агент по недвижимите имоти. Дори не бях започнала да преглеждам нещата на баба.

Онова, което бях свършила днес, след като реших какво да е менюто, отидох в града, купих продуктите и посетих семейство Уивър, бе да облека най-малко хубавата си блуза, да нахлузя гумените ботуши на баба и да се хвана на работа в градината й, за да я подготвя за зимата. Не знам кой я беше засадил, тъй като баба вече не можеше да работи в нея, но макар да имаше по-малко неща, отколкото растяха, докато тя се грижеше за нея, си личеше, че това лято някой се беше трудил тук.

Освен това си бях отбелязала наум, че трябва да отида в мола, за да си купя дрехи, които да са подходящи за подобни занимания.

А после се бях разтревожила, че си го бях отбелязала, защото в това нямаше смисъл.

В бъдещето ми нямаше занимания с градинарство.

Защо тогава да си купувам дрехи за това?

— Накъде клониш? — попита Джейк, докато вадех запушалката на мивката, за да накисна тенджерите.

— Трябва да бъда в Рим — отвърнах.

— Кога?

Кога, наистина?

Хенри бе излетял днес, така че най-добрият избор би бил утре.

Само че това беше невъзможно.

И колкото и да беше странно, мисълта как си събирам багажа и се качвам на поредния самолет, за да прекарам часове наред като пленница на борда му, а след това се отправям към поредния хотел, та дори и той да се намираше във великолепието, което представляваше Рим, не ми се струваше особено привлекателна.

— Трябва да бъда в Париж — продължих, говорейки на себе си, без да си давам сметка, че в думите ми няма смисъл.

— Какво? — попита Джейк.

— Или пък мога да се присъединя към Хенри в Сидни.

Работата в Сидни беше чак след месец.

Само че аз не мислех за Сидни, макар да го обожавах.

Не, по-скоро си мислех, че бих могла да се присъединя към Хенри, когато се върне за почивка в Лос Анджелис.

Почивка, до която оставаха три месеца.

— Джоузи… какво?

Обърнах се към него и го погледнах право в очите.

— Бостън Стоун беше тук вчера.

Силата на присъствието му отново се разпростря и се нагорещи, макар че очите му се присвиха, а гласът му се понижи до странно (и някак смущаващо) злокобен шепот.

— Какво е направил?

— Иска да купи Лавандуловата къща — обясних аз.

— Аха — обади се Итън откъм масата. — Иска, ама Лиди му каза да иде да се хвърли в Атлантическия океан.

— Не каза това — възрази Амбър с авторитета на по-голяма сестра. — Каза му, че ще стане само през трупа й.

Усетих как стомахът ми се свива, когато въздухът отново натежа, а Итън стрелна сестра си с остър поглед.

— Можеш ли изобщо да бъдеш по-тъпа, Амбър! — сопна се той, но гласът му трепереше лекичко.

Не беше нужно да й казва, че бе постъпила глупаво. Амбър ме гледаше, а лицето й бе пребледняло.

— Съжалявам, Джоузи — меко каза тя.

Прекрасно.

Сега и децата ме наричаха Джоузи.

— Няма нищо — уверих я сковано и отново насочих вниманието си към тенджерите и тиганите.

Пуснах чешмата, за да напълня тигана от картофите с топла вода, ала ръката на Джейк се вдигна след моята и я спря.

Аз отново го погледнах.

— Какво му отговори? — попита той.

— Казах му, че не съм готова да го обсъждам с него, при положение че се появи без предупреждение само пет дни след като изгубих баба си.

— И ще се приготвиш ли да го обсъдиш?

— Не — поклатих глава аз.

Отговорът ми учуди и мен самата, защото до този миг все още не бях взела решение.

Ала наистина го мислех.

— Значи, ще задържиш къщата? — попита Джейк.

— Много ясно — отвърна Итън вместо мен и аз го погледнах през рамо. — Лиди твърдеше, че единственият човек, който обича Лавандуловата къща повече от нея, е Джоузи и тя никога няма да позволи къщата да отиде при чужди хора.

При тези думи аз сложих мокра ръка на ръба на умивалника и си поех дълбоко дъх, а умът ми изведнъж се изпразни.

— Бейби? — чух гласа на Джейк, но не казах нищо. Миг по-късно усетих допира на топла ръка върху врата си, а гърдите на Джейк изпълниха погледа ми. — Джоузи? Добре ли си?

Аз го погледнах.

— Единственият човек, който обича Лавандуловата къща повече от баба, съм аз и никога няма да допусна къщата да отиде при чужди хора — прошепнах. — Така че, да, отговорът на въпроса ти е, че ще я задържа.

Това също беше решение, което взех в мига, в който го изрекох.

Решение, на което възнамерявах да удържа.

Само дето нямах представа как.

Нито пък защо.

Лавандуловата къща не се вместваше в живота ми. Не можех да оставя една голяма къща празна, докато аз обикалям света.

Не можех също така и да се откажа от нея.

Никога.

Никога.

След моята смърт тя, разбира се, щеше да „отиде в чужди ръце“, при положение че нямах деца и на моята възраст никога нямаше да имам.

Ала дотогава тя щеше да остане моя.

— Супер! — провикна се Итън и аз се сепнах, насочвайки отново вниманието си към Джейк, който бе приковал настойчив поглед в мен, а ръката му все още почиваше на шията ми. — Знаех си — продължи Итън. — Това означава, че ще продължим да идваме, само дето сега Джоузи ще ни готви.

— Аха — отвърна Амбър не чак толкова ентусиазирано, но разбира се, едва ли беше възможно някой да бъде по-ентусиазиран от Итън.

— Бейби — повика ме Джейк и аз кимнах, за да му покажа, че го слушам. — Добре ли си? — попита тихо.

— Не — признах си незнайно защо.

Той се вгледа изучаващо в мен.

А след това каза, още по-тихо отпреди:

— Ще говорим. Утре. Без децата.

И отново, без сама да знам защо, аз кимнах в знак на съгласие.

Ръката му ме стисна лекичко.

— Иди да си сипеш още вино и се отпусни. Аз ще довърша съдовете.

— И сама мога да ги довърша.

— Бейби. — Той отново ме стисна лекичко, макар и малко по-силно от преди, и се наведе към мен, понижавайки глас: — Какво казах?

Това ме изненада. Беше неуместно арогантно и властно.

Още по-учудващо бе, че се улових как кимам и се плъзвам покрай него, за да направя точно това, което той неуместно властно ми каза да направя.

Което означава, че прекарах следващите петнайсет минути, преди да се оттеглим в дневната, за да погледаме телевизия, посръбвайки вино на кухненската маса. Но не и преди да донеса телефона си, за да проверя с калкулатора (изобщо ме нямаше по математика) отговорите на Итън на домашното му по умножение.

Имаше един грешен отговор от трийсет.

Което означаваше, че беше и умен, освен дето беше забавен и сладък.

Нещо, в което се убедих за пореден път, когато го накарах да опита грешната задача още веднъж и той започна да смята на пръсти, мърдайки безмълвно устни.

Което, реших аз, беше просто очарователно.

Беше към края на вечерта. Стояхме до пикапа на Джейк и казвах на Амбър, която бях снимала малко по-рано, след като се беше измила с моя гел за лице:

— Ще съобщя на баща ти, когато Жан-Мишел ми отговори — уверих я, макар че щях да изпратя снимката й чак утре, тъй като той беше в Ню Йорк и би било грубо да го безпокоя толкова късно.

— Окей — измърмори тя.

— Много ми беше приятно да се запознаем.

— И на мен — измърмори тя отново и като помаха неловко, се отправи към пикапа.

В същия миг Итън се втурна напред и отново ме прегърна през кръста, ала този път аз сложих ръка на рамото му и го стиснах лекичко, преди да се отдръпне.

— Страшно готино беше, че се запознахме, а яденето беше же-сто-ко! — заяви той.

— Радвам се, че мислиш така. Беше ми много приятно да се запозная и с теб — отвърнах аз.

Той ми отправи широка усмивка, помаха и забърза към пикапа.

Джейк зае неговото място и заяви:

— Беше хубава вечер.

Наистина беше така и изглежда, че се бе харесала на всички ни.

Аз кимнах.

— В девет часа утре. Да се видим в „Бараката“.

Аз го зяпнах като втрещена.

Бях втрещена, защото „Бараката“ беше, ами… барака. Намираше се на кея и макар да бях чувала за нея и знаех, че баба понякога ходеше там, я бях виждала и тя беше, ами… ужасна.

— „Бараката“? — повторих и Джейк се усмихна.

— „Бараката“, Готина — беше странният му отговор, тъй като нямах никаква представа защо добави „готина“ накрая. — В девет.

— Аз, ъъъ… защо не ти приготвя нещо за закуска? — предложих аз.

— Би могла, но ако го направиш, няма да мога да те открехна на омлетите им с морски дарове, които са толкова страхотни, че ще ти вземат ума. А и искам да се съсредоточиш върху това, да ми кажеш какво точно става зад тези сини красавци, а не да приготвяш закуска.

Сини красавци?

За очите ми ли говореше?

Само от мисълта за това стомахът ми отново се сви.

— Така че — девет часа. „Бараката“ — нареди той.

Аз въздъхнах, но се съгласих:

— Окей.

Той ме дари с още една усмивка, наведе се, за да ме целуне по бузата, а после, отдръпвайки се едва на сантиметър, прошепна: — Благодаря ти за приятната вечер.

— За мен беше удоволствие.

Дори на приглушената светлина на външните лампи, видях как очите му проблеснаха развеселено, преди да поклати глава и да се отдалечи с думите:

— Чао, бейби.

— Ъъъ… чао — отвърнах аз, гледайки го как се качва в пикапа, а после помахах на Итън, който ми махаше от задната седалка.

Прибрах се в къщата чак когато колата потегли с ръмжене по алеята.

Почувствах го едва когато отидох в кухнята, за да угася лампите, а входната врата беше затворена и заключена зад мен.

Къщата бе някак странна.

Странно празна.

Никога не я бях усещала по този начин. Тъкмо обратното, дори когато бяхме само баба и аз.

Някога преливаща от живот, сега тя бе притихнала.

Самотна.

— Или пък просто ти се чувстваш така, слънчице.

Аз бях тази, която го каза, и не само фактът, че думите бяха излезли от моята уста, но и това, че бяха толкова стряскащи, така тревожещи, ме накараха да ги прогоня от ума си и да отида при ключа за осветлението.

Ала докато вървях натам, смених посоката и вместо да угася лампите, отидох до запушената бутилка вино и си налях остатъка.

Едва тогава, с чаша в ръка, угасих лампите.

И се отправих към светлата стая.

[1] Петел с винен сос, традиционно френско ястие. — Бел.прев. ↑

[2] Малайзийски моден дизайнер, работещ в Лондон, известен най-вече с ръчно изработените си дамски обувки. — Бел.прев. ↑

ГЛАВА 6

ПЛАМЕНЕН

В притихналата притъмняла къща, стиснал бутилка бира в едната си ръка, Джейк бръкна с другата в чекмеджето на бюрото си и извади дебелата пачка писма, завързани със синя сатенена панделка, която имаше същия цвят, като очите на Джоузи.

Пое си дълбоко дъх, остави писмата на бюрото и подръпна крайчеца на панделката. След това прокара върха на показалеца си по купчинката, докато намери онова, което търсеше.

Любимото му писмо, макар да беше и най-тъжното.

Пликът беше розов.

Оставяйки бирата настрани, той извади първо розовия плик от дъното на купчинката, а после и синия и с бирата в ръка отиде до прозореца. Нощната лампа беше запалена, така че той се настани в стола, сложи бутилката на масичката до себе си и внимателно извади често отваряните писма.

След това взе бирата, облегна се назад и поднесе писмата (синьото — отгоре) към очите си, които пробягаха по ситния, деликатен и определено женствен почерк.

„Миличка бабо,

Преди малко се чухме по телефона и аз се безпокоя за теб. Знам, че звучи странно, тъй като разговорът ни беше за това, как ти се безпокоиш за мен.

Моля те, недей.

Моля те!

Аз съм щастлива, бабо. Наистина. Честна дума.

Исках да ти го кажа по телефона, ала не знаех как да го направя. Може би думите не поискаха да излязат от устата ми, защото не ми се щеше да го призная на глас или да ти го кажа и така още повече да те разстроя.

Но ти трябва да знаеш, че нямам нищо против това, да бъда сама. Искам да бъде така. Честна дума.

Знаеш, че така или иначе, през по-голямата част от времето не съм сама. Ала мисля, че разбираш какво имам предвид.

Първият ми спомен е за тях двамата в кухнята. Тя беше на пода, знаеш как беше. Казах ти. Имам и други спомени след това, още по-неприятни. За тях също знаеш.

И да, истината е, че това ми повлия. Да, накара ме да страня от връзките. И знам, че според теб това не е хубаво, ала наистина аз съм добре.

Има такива, които се нуждаят от други хора, понякога — цял куп други хора. Ала заради онова, което ми се случи, аз не съм една от тях. Но това означава, че връзките, които създавам, са наистина съдържателни, не просто кой да е, за да не се чувствам самотна. Аз нямам нужда от това, защото никога не се чувствам самотна.

Ако някога имам мъж, той трябва да бъде много нежен и изпълнен с разбиране, търпелив и мил, грижовен и състрадателен и да, може би дързък и изискан, определено интелигентен и успял.

Всичко това и най-вече последното, защото ми се ще да има свои собствени занимания, защото не бих искала да прекарва прекалено много време с мен. Това е, защото ми харесва да бъда сама. Харесвам собствената си компания.

Това не означава, че понякога не копнея да ме докоснат нежно, да почувствам одобрителния поглед на някой мъж, да си изградим обща история, така че един ден да можем просто да се погледнем в очите и разбрали се без думи, да се усмихнем.

Ала много отдавна се отказах от тези копнежи. Срещам много мъже и този мъж, този мъж, с когото бих поискала да споделя живота си, той не съществува, бабо. Разбрах го и се примирах с това. Изградих си живот, който обичам и който изпълва дните ми, и съм щастлива с него.

Наистина.

Струва ми се забележително, че след всичко, което си понесла, все още вярваш в любовта. В романтиката. В тази опияняваща възможност. И е прекрасно, че го искаш за мен.

Ала онова, което искам да разбереш в сърцето си, е, че макар да е прекрасно да ми пожелаваш нещо толкова красиво, аз съм напълно щастлива без него.

Защото имам твоята любов и тя е всичко, от което се нуждая.

А ти имаш моята.

Изцяло и завинаги.

Твоя,

Джоузи“

Джейк отпи от бирата си, върна я на масичката и сложи розовата хартия отгоре. Погледът му плъзна по небрежния момичешки ръкопис.

„Бабо!

О, господи! Няма да повярваш!

Алиша го чула от Тифани и ми каза, а аз не й повярвах, но после той дойде при мен по време на обяда!

Анди Колинс!

Беше невероятно. Седна до мен и говорихме през целия обяд. И каза, че утре пак ще се видим там!

Сега, ти знаеш, че няма да се примиря с нищо, освен с НАЙ-ДОБРОТО. Моят мъж ще бъде силен и висок, и красив, и умен, и грижовен, и ПЛАМЕНЕН, невероятно ПЛАМЕНЕН, и ПРЕКРАСЕН, и ще ме ОБОЖАВА. След това ще ме остави да го убедя да се преместим в Мейн и да живеем в Лавандуловата къща и ще имаме три бебета (две момичета и едно момче, момчето ще е най-голямото, разбира се, за да може да се грижи за сестрите си), а аз ще се занимавам с градината и ще се грижа за лавандулата, и ще готвя на Агата, а той ще бъде, ами не знам, рибар или нещо такова.

Не съм сигурна, че Анди е всичко това, макар че е силен и висок (играе във футболния отбор), и МНОГО готин.

Ще ми се да можех да ти покажа снимката му.

Разбира се, татко казва, че не мога да си имам приятел, докато не стана на седемнайсет, което е ЧУДАТО и ГАДНО, защото повечето от приятелките ми започнаха да ходят по срещи още на петнайсет години (не и срещи в коли обаче), а аз вече съм на шестнайсет (имам и шофьорска книжка, за бога!), а вече трябваше да откажа на две момчета! Истинска катастрофа! Беше ужасно! И всички мислят, че съм страшно превзета, което е ОТВРАТИТЕЛНО!

Ала никое от тях не беше Анди, най-готиното момче в училище!

Утре пак ще ти пиша и ще ти кажа дали е седнал при мен на обяд.

Ще ми се да можеше да поприказваш с татко. Може би ще успееш да го убедиш не само да ме пусне да дойда в Лавандуловата къща това лято, но и да ми позволи да изляза на среща с Анди (ако ме покани да излезем, а в случай че не си разбрала, НАДЯВАМ СЕ ДА МЕ ПОКАНИ!!!!!!!)

Окей. Ами аз трябва да вървя. Имам домашно (Алгебра. Гадост. Господин Пауъл е ТОЛКОВА СКУЧЕН!). Просто исках да знаеш. Сега трябва да ида да открадна две марки от бюрото на татко. Една за това писмо и една за писмото, което се надявам да ти напиша утре, за да ти кажа, че Анди отново е седнал при мен.

Обичам те. Надявам се, че си добре. Липсваш ми.

Започни отново да говориш с татко. Моля те! Последното лято Лавандуловата къща страшно ми липсваше.

Но най-много ми липсваше ти.

Цялата ми обич, изцяло и завинаги,

Джоузи.“

Джейк остави писмата настрани и погледна през прозореца към морето навън. Знаеше, че Анди отново бе седнал до нея на следващия ден.

Знаеше също така, че нещата не спрели до там.

„Пребил я, агънце.“

Джейк затвори очи, когато думите на Лиди нахлуха в главата му, ала това не ги спря.

„Толкова много искала да излиза с това момче, че се измъквала тайно от къщи. Правила го повече от година. Една вечер той разбрал и я пребил, агънце. Баща й я пребил толкова ужасно, че цяла седмица беше в болница.“

Джейк отвори очи и отново отпи от бутилката.

„Пребил я, агънце.“

Той си пое дълбоко дъх.

„Пребил я толкова ужасно, че цяла седмица беше в болница.“

Загледа се през прозореца, без да вижда нищо.

„Моят мъж ще бъде силен и висок, и красив, и умен, и грижовен, и пламенен, невероятно ПЛАМЕНЕН, и прекрасен, и ще ме обожава.“

Това той можеше да направи.

„Той трябва да бъде много нежен и изпълнен с разбиране, търпелив и мил, грижовен и състрадателен и да, може би дързък и изискан, определено интелигентен и успял.“

Но не и това.

Джейк отпи поредната глътка бира.

„Пребил я, агънце.“

Джейк стисна челюст, а пръстите му се сключиха здраво около бутилката, за да му попречат да я хвърли. Направеше ли го, след това трябваше да изчисти, а и можеше да събуди децата.

Вместо това прибра писмата в пликовете им, изправи се, взе бирата и се върна до бюрото. Постави писмата на Джоузи, които Лиди му беше дала, обратно в купчинката и ги завърза с панделката.

След това отвори чекмеджето и тъкмо се канеше да метне вързопчето вътре, когато видя снимката на дъното.

Остави писмата на бюрото, бръкна в чекмеджето и извади рамката.

Джоузи.

Беше на плажа. Кожата й беше загоряла. Вятърът развяваше дългата й руса коса толкова силно, че тя бе вдигнала ръка и я придържаше назад, ала обективът беше уловил няколко непокорни кичура, разпилени около лицето й. Другата й ръка почиваше на хълбока. Беше права и се усмихваше в далечината, шалът около врата й се развяваше зад нея, тъмни очила скриваха очите й, лятната й рокля се увиваше около високото й стройно, ала женствено тяло.

Шибаният й шеф фотограф беше направил снимката и я беше подарил на Лиди, която я беше подарила на Джейк.

Изглеждаше като снимка на някоя италианска звезда от петдесетте години. Италианска, защото Джоузи имаше толкова изтънчен вид. Екзотичен. Бляскав. Изискан. Толкова много, че не би могла да бъде американка, а нещо чуждоземно, непознато, недостижимо.

Невъзможно.

„Така че ще прекарвам по няколко часа с нея, докато той отскача за малко до офиса.“

Без да откъсва очи от снимката, Джейк отпи голяма глътка бира.

„Така че можеш да ми вярваш — имаш прекрасна фигура. Тук си само от час, а вече два пъти спомена отслабване. Престани да го правиш. Нелепо е. И ако някой се опита да ти каже нещо друго, обясни му, че говори нелепости.“

Той се усмихна на снимката.

„Пребил я, агънце.“

Усмивката му погасна.

Мамка му, онзи неин шибан шеф притежаваше всичко това от години.

Шибани години.

А тя бе стояла до ковчега на баба си сама.

„Така че, да, отговорът на въпроса ти е, че ще я задържа.“

Щеше да задържи къщата.

Което означаваше, че може би щеше да остане при тях.

Джейк трябваше да се погрижи това да стане.

Прибра снимката и писмата в чекмеджето, след което го затвори и завъртя ключа. Допи бирата си, угаси лампите и отиде да си легне.

Беше късно и се нуждаеше от сън.

Защото утре сутрин щеше да изведе Джоузи на закуска.

ГЛАВА 7

ОСТАНАЛА БЕЗ ДЪХ

Токчетата на ботушите ми чаткаха по тротоара, а силният вятър развяваше шала на „Александър Маккуин“ зад мен.

Зърнах Джейк пред „Бараката“ през стъклата на тъмните си очила, които носех, въпреки че денят беше студен и сив и всеки миг заплашваше да завали дъжд.

Съжалявах обаче, задето бях избрала шала на „Маккуин“. Беше кремав с яркорозови черепи (негова запазена марка), но не можеше да се нарече топъл.

За сметка на това беше великолепен, а великолепието изисква жертви. Знаех го, защото от години го практикувах.

Или поне се опитвах.

Сякаш усетил приближаването ми, Джейк се обърна и очите му, нескрити зад тъмни очила, ме огледаха от главата до петите, при което, за съжаление, привлекателните му устни се извиха в широка усмивка, разкриваща също така привлекателни зъби.

Той пристъпи към мен, когато се приближих, и го чух да подвиква към гишето:

— Кажи ми, когато са готови, Том.

— Дадено — отвърна невидимият Том.

Аз спрях там, където спря и Джейк — в края на „Бараката“, до една висока маса, върху която имаше най-различни неща.

— Добро утро, Джейк.

— Добро утро, Готина — отвърна той, все така широко усмихнат.

Аз примигах насреща му.

Готина.

Най-сетне разбрах защо бе използвал тази дума.

Мили боже.

Беше ми дал прякор.

И той беше Готина!

Отворих уста, за да възразя, но той протегна ръка към мен и аз видях, че държи две картонени чаши.

— Кафе — посочи той очевидното.

Принудена от повелите на добрия тон да покажа благодарност, вместо да изразя неприязън към прякора си, аз го поех и казах:

— Благодаря.

— В случай че искаш да му добавиш нещо — обясни Джейк и посочи масата, след което сложи своята чаша отгоре и свали бялото капаче.

Аз огледах избора, който се предлагаше, и забелязах с известна доза ужас, че имаха сметана на прах и никакви изкуствени подсладители.

— Мислех, че Фелини е мъртъв — отбеляза Джейк неразбираемо, докато изсипваше в чашата си дълга струя захар от стъклен съд със сребърна капачка.

— Моля?

Той продължи още малко с подслаждането на кафето си, преди да остави захарницата настрани и да се обърне към мен.

— Бейби, изглеждаш така, сякаш си излязла от някой филм на Фелини.

Аз примигах насреща му, преди да го попитам:

— Гледал си филм на Фелини?

Широката усмивка се завърна върху лицето му.

— Не съм, но това не означава, че не изглеждаш като мадама, излязла от някой от онези артфилми, където мацките до една са секси котенца, издокарани страшно елегантно, с тъмни очила и шалове, развяващи се около тях.

Аз го зяпнах, мислейки си, че това май беше комплимент.

Много мил комплимент.

Или поне много мил комплимент в стил Джейк Спиър.

— Шалове, ако мога да добавя, които не вършат никаква работа, когато навън е десет градуса, а от вятъра е дори още по-студено — продължи той, а аз продължих да го зяпам.

— Джоузи? Заспа ли? — попита той, когато това се проточи.

— Слагаш прекалено много захар в кафето си — избъбрих аз.

— Аха. — Той се залови да го разбърква. — Не си първата, която ми го казва.

Това ми се стори интересно.

Джейк вдигна очи към мен, после пак погледна масата, и отново към мен.

— Няма ли да си сложиш нещо в кафето?

Прикривайки отвращението си, аз плъзнах очи по онова, което се предлагаше, след което отново погледнах към него и поклатих глава.

Обикновено пиех кафето си с мъничко обезмаслено мляко и изкуствен подсладител.

Тази сутрин щях да го изпия чисто.

— Добре тогава, да идем да седнем — заяви Джейк и метна бъркалката си в мръсното, покрито със слой, който далеч не беше само кафе, кошче на масата.

След това се отправи към смесицата от непривлекателни бели пластмасови столове и също толкова непривлекателни (и доста ръждясали) бели стоманени маси, които вероятно се „почистваха“ единствено от соления въздух и морския бриз.

— Да седнем? — повторих аз, вървейки след него. — Навън? Той си хареса една маса (изборът беше голям, при положение че нямаше никого) и се обърна към мен.

— Имаш ли някакъв проблем с това?

— По принцип не. Хапването al fresco[1] обикновено е очарователно. Но не и когато навън е десет градуса.

— Хапване al fresco — повтори той.

— На открито — обясних аз и в отговор получих нова усмивка.

— Знам какво означава, Готина — увери ме той. Отворих уста, за да го осведомя какво мисля за този прякор, но той се върна на предишната си тема, преди да успея да кажа и дума. — Трябва ти свестен шал.

— Това е свестен шал — отвърнах аз. — „Александър Маккуин“.

— Може и така да е, но не съм сигурен, че Александър-какъв-то-беше-там някога е бил в Мейн.

Нито пък аз. Уви, вече нито той, нито геният му бяха с нас, така че, ако не беше идвал приживе, сега щеше да е невъзможно.

Разговорът започваше да става нелеп, а Джейк не помръдваше, затова реших да седна. Направих го, мечтаейки си за антисептични кърпички (поне сто — както за стола, така и за масата). Такива обаче не ми се намираха, така че седнах и отпих от кафето си.

След което се загледах в чашата си, най-вече защото се изненадах, че съдържанието й бе силно и ароматно.

— Том не си поплюва с кафето — подхвърли Джейк и аз го погледнах.

— Така изглежда.

Той отново ми се усмихна.

Аз поставих много предпазливо чашата си на масата и също толкова предпазливо свалих чантата от рамото си и я сложих до нея.

— Как мина сутринта ти? — тихо попита той.

Аз вдигнах кафето си и го погледнах.

— Засега — добре.

— Кога ще отидеш у приятелите ти?

— Когато приключа тук — отвърнах, преди да отпия от чашата.

Джейк наклони глава на една страна.

— Сигурна ли си, че можеш да го направиш? Това не е никак лесно, особено с всичко, което ти е на главата.

Прав беше.

И все пак.

— Господин Уивър се нуждае от почивка.

— Може и да е така, Джоузи, но не смятам, че ще ти се разсърди, ако не я получи от теб.

— Аз го предложих — напомних му. — Не мога да се откажа от обещанието си сега.

Той не каза нищо, но очите му не се откъсваха от мен, дори когато отпиваше от кафето си.

— Харесвам децата ти — споделих аз, когато мълчанието се проточи.

— Да, те също те харесаха.

Веждите ми подскочиха при това изненадващо признание.

Итън ме беше харесал, знаех го. Нямаше как да ми убегне, с прегръдките и всичко останало.

За Амбър обаче не бях сигурна.

Затова попитах:

— Дори и Амбър?

— Амбър си пада по момчета, гримове, обувки, дрехи и момчета — заслужават да бъдат повторени, защото страшно си пада по тях. Ти разбираш от три от тези неща, така че ще се примири с теб. Онова, което не харесва, са училището, баща си, майка си, да помага вкъщи и да зарежда колата си. Последното го знам, защото досега пет пъти съм ходил да я прибирам, когато остане без бензин, а тя има книжка само от два месеца.

— О, боже — промълвих аз.

— В общи линии — съгласи се той.

За да го накарам да се почувства по-добре, попитах:

— Не е ли нормално за момичетата на нейна възраст да не харесват тези неща, включително и родителите си?

— Може би. Ала тя не ме харесва, защото съм точно това, което ти каза, че съм. Баща, който иска да я предпази и който знае какво точно се върти в главата на онзи хлапак, че да я покани на концерт в Бостън, което означава, че ще трябва да прекарат нощта в Бостън. В това отношение съм много стриктен, както и за оценките й в училище, защото моето момиче е страшно интелигентно и може да постигне нещо с ума си, така че трябва да го направи. А майка си не харесва, защото тя мисли само как да вкара някого в леглото си, възможно най-често и с възможно по-млади мъже. Рано я удари кризата на средната възраст и кучката взе да налита на младо, а Амбър никак не е във възторг майка й да й е конкуренция.

Аз ахнах шумно при тази шокираща информация.

— Горе-долу е това — довърши Джейк.

— Тя… искам да кажа, Итън…

Джейк поклати глава.

— Конър и Амбър имат една и съща майка. Помежду тях и Итън се ожених за една друга, но за щастие, на нея не успях да й направя дете, при положение че цялата работа трая само три месеца. Итън има друга майка. Това продължи три години. Сега тя живее в Роли с новия си мъж и страшно му се подлага, което означава, че се държи с неговите деца, сякаш са от злато, забравила, че си има свое собствено.

— О, не — прошепнах аз; това изобщо не ми харесваше.

— Аха. Определено знам как да ги избирам — промърмори Джейк и отпи нова глътка кафе.

Горкият Итън, помислих си, докато също отпивах от чашата си.

И горката Амбър.

— Ей! Джейк! Храната е готова! — чух да надвиква вятъра един глас и когато се обърнах към „Бараката“, видях две стиропорени кутии на гишето, ала Том все още беше скрит в неясните сенки на миниатюрната паянтова постройка.

— Ей сега се връщам.

Джейк отиде да донесе храната ни и постави моята кутия пред мен; към нея имаше и увито в найлон пакетче, което съдържаше салфетка и пластмасови прибори.

— Омлет с морски рак, топено сирене и зелен лук — обяви Джейк.

Трудно ми беше да повярвам, ала действително звучеше съблазнително.

Отворих предпазливо кутията.

На вид също беше съблазнително, а ароматът, който ме лъхна, беше божествен.

Оставих кафето си настрани, взех найлоновото пакетче и попитах:

— Колко дълго беше с майката на Конър и Амбър?

— Седем години. Още живее тук и ми се щеше и тя да се премести в Роли. — Замълча за миг, а после измърмори: — Или пък в Бангладеш.

Аз го погледнах и се усмихнах на шегата му.

След това отново насочих вниманието си към омлета пред мен и поради това пропуснах да видя как очите му отново се промениха, преди да се спрат върху устните ми.

— Ти, ъъъ… спомена, че Амбър взема пари, за да се грижи за Итън, и че баба го е наглеждала след училище. — Забих вилицата си в омлета и я поднесох към устата си, вдигайки очи към него. — Докато съм в Магдалийн, мога да ти помагам, ако се нуждаеш от някого, който да го гледа.

— Което ни връща в началото, Готина — заяви той и преди да успея да подхвана въпроса за прякора, продължи: — Успя ли да обмислиш плановете си?

Всъщност направила го бях, с чаша вино, изпито снощи, докато съзерцавах тъмното море от мястото в прозореца на светлата стая.

Така че ги споделих с него.

— Реших да поостана малко. Да си взема нещо като творчески отпуск. Мога да върша голяма част от нещата, които правя за Хенри, и оттук, с помощта на телефон и интернет, и макар че баба няма интернет, не е трудно да си уредя достъп. Така че няма да скучая. Но след като изгубих баба, ми се иска да се почувствам… — потърсих точната дума и я открих — уседнала за мъничко.

Лапнах набодения на вилицата залък и установих, че Джейк има право. Макар да не ми взе ума, омлетът беше поразяващо вкусен. Не беше само морски рак, топено сирене и пресен лук. Долавяше се деликатен намек за чесън, пиперът очевидно беше прясно смлян, а ракът беше изключително сочен.

Превъзходно.

— Идеята е добра, Джоузи — чух да казва Джейк и когато вдигнах очи, видях, че ме наблюдава изпитателно. — Да позабавиш малко темпото. Да се справиш със загубата на Лиди. — Той се усмихна широко. — Да прекараш известно време с нас, хората, които я обичаха, колкото и ти.

След години, прекарани сред върхушката (макар те да бяха интересни и удовлетворяващи), това ми звучеше прекрасно.

Ала имаше неща, които трябваше да науча и обсъдя.

И аз се залових да го сторя.

Забих вилица в омлета и преди да лапна следващата хапка, казах:

— Бих искала да го разбера по-добре, Джейк.

— Да разбереш какво?

Аз преглътнах и отново го погледнах.

— Как така познаваш баба толкова добре.

— Нямаме достатъчно време да подхванем тази тема, преди да се наложи да тръгнеш за посещението си у семейство Уивър.

Това ми прозвуча като опит за увъртане и аз отворих уста, ала Джейк вдигна ръка.

— Ще ти разкажа всичко, миличка. Всичко. Но честно — може и да не е много дълга история, но сигурно ще породи въпроси, а аз искам да имам достатъчно време, за да им отговоря, както трябва.

Беше мило от негова страна, а и ми се струваше, че е прав. Щях да имам цял куп въпроси и исках той да разполага с достатъчно време, за да ми отговори. Затова кимнах и лапнах нова хапка.

— Дължа ти една вечеря. Нека те заведа някъде и ще ти разкажа всичко — чух го да казва, докато дъвчех.

Преглътнах и го погледнах.

— Звучи ми изпълнимо.

Той се ухили.

Телефонът в чантата ми иззвъня.

Аз не му обърнах внимание и продължих да се храня.

Телефонът продължи да звъни.

— Няма ли да вдигнеш?

Погледнах към Джейк и отговорих:

— Не. Грубо е да вдигаш телефона си, докато се храниш или имаш компания.

Той отново се ухили и каза:

— Бейби, аз нямам нищо против, а и ти не си в някакъв префърцунен ресторант, а в „Бараката“.

Не бях сигурна каква точно е разликата, ала разговорът се обезсмисли, когато телефонът замлъкна.

Лапнах нова хапка омлет.

Телефонът ми отново зазвъня.

Усетих как веждите ми се сключват.

— Бейби, вдигни. Както ти казах, нямам нищо против, а някой очевидно иска да говори с теб.

Кимнах, оставих приборите (които бяха толкова леки, че се боях някой по-силен порив на вятъра да не ги издуха, затова ги подпъхнах, доколкото можах, под остатъка от омлета) и бръкнах в чантата си.

Извадих телефона и видях, че е Хенри.

Погледнах към Джейк и казах:

— Извинявай, Джейк. Хенри е. Нещо не е наред.

Лицето му се промени едва забележимо и придоби странно неопределено изражение, но той кимна с брадичка — нещо, което изтълкувах като знак да вдигна.

Направих го и доближих телефона до ухото си.

— Хенри.

— Какво, по дяволите?

Аз примигах — Хенри никога не ми беше казвал нещо подобно, нито пък бе използвал този тон. Или поне не го беше използвал с мен.

— Аз… моля?

— Какво, по дяволите, Джоузефин?

Какво, за бога?

— Аз… аз съжалявам — заекнах. — Нещо не е наред ли?

— Да, нещо не е наред. От два дена не си се обаждала.

О, господи. Наистина не бях.

— Хенри…

— Притесних се за теб, Джоузефин. Казах ти да държим връзка, да се обаждаш, за да знам, че си добре.

— Вчера летя до Рим — напомних му аз.

— Така е и полетът е дълъг, но не отнема цяла година. А ти знаеш графика ми, Джоузефин. Знаеш кога тръгнах и кога кацнах, знаеш и кога изключвам и включвам телефона по време на полет.

Така беше. Хенри изчакваше до последната секунда, за да изключи телефона си, и го включваше в мига, в който кацнехме.

— Съжалявам, Хенри. Нещата тук са малко… странни.

— В смисъл? — попита той незабавно.

Аз се облегнах назад и сведох очи към скута си.

— Странни са в много отношения. Точно сега обаче не мога да навляза в подробности, защото съм на закуска с Джейк, а после трябва да отида у семейство Уивър. Но по-късно ще ти се обадя и ще ти обясня.

— Джейк?

— Да. Джейк.

— Кой е Джейк?

— Приятел на баба.

— Познавам ли го?

Хенри нерядко беше идвал в Магдалийн с мен и познаваше доста от приятелите на баба.

Ала бях почти сигурна, че Джейк не беше сред тях.

— Не мисля.

— Да не е някой от приятелите й за бридж?

При мисълта как Джейк играе бридж с приятелите на баба, никой от които не беше на по-малко от седемдесет, аз се усмихнах.

— Не.

— Тогава кой е той, Джоузефин?

Смътно се зачудих защо ли толкова държеше да узнае.

Но не го попитах.

— Това е дълга история, Хенри — казах вместо това. — И съжалявам, но в момента нямам време да ти я разкажа. Седнала съм на кея и омлетът ми изстива. Страшно е вкусен и бих искала да му се насладя, докато все още е топъл. Да не говорим, че Джейк седи срещу мен и е грубо да си бъбря по телефона, когато не съм сама.

Думите ми бяха посрещнати с мълчание, което се проточи известно време.

— Хенри? Там ли си? — повиках аз в тишината.

— Тук съм — отвърна той. — Седиш на кея и ядеш омлет?

— Изключително вкусен омлет — поясних аз.

Той не каза нищо.

— Хенри?

— Обади ми се, когато можеш — нареди той някак рязко. — Няма значение колко късно е тук. Просто се обади. Тревожа се. Това е труден момент за теб, а си сама.

Доказателство, че Джейк грешеше. Хенри беше побеснял, защото се тревожеше за мен. Да, той бе моят работодател, но освен това го беше грижа за мен.

Ала и той грешеше. Аз не бях сама.

Джейк беше с мен.

При тази мисъл отново бе заля топлина, въпреки че около мен бе така студено; аз обаче не й обърнах внимание и го уверих:

— Ще ти се обадя.

— А аз ще се обадя на Даниъл, за да анулира Париж.

Аз примигах и вдигнах очи към лодките, които се полюшваха покрай кея.

— Не можеш да го направиш.

— Мога и ще го направя, Джоузефин.

— Но снимките на клипа се подготвят от месеци — напомних му аз.

— Ще се наложи да си намерят друг режисьор — отвърна той.

— Ди-Амант работи само с теб — продължих да изреждам неща, които той знаеше.

А Ди-Амант наистина работеше само с Хенри, и то от седемнайсет години насам.

Той беше прочут хип-хоп музикант и освен това имаше своя модна линия, която беше забележителна и поради това — много успешна. Хенри снимаше както всички видео клипове на Амант, така и модните сесии.

Освен това Амант беше много красив, макар и мъничко плашещ чернокож мъж, който в ранните си години се беше отървал от немалко криминални обвинения, доста от тях — с елемент на насилие.

Оттогава насам беше поуседнал и можеше да бъде изключително чаровен. Ето защо преди седем години бях прекарала една невероятно приятна нощ с него след партито за Наградите на MTV. Той ми предложи да стана част от „антуража“ му, но аз отказах, макар и след известно колебание (защото той бе много очарователен и както вече споменах, много красив, а нощта ни заедно действително бе невероятно приятна).

Ала не можех да напусна Хенри.

Разбира се, съществуваше също така малката подробност, че аз не бях жена, която би се чувствала комфортно като член на „антураж“.

Естествено, Хенри никога не бе научил за това. Аз бях дискретна, винаги и неизменно, а за щастие, Амант — също.

— Тогава ще трябва да ги пренасрочи за дата, когато и на двамата ще ни е удобно — отвърна Хенри.

— Хенри, моето присъствие далеч не…

— Ще дойдеш ли в Париж? — прекъсна ме той.

Аз се поколебах, сведох очи към скута си и прошепнах:

— Както стоят нещата, е малко вероятно.

— Тогава ще ги анулирам.

Аз въздъхнах и попитах:

— Може ли да го обсъдим по-късно?

— Ясно. Омлетът ти и Джейк.

Тонът му беше странен и необяснимо смущаващ.

Аз стиснах устни.

— Ще се чуем скоро — каза той.

— Разбира се — промълвих аз.

— До тогава, Джоузефин.

— До тогава, Хенри. Дочуване.

Той не каза „дочуване“. Просто прекъсна.

Никога досега не го беше правил.

Аз се взрях за миг в телефона, преди да го прибера в чантата си. След това взех приборите си и приковала очи в храната, казах на Джейк:

— Извинявам се. Продължи прекалено дълго.

— И май не мина много добре.

Забележката му ме накара да вдигна очи към него.

— Ще отмени плановете си, за да дойде в Магдалийн.

Видях как по някаква странна причина устните му изтъняха; видях и как няколко секунди по-късно се отпуснаха, сякаш той им беше заповядал да го сторят, за да скрие реакцията си, което беше още по-странно.

— Би било хубаво да си заобиколена от твоите близки.

— Не може да отмени снимките. Става въпрос за видео клип, а то е още по-сложно от фотографиите. Ще снимат на място, така че се нуждаят от позволение, от разрешителни. Става въпрос за много пари, да не говорим за персонала.

— Ти заслужаваш всичко това.

Аз го зяпнах и топлината отново се разля по тялото ми, но на глас казах:

— Глупаво е.

— Ти също реагираш глупаво.

Думите му ме накараха да се почувствам така, че реших отново да насоча вниманието си към вероятно леденостудения си омлет. Така че го направих.

След като лапнах една хапка и установих, че наистина е като излязъл от хладилника, Джейк попита:

— Кога ще дойде?

Аз го погледнах.

— Работата в Рим ще продължи малко повече от седмица. Ако отмени Париж, ще е свободен да пристигне тук следващата събота.

— Ясно.

Отпих от кафето и отново се заех с омлета.

— Предложението ти, смятам да се възползвам от него — заяви Джейк и очите ми се вдигнаха към него.

— Предложението ми?

— Да наглеждаш Итън. Той, Кон и Амбър редовно ще идват у вас след училище. Когато имам работа, се пада на Кон и Амбър да се грижат за брат си, да го водят насам-натам, такива работи. Лиди вече не беше млада, но децата я обожаваха. Не ставаше толкова въпрос тя да ги наглежда, колкото те всички да си имат компания, а децата ми да имат къде да отидат след училище. Децата ми имаха нещо хубаво в живота си, а Лиди беше най-добрата.

Изобщо не грешеше за това.

А и не беше свършил.

— А Амбър се нуждае от една добра и порядъчна жена в живота си. Лиди беше и това.

Действително.

Той продължи:

— Част от причината Амбър да е такъв трън в задника, е, че не знае какво да прави с болката от загубата на Лиди. Итън не крие нищо, защото е прекалено малък, за да го прави, нито пък знае как да я превъзмогне. Кон беше много гъст с Лиди, но той вече не е дете и смята, че трябва да крие чувствата си, за да бъде мъж. С всичко това около себе си Амбър не знае как да реагира. А Лиди й даваше много, което означава, че след смъртта й тя изгуби много. — Гласът му се понижи още повече, когато довърши: — Сигурен съм, че много добре разбираш всичко това.

И още как.

Не изразих съгласието си с думи. Просто кимнах.

— Хубаво би било да имат мъничко от Лиди, за да запълнят тази празнина. Теб.

Самата аз не бях майка, но разбирах защо един баща би мислил така.

И това ме изпълни със странно приятно чувство, мисълта да запълня празнотата, оставена от баба, да не говорим за това, че според него бях в състояние да го направя, при положение че всяка празнота, оставена от баба, знаех го прекалено добре, беше огромна.

Кимнах отново.

— Разбира се, това не променя факта, че през следващата седмица Амбър е наказана, така че задникът й е вързан за Итън, нашата къща или Лавандуловата къща, ако ти ги гледаш. След това, ако се задържиш малко по-дълго, би било готино да й дадеш възможност да си почине малко. Тя е само на шестнайсет — прекалено е малка, за да бъде майка на едно осемгодишно хлапе, но с всичките задължения покрай клуба и спортната зала съм принуден да разчитам на нея.

— Мога да й дам малко почивка.

— Ще ти бъда задължен.

— Аз… днес ли да започна?

— Не. Настани се както трябва. Утре е събота, Амбър няма да отиде на срещата си заради шибаните неща, които наприказва вчера. Така че за утре сме уредени. Но ако можеш да започнеш от следващата седмица, ще ти бъда благодарен.

Аз кимнах за трети път.

— Тъй като Амбър е на строг детегледачески режим, утре ще те изведа на вечеря. За да отговоря на въпросите ти.

Вечеря с Джейк.

Насаме.

Отново ме връхлетя странното очакване, което бях изпитвала вчера, и в този миг си дадох сметка, че е, понеже ми харесва да бъда близо до този мъж. Онова, което не разбирах, бе защо изпитвам подобно нетърпение да го видя дори когато той седеше до мен.

— Издокарай се, ще те заведа на прилично място — нареди той.

Нетърпението се усили така, че го почувствах в зърната на гърдите си.

Зърната на гърдите си.

Мили боже.

— Аз… ъъъ… добре — отвърнах.

— Ще мина да те взема в седем — продължи той.

Най-сетне нормален час за вечеря.

— Ще бъда готова.

— Приключи ли? — Той махна с глава към омлета и аз кимнах. — Тогава да вървим да те откараме у семейство Уивър.

Под което той разбираше да събере всичките ни отпадъци, оставяйки ме да взема единствено чашата от кафето си, след което ги изсипа в големия варел с черна найлонова торба, който изпълняваше ролята на кошче за боклук вероятно не само за „Бараката“, но и за целия кей.

— Чао, Том — извика след това и в отговор получи едно „Чао, Джейк“.

Аз погледнах, ала в „Бараката“ все още не се виждаше никакъв Том.

— Омлетите ти са прекрасни — реших да извикам, защото наистина бяха и той вероятно го знаеше, но винаги е приятно да получиш комплимент.

— Благодаря, миличка! — чух отвътре, но все така не виждах никакъв Том.

Забравих за Том миг по-късно, когато Джейк ме улови за ръка и ме поведе по алеята.

Забравих също така да дишам, а сърцето ми — да бие.

Вървяхме към колата ми и макар да не можех да дишам и почти не можех да мисля, онова, за което все пак успявах да мисля, бе, че за Джейк изглежда напълно естествено да върви, уловен за ръка.

Разбира се, той се бе женил три пъти, имаше дъщеря и през краткото ни познанство беше показал, че умее да дава израз на чувствата си, така че едва ли беше такъв само с мен.

Само че аз никога, нито веднъж, нито дори в гимназията, не бях вървяла ръка за ръка с мъж.

И то… ми взе акъла.

По един прекрасен начин.

— Благодаря ти за закуската — наредих си да кажа, след като си заповядах да започна да дишам отново.

— За нищо.

Аз вдигнах очи към него.

— Прав беше, наистина бе вкусно.

Джейк наведе глава и ме погледна.

— Казах ти, че ще ти вземе ума.

Докато се взирах в очите му, които сега имаха буреносно сивия цвят на небето над нас, аз знаех, че наистина е така.

Губех ума си.

Ала не от един омлет.

А от нещо съвършено различно.

Това чувство продължи и когато Джейк ме спря до колата и се приведе към мен. Устните му докоснаха бузата ми, от което ме лъхна нова вълна от привлекателния му одеколон, а едва наболата му брада (и тази сутрин не се беше обръснал) ме одраска по един невероятно приятен начин.

След това се отдръпна, усмихвайки се, и промълви:

— Чао, бейби.

— Да. До утре.

Той ми смигна, стисна ръката ми за миг и се отправи към пикапа си.

Аз го проследих за миг с поглед, а после си заповядах да се кача в колата и да потегля към къщата на семейство Уивър.

Ала го направих, чувствайки се по много странен начин.

Зашеметена.

Останала без дъх.

И нямах нищо против.

Не знам защо го направих; сякаш невидима сила привлече погледа ми.

Ала докато се връщах в Лавандуловата къща след посещението ми у семейство Уивър, мислите ми — погълнати от Илайза, така крехка, с линии от болка, врязали се около устата й, и въпреки това все още се мъчеше да се преструва, че всичко е наред, и полагаше усилие да бъбри с мен, макар че клепачите й тежаха, аз обърнах глава и го видях.

Магдалийн не беше голям град и открай време имаше общинска управа, която бе твърдо решена да запази атмосферата му на старо крайбрежно градче от Мейн. Ето защо търговските части бяха, общо взето, непроменени от повече от век и места като заведения за бързо хранене имаше единствено в покрайнините, така че човек дори не можеше да ги види, освен ако не отиваше натам.

Което не означаваше, че покрай Крос Стрийт (главната улица) не се бяха появили други търговски постройки.

Между тях беше и един голям магазин, който някога беше железария, ала сега, когато обърнах глава, за да погледна към „Хейвър Уей“, видях, че табелата на витрината не рекламираше железарски стоки.

Не бях виждала тази сграда от години.

Ала след като минах покрай нея, аз реших да се върна, завих наляво по „Дейвър Уей“ и спрях на големшкия паркинг отпред.

На витрината със златни букви на черен фон пишеше: „Спортната зала на Камиона“.

А зад стъклото, пред пелената на дъждеца, който беше започнал да ръми, видях, че наистина е спортна зала. Много специфична спортна зала. И макар самата аз никога да не посещавах спортни зали, знаех точно каква е тази, при положение че от онова, което виждах през прозореца, в просторното открито помещение имаше два боксови ринга.

Намираха се в едната част на помещението. В другата имаше уреди за вдигане на тежести, зърнах и онези торби, които висяха от тавана във филмите за бокс, онези малките, подобни на топки, както и другите — големи и издължени.

Вътре имаше мъже, които блъскаха разни неща, вдигаха разни неща и скачаха на въже. Което ми се стори странно, при положение че беше ранният следобед на работен ден.

Видях също така, че до по-близкия до прозореца ринг стоеше Джейк. Не носеше дънките, пуловера и ботушите, с които беше облечен тази сутрин, когато ми купи омлет. Беше си сложил тъмен анцуг с три бели ивици отстрани и бяла тениска с дълги ръкави. На ринга имаше боксьори и Джейк им говореше нещо.

На няколко пъти беше споменал спортната си зала.

Това трябва да беше тя.

И се казваше „Спортната зала на Камиона“. Онзи отвратителен мъж в „Брийз Пойнт“ беше споменал някакъв камион и аз не мислех, че това е съвпадение.

Имаше какво още да науча за Джейк.

И то много. Три брака, един от които беше продължил само три месеца. Очевидно имаше най-малкото частични родителски права над трите си деца. Макар да беше казал, че една от съпругите му живее тук, не беше споменал, че децата му остават при нея, макар тя да бе майка на Конър и Амбър. Притежаваше боксова зала и стриптийз клуб — два коренно различни бизнеса. Беше добре известен, ако можеше да се вярва на онзи мъж от „Брийз Пойнт“, да не говорим, че невъзпитаната Тери Багински също го познаваше.

Да, помислих си, докато съзерцавах как гледа боксьорите на ринга, много има да се научи за Джейк Спиър.

И почувствах, че вече съм запленена, макар все още да не знаех какво е то.

Излязох от паркинга на заден ход, обърнах колата към „Хейвър Уей“, а после към Крос Стрийт и излязох от града, насочвайки се към Лавандуловата къща.

Изчаках, докато си сваля палтото и си направя чаша чай, преди да извадя телефона си, да отида до мекото кресло край прозореца в дневната и да позвъня на Хенри. В Италия вече бе късно, ала Хенри беше като мен — нощна птица. Нямаше да е заспал.

— Джоузефин — каза той.

— Здравей, Хенри — отвърнах аз.

Какво да кажа след това, нямах представа, а очевидно той също, защото се възцари мълчание.

Аз бях тази, която го наруши.

— Съжалявам, че не се обадих — казах меко. — Просто онзи ден се случи нещо. Един мъж дойде в къщата. Опитвал се е да убеди баба да продаде къщата, опита се да убеди и мен. И аз реагирах доста бурно.

— Някой се опитва да купи Лавандуловата къща?

— Да. А баба дори не ми го беше споменала.

Заедно с още цял куп неща, за които отново не казах на Хенри по причини, за които и сама не бях сигурна и които реших да обмисля по-късно.

— И той просто се появи в къщата?

— Да.

— Какъв задник — каза Хенри. — Ти току-що изгуби баба си.

— Именно.

— И каква бе тази твоя бурна реакция? — поиска да узнае той.

— Аз… — Замълчах за миг и си поех дълбоко дъх, преди да споделя: — Не искам да я продавам.

— Разбира се, че не искаш.

Бързината, с която го прие, ме накара да примигам.

— Майната му, миличка. Кажи му да те остави на мира. Ако не го направи, аз ще му го кажа, когато дойда.

— Аз… — започнах, но Хенри продължи да говори, така че не можах да кажа нищо повече.

— Доста мислих и реших, че се нуждаем от почивка. И двамата. Така че ще я вземем в Лавандуловата къща. На теб ти предстои да свършиш трудни неща, като например да прегледаш вещите на Лидия, и смятам, че се нуждаеш от помощ за това. Само че имаме проблем.

Не може да се каже, че успявах да следвам мисълта му, но все пак съумях да попитам:

— Така ли?

— Да. Казах на Даниъл да отмени Париж и той се опита да го направи, но Амант разбра и се свърза със Сесил. Напомнил й за задълженията ми по договора. Има начин да се измъкна, но ако Амант се запъне, което той намекна, че ще стори, нещата може да вземат неприятен обрат. Сесил ме посъветва да не отменям Париж, но ще види какво може да направи за Сидни. Тъй като там ще имат повече време да ми намерят заместник, тя смята, че може да го направи, както и да освободи графика ми след това. Но това означава, че още две-три седмици няма да мога да дойда в Магдалийн.

Сесил беше агентката на Хенри и работеше за него от години. Ако тя твърдеше, че Сидни може да се отмени, значи, наистина беше така.

От това се почувствах по-добре.

— Този план ми харесва повече, Хенри — казах аз.

— Не ми харесва това, че ще минат седмици, преди да дойда — възрази той.

— Всичко ще бъде наред с мен — уверих го.

— Знам, миличка. Въпреки това не ми харесва.

Не казах нищо най-вече защото изпитвах облекчение, че той отново звучи като онзи Хенри, когото познавах.

Това обаче не трая дълго, защото той продължи:

— Много добре. И така — кой е Джейк?

Отворих уста, затворих я, а когато отново я отворих, трябваше да си напомня, че това е Хенри, и да накарам думите най-сетне да излязат.

— Джейк и децата му са били близки с баба. Доколкото мога да преценя, е горе-долу на нашите години, има три деца, двама тийнейджъри и по-малко момче, и те са прекарвали много време с баба тук, в Лавандуловата къща. Тя много им липсва — и на децата, и струва ми се, на Джейк. Между нас… ами между нас се породи връзка, защото всички изпитваме едно и също. — Аз отново понижих глас. — И усещането е много приятно, Хенри. Харесва ми да бъда с хора, които са обичали баба толкова много.

Изглежда, че беше чул само част от това, което бях казала, защото следващите му думи бяха:

— И връзката, която се поражда между теб и Джейк?

— Какво искаш да кажеш?

— Тази сутрин си закусвала с него — напомни той и аз си помислих, че разбирам какво има предвид.

Затова обясних:

— Няма нищо такова. Аз не съм… ами… по неговата част. Той си пада по пищна коса и пищни… — направих пауза — други работи. А и той също не е мой тип.

Започвах да се боя, че това последното бе лъжа.

Въпреки това продължих:

— Държи местния стриптийз клуб и една боксова зала.

Когато продължи, Хенри вече не звучеше така, сякаш ме подлага на разпит. Вместо това в гласа му се долавяха развеселени нотки.

— Какво притежава?

Аз повторих и той подсвирна, а после избухна в смях.

Най-сетне попита, сподавяйки смеха си:

— Лиди е дружала със собственика на местния клуб за джентълмени?

Нещо в начина, по който го каза, накара косъмчетата на тила ми да настръхнат.

— Той е грубоват, Хенри — отвърнах тихичко. — Но е много мил, добър баща е и истински е обичал баба.

Хенри замълча.

Но не и аз.

— Отнася се с мен мило и грижовно и аз… ами дъщеря му не е от най-лесните, но малкият му син е очарователен. — Поех си дълбоко дъх и довърших: — Приятно ми е да бъда с тях.

— Тогава се радвам, че са там, миличка. Аз също ще бъда до теб веднага щом успея да дойда.

Аз кимнах, макар че той не можеше да ме види, и казах меко:

— С нетърпение ще чакам да пристигнеш.

— Сега те оставям, но обещай да се обаждаш редовно.

— Обещавам, Хенри.

— Окей, миличка. Грижи се за себе си и ако имаш нужда от мен, не се тревожи за часовата разлика. Обади ми се.

Да, Джейк не беше прав за Хенри.

Беше го грижа, и то не само като работодател.

Ето защо се усмихвах, когато отговорих:

— Обещавам.

— Окей, Джоузефин, ще се чуем скоро.

— Да, Хенри, лека нощ.

— Дочуване, миличка.

Затворихме и аз отпих от чая си, зареяла поглед през прозореца, за да видя дали морето все още е обвито в мъгла. В този миг домашният телефон иззвъня.

Беше Рут Флетчър, съпругата на преподобния, и след кратък разговор (мъничко дразнещ, но тя просто се опитваше да бъде любезна) се разбрахме да се отбият в Лавандуловата къща след вечерната служба в неделя, а аз да им сготвя нещо.

Тъкмо се връщах към чая си до прозореца, когато мобилният ми телефон иззвъня.

Погледнах екрана и вдигнах.

— Амант.

— Красавице, какво, по дяволите?

О, боже.

— Амант, чуй ме. Хенри просто…

— Изобщо не ме е грижа за Хенри. Знам какво просто. Ако някой друг можеше да свърши шибаната му работа толкова добре, колкото него, щях да го оставя да направи онова, което просто трябва да направи, при положение че става дума за теб. Питам те, какво, по дяволите, е това — изгубила си баба си и не ми се обади?

— Моля? — попитах аз, примигвайки срещу прозореца.

— Джоузефин, ти си моето момиче, знаеш, че е така, въпреки че реши да не бъдеш официално моето момиче. Знаеш, че все още ме е грижа, и то адски много, когато става дума за теб. Сесил каза, че тя е била единствената ти жива роднина, били сте близки, губиш я, занасяш си сладкия бял задник в шибания Мейн и дори не казваш на твойто момче, че си загубила баба си?

— Аз… ъъъ…

— А Хенри си се развява кой знае къде, докато ти си сама в шибания Мейн?

— Хенри има задължения — обясних аз.

— Знам. Аз съм едно от тях. Въпреки това си остава лайняна работа.

Аз изпънах гръб.

— Амант, нека ти напомня, че именно ти днес отказа да го освободиш от едно от тези задължения.

— Което не беше насрочено за дните веднага след смъртта на баба ти!

Това, дадох си сметка с дълбока (и мъничко дразнеща) изненада, май беше нещо като лайтмотив с мъжете в живота ми. Мъже, ако бих могла да добавя, за които дори не знаех, че са в живота ми.

— Нуждаеш ли се от компания? — вряза се гласът му в мислите ми.

— Добре съм — уверих го аз.

Той обаче очевидно не можеше да бъде убеден толкова лесно.

Разбрах го, когато ме попита:

— Сигурна ли си?

Гласът ми омекна:

— Да, Амант. Сигурна съм. Баба имаше много приятели и те се грижат за мен. Рядко оставам сама. Добре съм. Честна дума.

Той се поколеба за миг, преди да каже:

— Окей, момичето ми.

Аз си поех дълбоко дъх, изпуснах го и отвърнах:

— Прекрасно е да знам, че те е грижа.

— Джоузефин, всеки път, когато стъпя на червения килим, все още си мисля, която и кучка да е с мен, че това не си ти. Истинска класа. Отвън — леденостудена. Адски секси студ, но студ. Отвътре — така шибано гореща… истинска прелест. Не ми го даваш, разбирам. Не ти идва отвътре. Това не означава, че не ми се ще да беше другояче. Не означава също така, че няма да ти дам всичко, което мога да ти предложа в замяна. Така че, ако се нуждаеш от нещо — обади се. Аз съм насреща. Ясно?

И за пореден път усетих, че ми се взема умът.

Дъхът.

Защото това беше много мило, много сладко и много неочаквано.

Знаех, че ме харесва. Знаех, че го привличам — то никога не бе стояло под въпрос, нито през нощта, която прекарахме заедно, нито преди нея, нито, ако трябва да съм откровена, и след това.

Просто нямах представа колко дълбоко стига.

Дори останала без дъх, успях да отговоря:

— Ясно.

— Отлично. Тогава, щом си донесеш задника в Лос Анджелис, очаквам да си го домъкнеш у нас. Ще ти сготвя нещо и ще слушам как говориш за баба си.

Аз се усмихнах.

— Дадено.

— Окей, красавице. Сега ще те оставя да си вървиш.

— Благодаря, че се обади, Амант.

— За теб — винаги. До скоро, Джоузефин.

Сбогувах се и затворихме.

Отново изпитвах топлина.

Както и някакво странно усещане. То обаче не беше приятно. Беше сякаш нещо липсваше, сякаш би трябвало да си спомня нещо, ала все не успявах.

Мъчех се да го извикам на повърхността, докато посръбвах от чая си и съзерцавах сивото море, когато домашният телефон отново иззвъня.

Въздъхнах, оставих чая на масата и отидох да вдигна.

— Лавандуловата къща.

— Джоузефин?

— Да.

— Обажда се Бостън.

Затворих подразнено очи за миг, а после казах:

— Господин Стоун…

— Не се обаждам за Лавандуловата къща. След всичко, което баба ти сподели за къщата и какво изпитва към нея, предположих, че споделяш чувствата й и не искаш да я продаваш. Обаждам се, за да те поканя на вечеря.

Мили боже, какво ставаше?

За щастие, разполагах със съвсем истинско основание да му откажа.

— Съжалявам, господин Стоун, но имам планове.

— Моля те, наричай ме Бостън.

Аз не отговорих — не бях сигурна, че бих могла да се обърна към някого с подобно име.

— Утре вечер — продължи той.

— Ще вечерям с преподобния Флетчър и съпругата му.

— В понеделник тогава.

Аз въздъхнах.

— Джоузефин? — повика ме той, след като не казах нищо.

— Господин Сто… Ъъъ, Бостън. Не искам да те засегна, но точно в този момент не търся никакви романтични преживявания.

— Напълно разбираемо е — меко отвърна той и гласът му стана още по-кадифен. — Но ще се възползвам от тази възможност, за да ти напомня, че в моменти като този подобни преживявания са за предпочитане пред онова, с което вероятно е зает умът ти.

Това беше вярно.

Дори и така, не исках да се забърквам с него.

За съжаление, преди да успея да кажа каквото и да било, той продължи:

— А ти си една изключително красива жена. Толкова, че бях подтикнат да наруша правилата на добрия тон, за да се уверя, че разбираш желанието ми да те опозная по-добре.

— Това наистина ме ласкае, ъъъ… Бостън, ала…

Той отново ме прекъсна:

— Само едно питие.

— Моля?

— Не вечеря. Просто едно питие. Бих предложил да те взема от вас, но имам чувството, че би се чувствала по-комфортно, ако направо се срещнем, така че нека го направим така. В клуба. Ще им дам името ти на входа. Понеделник вечер. Седем часа.

Аз въздъхнах.

Ставаше дума за „Клубът на Магдалийн“ — ексклузивен клуб, където някога богаташите на града се бяха събирали, за да общуват с други от своята черга, без да им се налага да се смесват с простолюдието. През годините те бяха добавили салон за хранене към бара и макар никога да не бях стъпвала там, бях чувала от баба, както и от други, че храната била превъзходна, а изгледът към морето — прелестен.

Прелестна бе и гледката към морето, която се разкриваше от много от прозорците в собствената ми къща, ала имах чувството, че Бостън няма да се откаже. Не и най-изгодната партия в Магдалийн.

Освен ако не го отблъснех лице в лице.

Което и щях да сторя на по едно питие.

— Е, добре. Понеделник. Седем часа.

В гласа му се долавяше усмивка.

— Очаквам го с нетърпение, Джоузефин.

Тъй като не споделях това чувство, аз не отговорих.

— До понеделник — каза той.

— Да.

— Надявам се остатъкът от деня ти да бъде приятен.

— Благодаря. Приятен ден и на теб.

— Благодаря. Довиждане, Джоузефин.

Аз се сбогувах, затворих и реших днес повече да не вдигам телефона.

Освен това реших да не мисля за питието с Бостън Стоун, на което щях да отида единствено за да му кажа, че не проявявам интерес, тъй като това само щеше да ме подразни, а аз не бях в настроение да се дразня.

Но нямаше как да не си спомня защо не обичах да се забърквам с мъже. Те можеха да бъдат изключително досадни.

Вместо това насочих мислите си към чая си и докато отпивах от него, умът ми се върна към нещо, което Хенри беше казал.

В следващия миг вече бях станала, оставяйки чая настрани.

Прекосих бавно къщата и влязох в работната стая на баба.

Не бях застлала леглото наново, тъй като възнамерявах да върна предишния вид на стаята и при това исках да го направя възможно най-скоро.

Не се нуждаех от напомняне, че баба бе стигнала дотам да не бъде в състояние да се наслаждава изцяло на Лавандуловата къща, нещо, което правеше дори след като десетилетия наред бе живяла тук съвсем сама.

Ала най-вече не се нуждаех от напомняне, че именно тук бяха свършили дните й.

Приближих се до гардероба, отворих го и видях дрехите й.

Миг по-късно затворих гардероба и излязох от стаята. Гърлото ми се беше свило; очите ми се бяха замъглили; умът ми беше празен. В това състояние се върнах обратно при стола в дневната.

И мобилния ми телефон.

Взех го, без дори да мисля, открих номера и го набрах.

След пет иззвънявания чух: „Спиър. Оставете съобщение“.

— Джейк? — казах след сигнала. — Джоузефин е. Аз… можеш ли… ами… когато ти е възможно, ще ми позвъниш ли?

Затворих, без да кажа довиждане.

След това се взрях в телефона, чудейки се защо изобщо бях позвънила.

Тъй като нямах отговор на този въпрос, или пък не исках да го потърся, аз отидох в кухнята, за да си долея чай.

Докато се връщах, опитвайки се да измисля какво да правя днес — каквото и да било, само и само да отвлека вниманието си от всички неща, за които не исках да мисля, ала без успех, тъй като единственото, за което се сещах, бе да си седя в стола и да се взирам в потискащия изглед навън, мислейки именно за всички тези неща — мобилният ми телефон иззвъня.

Начаса го грабнах и вдигнах.

Направих го неосъзнато и необяснимо.

Ала го направих, защото бях видяла, че се обажда Джейк.

— Джейк?

— Джоузи, добре ли си?

— Аз… — Господи. Какво правех? — Аз… дрехите на баба — казах глупаво и млъкнах.

— Какво, миличка?

— Отидох в работната стая — обясних. — Дрехите на баба. Аз… няма причина да ги задържа. Някой може да ги използва. А аз-аз-аз искам стаята отново да си бъде както преди. Не мога да си я представям… не искам да си спомням какво се случи. — Преглътнах с усилие и довърших: — Искам отново да си бъде работна стая.

Не мина дори и секунда, преди Джейк да отговори:

— Не мисли за дрехите. Недей дори да ги гледаш. Аз ще се оправя с тях. И ще говоря с някого. Ще изпратя някого там. Ще се погрижим за стаята.

При думите му усетих как ме залива безкрайна топлина и трябваше да седна.

— Благодаря ти — прошепнах в слушалката.

— Няма защо, бейби.

Затворих очи, когато нова вълна от топлина се разля по тялото ми при звука на този дълбок, мил, нежен глас.

— Аз… ъъъ, не искам да те задържам — казах.

— Няма проблем. Обаждай се винаги, когато имаш нужда.

Още топлина.

— Окей.

— Сега добре ли си? — попита той.

— Да.

— Трябва да се връщам на работа, но искаш ли да намина довечера? Да изпием по бира? Да си поприказваме?

И именно тогава разбрах.

Разбрах.

Ето какво бе искала баба за мен и именно това ми беше дала, оставяйки ме на Джейк Спиър.

Не разбирах единствено защо го беше крила от мен досега.

— Добре съм, Джейк. Много мило от твоя страна, но наистина съм добре. Просто имах… — поколебах се за миг и признах: — момент.

— Ако отново имаш подобен момент, аз съм само на едно телефонно обаждане от теб.

Да.

Точно това бе искала баба за мен.

— Благодаря ти, Джейк — прошепнах.

— Винаги, бейби — прошепна той в отговор. — Сигурна ли си, че искаш да затворим?

— Да.

— Окей. До утре.

— До утре.

— Чао, Готина.

Прякорът ме разтърси и ме изтръгна от мига. Отворих уста, за да кажа нещо, ала не излезе нито звук.

Джейк затвори.

[1] На открито, на чист въздух (ит.). — Бел.прев. ↑

ГЛАВА 8

СМЕЛОСТТА ДА СИ ОПИТАЛ

Трийсет секунди след като Джейк натисна звънеца на Лавандуловата къща, Джоузи отвори вратата.

И той се вкамени.

— Здравей, Джейк. Нека само да си взема палтото.

Джейк не помръдваше.

Защото видението пред него се бе отпечатало като жиг в ума му и усещането ужасно му харесваше.

След това Джоузи се обърна и той видя гърба й.

И отново се вкамени.

Защото гледката на гърба й го накара да се втвърди и той трябваше да положи усилие да го потисне.

Беше облякла рокля от необикновен жълтеникавозелен сатен, цвят на ябълка. Тънки презрамки, диагонално деколте, от което падаше парче плат. Горната част обгръщаше плътно тялото й, подчертавайки всяка линия и извивка. Полата бе тясна около хълбоците, а след това се разкрояваше в меки чупки и стигаше до коленете й, където завършваше с асиметричен подгъв.

Ала гърбът…

Мамка му.

Гръб нямаше.

Беше гол от раменете до върха на дупето й.

Исусе.

Отново бе вдигнала косата си, този път — в къдрици, оформени в кок отстрани на шията й. Типично в неин стил, той беше невероятно елегантен. Ала, за разлика от нея, беше почти закачлив.

И невероятно секси.

Само че колкото и да харесваше косата й по този начин, Джейк би предпочел да я види такава, каквато бе на онази нейна снимка.

Пусната.

Ала не развявана от вятъра.

А разпиляна върху възглавницата му.

Страшно харесваше и роклята й, но би я харесал още повече на пода до леглото си.

От главата до връхчетата на пръстите тя беше убийствена. Може би особено връхчетата на пръстите, лакирани в яркочервено, което сякаш казваше „изчукай ме“, и подаващи се от обувки, които сякаш бяха направени от много тънки тъмносребристи ленти. Толкова много ленти, че сигурно бяха закопчани с цип отзад.

А токчетата бяха високи и смъртоносни.

Нямаше представа как изобщо би могла да върви на тях.

Само че тя го направи, при това — много изящно, без да се препъне. Джейк я следваше с поглед, докато тя отиваше да вземе палтото си от един стол в коридора, и това най-сетне го накара да се раздвижи.

Приближи се до нея и пое палтото й.

— Позволи на мен, Готина — промълви той и като го тръсна лекичко, го задържа, така че тя да го облече.

Лицето й, когато го погледна над голото си рамо, имаше леко учуден вид, но ако отместеше очи от него и от голото й рамо, Джейк нямаше да има къде да ги спре, защото всичко бе прекалено хубаво.

Най-сетне тя пъхна първо едната, а после и другата си ръка в ръкавите и той намести лъскавото сребристо палто на раменете й.

Слава богу.

Нямаше представа как щеше да издържи да вечеря с нея, докато е облечена с тази рокля, без да я завлече до пикапа си, да я откара в Лавандуловата къща и вероятно да я изчука още на пода в преддверието.

Разбира се, когато я беше видял да се появява на кея с елегантните си ботушки с висок ток, изисканите си тъмни очила и шала, развяван от вятъра, си беше помислил съвсем същото, а ето че бе успял да го направи.

Щеше да успее и този път.

Незнайно как.

Тя взе чантата си и се обърна към него.

— Готово — каза меко, сладкият й глас както винаги, от самото начало, изтънчен и мелодичен.

— Окей — промълви той и като я улови за ръка, я поведе към вратата. — Заключи ли навсякъде?

— Да.

— Чудесно — все така тихо каза той, докато прекрачваха прага.

Когато излязоха навън, спря, пусна ръката й, бръкна в джоба си и извади ключовете си, за да заключи след тях.

След това отново я улови и я поведе към пикапа.

— Много добре изглеждаш — отбеляза тя.

— Благодаря — отвърна той разсеяно, мислейки си за задника й в неговия пикап. И по-точно, мислейки си как издърпва седалката си назад, как я притегля върху себе си и какво щеше да направи след това.

Докато в главата му се въртяха подобни мисли, които изобщо не му помагаха да обуздае пениса си, Джейк й отвори вратата на колата в същия миг, в който тя попита:

— Къде отиваме?

— „Стрехите“ — отвърна той, придърпвайки я нежно, за да й помогне да се качи.

Ала Джоузи се бе заковала на място и той я погледна.

— Там е много скъпо, Джейк — прошепна тя.

— Бейби, нали става дума за теб — отвърна той. — А и ти си облякла тази рокля. Къде другаде бих могъл да те заведа, мамка му?

Видя как тя си пое леко дъх и това също беше адски секси, и той се зачуди дали би могъл да я накара да направи същото с ръцете или с устата си. За щастие, тя отвлече мислите му от посоката, в която бяха поели, като му напомни:

— Вчера ме заведе в „Бараката“.

— И ти предложих най-добрия омлет в цялата област.

— Вероятно е точно така — промълви тя, сякаш говореше на себе си, и това му напомни колко сладка можеше да бъде, което най-сетне го накара да се ухили широко.

— Определено е точно така. А сега си напъхай задника в колата.

Тя погледна в пикапа и се поколеба за миг, преди да постави фантастичната си обувка на прага, а той сложи ръце на кръста й и я повдигна.

Намести я на седалката и тя го погледна.

— Благодаря ти. Не бях сигурна, че ще успея да се кача сама.

— Е, вече си вътре, Готина — отбеляза той.

Тя отвори уста, за да каже нещо, но той се отдръпна от вратата, нареждайки, преди да я затвори:

— Сложи си колана.

След това заобиколи отпред, намести си задника на съседната седалка, сложи си колана и запали двигателя.

Подкара по алеята и реши да започне с трудното.

— Утре ще дойда в Лавандуловата къща, първо сам, за да опаковам нещата на Лиди, а после ще пристигнат едни момчета. Аз ще се мина към десет часа, те — около час по-късно. Дотогава трябва да си измислила какво искаш да правиш с работната стая, бейби. Имам място, където да мога да прибера мебелите на Лиди. Ако решиш да ги продадеш, че накарам Кон да пусне обява. Ако пък можеш да ги използваш и си ги поискаш обратно, само ми кажи.

— Добре, Джейк — прошепна тя.

— Значи, се разбрахме — отвърна той. — Имай предвид, че докато момчетата са в къщата и влачат мебели насам-натам, ще трябва да ги нахраниш. Не е нужно да се изсилваш — пица е предостатъчно.

— Окей — отвърна тя, вече не толкова тихо. — Благодаря ти. Не знам какво да кажа за всичко, което…

Гласът му, когато я прекъсна, бе омекнал.

— Не е нужно да казваш нищо, Джоузи.

Чу я да въздъхва, докато той насочваше колата към града.

— Ако искаш, децата може да ми погостуват — предложи тя. — Утре вечер семейство Флетчър ще дойдат на вечеря, но мога да сготвя достатъчно за всички.

— Не съм сигурен, че на преподобния Флетчър ще му е приятно да дели трапезата си със собственика на местния стриптийз клуб.

— О! — прошепна тя, а после продължи малко по-високо: — Не се бях сетила за това.

— Ще дойдем в понеделник вечерта. Кон има почивен ден. Итън непрекъснато хвали рулото ти и Кон се чувства пренебрегнат.

— Много ще се радвам да се запозная с най-големия ти син, но в понеделник вечер не мога. Какво ще кажеш за вторник?

— Не става. Кон е на работа. Какво ще правиш в понеделник вечерта?

— Ще се срещна в „Клуба“ с Бостън Стоун на по питие.

Гърдите му се стегнаха и ръцете му се вкопчиха във волана, докато процеждаше:

— Я повтори!

— Знам — отвърна Джоузи, макар той да не знаеше, докато тя не го каза направо: — Много е дразнещо.

Погледна я и видя, че наистина изглежда подразнена. Но разбира се, колкото и изискана да беше, Джоузи изобщо не умееше да крие чувствата си.

Джейк отново насочи вниманието си към пътя и попита:

— Още ли настоява да продадеш къщата?

— Твърди, че се е отказал — призна тя. — Иска… — пауза, а после, подчертано натъртено: — да ме опознае.

Мамка му.

— Сваля те, когато току-що си загубила баба си?

— Да. И не е лесно да го отблъсна. Затова ще го направя очи в очи.

Не, нямаше да го направи.

Джейк щеше да се погрижи.

— Аз ще се заема — заяви той и усети погледа й върху себе си.

— Моля?

— Аз ще се оправя с това — повтори той.

— Как?

— Не се тревожи. Просто знай, че ще бъде свършено и аз и децата ще дойдем у вас в понеделник вечер.

— Аз… — Нова пауза, а после: — Може би трябва да му се обадя и да му обясня, че наистина не искам да го опознавам.

— Бейби, какво казах току-що?

— Какво каза?

— Да, какво казах?

— Не раз…

— Аз ще се оправя с него.

Джоузи потъна в мълчание.

Джейк кипеше.

Бостън Стоун, шибано копеле.

Не че го познаваше, но това му беше предостатъчно, за да знае, че е шибано копеле.

Разбира се, ако не се броеше, че е шибано копеле, той беше съвършен за Джоузи. Всички тези пари, класа, влияние. Нищо чудно, че й беше хвърлил око. Имаше достатъчно пари, за да си позволи най-доброто от всичко, и беше от онези, които знаеха точно кое е най-доброто. А на Джейк не му трябваше да го познава, за да знае, че нерядко се наслаждава и на двете, при положение че се подвизаваше из целия град.

Джоузи очевидно бе решила да смени темата, защото попита:

— Какво ще правят децата ти тази вечер?

— Амбър ще се цупи, защото имаше среща с Ноа, която трябваше да отмени, понеже е наказана. Освен това няма достъп до телефона си, което означава, че няма да може да му се обади и да говори часове наред от стаята си, както прави обикновено. Итън вероятно ще се тъпче с всякакви боклуци, след което ще се събуди от болка в корема около два часа през нощта, което означава, че и аз ще трябва да си вдигна задника от леглото в два часа през нощта. А Кон винаги е насреща, когато старецът му има нужда от него. За да наглежда Итън и да е сигурен, че Амбър няма да направи нещо, от което още повече да загази, той покани едно от момичетата си вкъщи, вместо да я изведе навън.

— Едно от момичетата си?

— Има си пет. Стабилни връзки.

Последва натежала пауза, а после:

— Как може да има стабилни връзки с пет момичета едновременно?

— Идея си нямам как се справя, Готина, знам само, че успява. Което не означава, че петте се разбират и им харесва да го делят. Знам само, че преглъщат каквото и да е това, което Кон прави, за да ги накара да го приемат.

— Не виждам как това ще свърши добре, Джейк — заяви тя. — Жените не обичат да делят. Затишието може и да продължи още известно време, но няма да трае вечно.

— След като е бръкнал в буркана със сладките, трябва да е готов да се справи с болката, когато някой го плесне, за да го накара да си извади ръката.

— Труден урок — промълви Джоузи.

— Конър се е метнал на баща си. Учи се от опит — нерядко като прецака нещо, след което се старае да бъде достатъчно умен, за да не прецака същото нещо за втори път.

Усети, че тя отново го гледа, когато възрази:

— Но в случая са намесени други хора, момичета и техните сърца, които може да бъдат наранени.

Джейк я погледна за миг и поклати глава, преди отново да насочи вниманието си към пътя.

— Това е трудното, Джоузи. Ако един мъж изобщо заслужава да се нарече така, с първата жена, която нарани, се научава повече да не го повтаря повече. И по-добре да го научи на седемнайсет, отколкото на двайсет и пет, когато на карта може да са заложени наистина важни неща.

Тя не отговори веднага; Джейк вече беше оставил Крос Стрийт зад гърба си и караше по крайбрежната улица, когато я чу да казва:

— На колко години беше ти, когато го научи?

— Как според теб се ожених три пъти? — отвърна той и отново усети очите й върху себе си.

— Моля?

— Научих го рано. Не на седемнайсет, но през втората година в колежа си имах момиче, а тайно се срещах и с още едно. Те научиха и нещата не се развиха никак добре. Чувствах се като истински шибан задник, най-вече защото си бях такъв. Изражението върху лицето на момичето ми. Мамка му. — Той поклати глава. — Никога не го забравих, бейби.

— И как точно тази случка доведе до това, да се ожениш три пъти?

— Не исках отново да видя това изражение, нямах представа как да скъсам с една жена, така че в крайна сметка й надявах пръстен, вместо да й видя гърба.

— Ти… — Джоузи замълча за миг, а когато продължи, гласът й беше изтънял: — … си се женил, вместо да скъсаш?

Джейк се ухили срещу пътя.

— Никога не съм твърдял, че съм Айнщайн.

— Така е, не си — промълви тя.

— Колко истинско го искаш? — попита той.

— Колко… — нова пауза — истинско?

— Откровено. Направо. Колко можеш да понесеш?

— Досега беше забележително открит, Джейк.

Той я погледна за миг, преди отново да насочи вниманието си към пътя.

— С теб опознаваме ли се?

— Да.

— Моя ли си?

Едно шокирано:

— Моля?

— Лиди остави ли те на мен, бейби? — обясни той.

— Ами… да.

И още как, мамка му.

Ето ти го.

Тя беше негова.

— Значи, си моя — заяви той. — Което означава, че си и на децата ми. Което означава, че трябва да си кажем истината, цялата истина. Не бива да крием нищо, пък и така или иначе, аз нямам какво да крия. Правил съм каквото съм правил, вземал съм глупави решения, оплесквал съм нещата, но ето ме тук, децата ми са здрави и щастливи. Ако не броим цупенето на Амбър и глупостите, които прави от време на време, серийното женкарство на Кон и това, че Итън скърби по единствената баба, която е имал някога.

Последва нова пауза, преди тя да започне, тихичко:

— Другите му баби…

— Майка ми е мъртва, бейби. Както и баща ми. Бащата на майка му също си отиде, а майка й живее в Бриджуотър. Мила женица, но леко смахната. Трупа ненужни вещи, не излиза от къщата си, а аз не искам детето ми да бъде на подобно място. Пък и не е, като да е наблизо. Чуват се по телефона. Това е всичко, което има.

— Съжалявам да го чуя, включително и за родителите ти, Джейк — каза тя, все така меко.

— Справяме се, Джоузи — отвърна Джейк по същия начин.

Не я попита за нейните родители.

Защото знаеше, че баща й е починал. По молба на Лиди, тъй като имаше приятел в полицията, беше накарал да го проверят и Кърт бе открил, че баща й е мъртъв. Знаеше също така, че чичо й още е жив, а майка й бе в пълна неизвестност, вероятно все още скрита под новата самоличност, която беше приела, след като бе избягала от бащата на Джоузи, и ако беше жива, никога нямаше да се покаже, въпреки че шибания й съпруг отдавна го нямаше.

Кучката би трябвало да вземе дъщеря си със себе си.

Само че тя беше оставила дъщеря си на едно чудовище.

— Искаш ли да… ами да споделиш как си изгубил родителите си? — попита тя предпазливо.

Отговори й, без изобщо да се поколебае:

— Татко почина от аневризъм. На работа. Беше на шейсет и четири. Оставаха му няколко месеца до пенсия и бам. Отиде си. Итън се роди три месеца по-късно.

— Джейк — прошепна тя, ала не каза нищо повече.

— Мама почина, когато Итън беше почти на две години. Той не я помни. Имаше някаква инфекция, но не я хвана навреме, мислеше си, че просто е уморена, защото скърби по татко. Докато отиде на лекар, за да види какво става, сърцето й вече беше отишло на кино. Прекалено увредено, за да може да се оправи. Няколко месеца по-късно просто угасна. Амбър обаче беше близка с нея и също като с Лиди го понесе много тежко.

Този път не получи отговор.

Когато такъв изобщо не последва, Джейк обърна глава и видя, че тя се взира през страничния прозорец.

Той отново погледна към пътя.

Мамка му, ама че задник беше.

— Джоузи — каза нежно. — Съжалявам, бейби. Не трябваше да повдигам тази тема.

— Това е животът, Джейк — тихо отвърна тя. — А ти просто беше… — Моментно колебание. — Откровен.

Прекалено откровен.

— Повече няма да говорим за това.

Тя не каза нищо.

Той продължи да кара.

Най-сетне тя наруши тишината.

— Е, след като решихме да бъдем… ъъъ… откровени. Съпругите ти?

Страхотно.

Сега щеше да го види не като задник, а като идиот.

— Дона, първата, обичах я. Вероятно не трябваше да се развеждам с нея. Тя го искаше, аз не го разбирах, но въпреки това й го дадох.

— Звучи странно — отбеляза Джоузи, когато той не продължи.

— Наистина беше — съгласи се Джейк. — До ден-днешен не го разбирам. Онова, което знам обаче, е, че все още ме вбесява, затова се опитвам да не мисля за него.

— Не е нужно да споделяш.

Това го накара да се усмихне широко.

— Бейби, вече изложих живота си на показ. Късно е за това.

— Действително — промълви тя, но Джейк долови усмивката в гласа й и се обърна, за да я види.

Успя да я зърне за миг, преди отново да насочи вниманието си към пътя, и се радваше, че я беше видял.

Тя по принцип си беше хубава. Ала когато се усмихваше…

Исусе.

— Но не искам да се ядосваш — продължи тя.

— Твърде много време мина, вече не си струва да се ядосвам.

— Окей.

— Карахме се. Не непрекъснато, но се случваше. И честна дума, не знам какъв й беше проблемът, но имаше такъв. Заяждаше се за нещо и не се отказваше, а после започна да се заяжда за всичко и накрая реши да се отърве от мен. Както аз си го спомням, всичко започна от това, че поиска нова кола. Не можех да си позволя нова, затова купих втора ръка. Беше по-хубава от онази, която имаше дотогава, и реших, че няма да има нищо против. Да, ама не. Каза ми, че никога не я слушам. Аз й казах, че я слушам, но че не можем да си позволим чисто нова кола. Тя стана гадна, продължи да се държи отвратително и ме изрита. Изгуби мъжа си, но получи нова кола.

— Това е нелепо — отсече тя, внезапно ядосана, и Джейк потисна усмивката си.

Трябваше обаче да признае, че реакцията й му беше приятна.

— Случи се тази гадост, значи, а после тя поиска да се сдобрим. Онова, което имахме, беше добро, така че се опитах, но все си спомнях за случилото се и то ме вбесяваше, така че нещата не се получиха. Тя захвърли брака и семейството си заради една нова кола. Не може така.

— Напълно съм съгласна — заяви Джоузи и този път Джейк не потисна усмивката си.

А й се отдаде.

— Все пак животът се стече така, че от това в крайна сметка получих Итън, ако бях останал с Дона, той нямаше да се роди, така че нещата все пак се наместват по един или друг начин.

— Да — съгласи се тя.

Това бе изречено задъхано и Джейк не знаеше защо. Но му хареса как прозвуча.

— Манди, номер две, беше страхотна — продължи той. — Нея също я обичах. Страшно си падаше по мен и по това, да бъде доведена майка на децата ми. Надянах й пръстен, тя ме искаше, оказа се обаче, че двайсет и четири часа в денонощието, седем дни в седмицата децата й идват в повече. Така че се изнесе.

Един ден се прибрах и нея я нямаше. Получих документите за развода по пощата. Оттогава не съм я виждал. Хубавото беше, че докато аз не я бях видял какво представлява, децата я бяха разбрали колко струва, така че мен ме разтърси, когато ме напусна, но те се радваха, че си е отишла.

— Това, ами… това с разтърсването звучи неприятно.

Джейк поклати глава при думите й и начина, по който ги беше изрекла.

Мамка му, през половината от времето с нея и начина, по който говореше, не знаеше дали да се смее, или да я целуне.

За съжаление, последното не можеше да направи, а не смяташе, че първото ще й хареса особено, затова не направи нито едното, нито другото.

— Така си беше, миличка, но не се тревожи. Бързо ми мина, когато тя се изнесе по този начин. Не беше готино, но в крайна сметка реших, че съм се отървал леко и бързо, така че всичко беше наред.

— А последната? — подкани го Джоузи, когато той замълча.

— Слоун, майката на Итън.

— Да.

— И си навита на пълна откровеност?

Пауза, а после:

— Да, Джейк, навита съм.

Той отново се усмихна широко на начина, по който го беше казала, а после заяви:

— Беше фантастична в леглото.

Когато не добави нищо повече, тя попита:

— И това е всичко?

— Не. Беше невероятно фантастична в леглото.

— Аз, ъъъ… ами… искам да кажа… звучи така, сякаш не си искал да сложиш край на връзката с никоя от тях.

— Отвориш ли си очите, няма как да не видиш знаците. Държиш ли ги затворени обаче, нищо няма да разбереш. Поглеждайки назад, всяка от тях ми даде причини да се откажа още преди нещата да опрат до адвокати. Не го видях, защото не бях достатъчно мъж, за да го видя.

Отново се възцари дълго мълчание, преди тя да каже:

— Аз не знам много по тези въпроси, Джейк, но смятам, че един мъж не би заслужавал да се нарече истински мъж, ако е влюбен и няма смелостта да опита.

„Смелостта да опита.“

Мамка му.

Джоузи продължи:

— Ето защо, с изключение на майката на Итън, която не твърдиш да си обичал, ти просто си последвал сърцето си и аз намирам това за много мъжествено.

„Последвал сърцето си.“

Мамка му.

— Джейк? — повика го тя, когато той се умълча.

— Да, бейби? — отвърна той тихичко.

— Аз… — Още една пауза, а после: — Наистина ли си добре?

— Казах ти всичко, то беше грозно, а ти беше мила. — Той се пресегна и улови ръката й. Стисна я лекичко и довърши: — Оценявам го, миличка.

— За нищо — промълви тя и макар да й отне един миг, стисна ръката му в отговор.

Джейк я задържа в своята, отпускайки опакото на дланта си върху лъскавата коприна, обгърнала мекото й бедро, и тя отново го стисна, този път — малко по-различно. Той мислеше, че знае защо, но въпреки това не я пусна дори когато пристигнаха пред „Стрехите“ и влязоха в паркинга. Пусна я едва когато спря пред входа.

Изключи от скорост, слезе, заобиколи колата и отиде да й отвори.

— Ще те оставя тук. Мястото винаги е претъпкано. Ще трябва да паркирам доста далеч и не искам да вървиш — обясни той.

— Много мило, Джейк. Благодаря ти — отвърна тя и откопча колана си.

След това се обърна към вратата и предпазливо сложи една от своите адски секси обувки на прага. Джейк постави ръце на кръста й, тя се подпря лекичко на раменете му и той я свали на земята.

След това я пусна и когато тя вдигна ръце от раменете му, улови една от тях и я въведе вътре.

След като се погрижи да я настани на топло, сложи свободната си длан на шията й и като стисна ръката й, която все още държеше в своята, се приведе напред:

— Веднага се връщам.

Сините й очи задържаха неговите и тя промълви:

— Окей.

Джейк се усмихна широко и излезе.

Когато се върна, беше посрещнат от зашеметяващата гледка на Джоузи в онази нейна рокля. Естествено, бяха взели палтото й.

Докато той се мъчеше да се съвземе от вида й в роклята, тя обърна поглед към него, почти на секундата, в която прекрачи прага; устните й се извиха в усмивка, по някаква причина очите й грееха.

— Попитах — каза тя. — Масата ни е готова.

След това му протегна ръка.

Исусе.

И в този миг го осъзна по начин, който знаеше, че никога няма да забрави — готов бе да улови ръката й и да я остави да го заведе, където си поиска. Достатъчно бе да се усмихне, да обърне очи към него и да му протегне ръка и той би отишъл с нея в ада, и би го сторил широко усмихнат.

Даваше си сметка, че идеята е лоша.

Даваше си също така сметка, че никой не тъжи за Лиди, както тя го прави, без да изпитва дълбоки чувства. Знаеше, че няма да се откаже от къщата, нещо, което би разбило сърцето на Лиди… нито от децата му. Знаеше, че се грижи за една умираща жена, която едва познава, за да може съпругът й да си отдъхне мъничко. Знаеше, че тя е единственият човек, който бе в състояние да пробие дори мъничко мрежата на тийнейджърската драма, която Амбър беше оплела около себе си. Знаеше, освен това, че дъщеря му се беше отказала от вегетарианството си само след един ден — и определено беше заради Джоузи. Знаеше, че бе помогнала на сина му с домашното. Знаеше, че й бе разказал всичките си шибани проблеми с жените, а тя го бе направила да изглежда така, сякаш бе някакъв рицар в лъскави доспехи. И най-сетне, беше си дала сметка, че е оплескала нещата между тях, и не бе изчакала дори ден, за да си донесе задника при него и да му се извини.

Освен това тя грешеше. С Дона и Манди беше сляп.

Сега обаче очите му се бяха отворили и адски му харесваше онова, което виждаше.

Пристъпи напред и пое протегнатата й ръка. След това я притисна до себе си и погледна хостесата.

— Както дамата ви каза. Спиър.

Хостесата кимна и взе две менюта.

— Разбира се. Моля, последвайте ме.

Продължи да я притиска до себе си и докато отиваха към масата. Не му убягна това, че никога, нито веднъж през целия си живот и с всички жени, които бе имал (някои от които наистина си ги биваше), не бе изпитвал по-голяма гордост, отколкото сега, докато прекосяваше ресторанта с Джоузи до себе си.

Когато стигнаха до тяхната маса (в средата, точно както му харесваше, та всички да могат да видят него и невероятната жена, с която бе дошъл), я пусна, за да издърпа стола й.

Настани я и видя как хостесата разгъна салфетката й и Джоузи се облегна назад с отработена лекота, за да може момичето да я сложи в скута й.

Джейк грабна своята — нямаше да остави хостесата да направи същото и с него.

Дадоха им менютата, казаха им, че сервитьорът ще им съобщи какви са специалитетите на вечерта, и хостесата се оттегли, а на нейно място се появи помощник-келнерът и напълни чашите им за вода.

Джоузи вдигна очи към момчето и промълви:

— Благодаря.

След това обърна още по-лъчезарен поглед към Джейк.

И когато го направи, той почувства как гърдите му отново се стягат, ала този път от съвършено различно чувство.

Помощник-келнерът се оттегли и Джоузи начаса се приведе напред.

— С баба сме идвали тук три пъти.

Мамка му.

Джейк я наблюдаваше изпитателно, чудейки се дали бе изтълкувал погрешно блясъка в очите й и дали това не бяха сълзи, а не щастие.

— Обожавам това място — продължи тя. — На два пъти празнувахме рождения ми ден и веднъж — нейния. Това е един от най-любимите ми ресторанти на света.

Е, това беше добре.

Широка усмивка огря цялото й лице, разкривайки прекрасните й бели зъби.

Стомахът на Джейк се сви.

И преди бе виждал усмивката й. Ала никога такава.

Беше феноменална.

— Вече ходих в „Брийз Пойнт“, с баба ходехме и там, по-често, защото не е толкова скъпо. Отидох сама. Не беше ужасно, но ме натъжи, и то не само защото онзи отвратителен мъж ми досади — сподели тя, все така усмихната.

И тогава го каза:

— Ала сега съм в прелестна рокля, ти си страшно красив в костюма си и истински кавалер, което е изключително очарователно, и се намираме в превъзходен ресторант, където съм сигурна, че ще ни поднесат невероятна храна. И това не ме натъжава, защото знам, че баба би се радвала, че сме тук и се наслаждаваме на всичко това… заедно.

Тя се пресегна, отпи от чашата с вода и я върна на масата, след което отново вдигна очи към Джейк. През цялото това време, все още несъвзел се от усмивката и думите й, Джейк не можеше да измисли нищичко, което да каже в отговор.

— Сега ние ще си създадем прекрасен спомен тук. Не е ли прелестно това? — попита тя.

— Да, бейби — насили се да отговори той.

Тя продължи да го заслепява с усмивката си още миг, преди да продължи и напълно да разтърси света му:

— Благодаря ти, че ми даде това. То означава много за мен.

— За мен е удоволствие, миличка — прошепна той.

И именно в този миг го връхлетя нещо друго.

Откакто я беше видял за първи път, тя беше обгърната в пелена от скръб. Продължаваше да живее, ден за ден, но тя я задушаваше.

Ала сега беше щастлива.

Благодарение на него.

Мамка му, усещането беше страхотно.

Видя как тя наклони глава към менюто и промълви:

— Чудя се какви ли са специалитетите. Винаги са просто великолепни.

— Отпусни му края, Готина, поръчай каквото си поискаш — промълви Джейк в отговор и тя отново го погледна с блеснали очи и му дари поредната си ослепителна усмивка.

Той й се усмихна в отговор, след което, все така широко ухилен, зачете менюто си.

Все още не си бе избрал, когато до масата се приближи един сервитьор и под недоумяващия поглед на Джейк остави чаша шампанско пред Джоузи.

— Добър вечер — поздрави той, докато Джейк местеше поглед от чашата към Джоузи, която я гледаше изучаващо, и накрая към него. — От господина на бара е — обясни с усмивка и махна с глава към бара.

След това попита Джейк какво ще желае за пиене, но Джейк погледна покрай Джоузи, която се бе обърнала към бара. И тогава го видя.

Шибания Бостън Стоун.

Копелето имаше наглостта да изпрати питие на жената, която седеше на масата на Джейк.

— Господине? — повика го сервитьорът и Джейк го погледна.

— „Будвайзер“. В бутилка, ако имате — поръча той отсечено.

— Разбира се — отвърна сервитьорът. — Искате ли да чуете специалитетите за вечерта?

Джейк погледна към Джоузи и видя, че тя се взира гневно в чашата с шампанско.

— Върни се малко по-късно — нареди той.

— Разбира се.

Сервитьорът се оттегли.

В момента, в който той го направи, Джейк разбра колко много е подразнена Джоузи, защото дори не се поколеба да му го каже.

— Това мина всякакви граници — изсъска тя. — Толкова нетактично. Аз съм на вечеря с друг мъж, а той изпраща чаша шампанско само на мен? Това е недопустимо. То е изключително грубо, както и арогантно. Действително ли си мисли, че това ще ме впечатли? Ако е така, дълбоко се заблуждава.

В мига, в който тя свърши, Джейк се изправи, хвърли салфетката си на масата и взе чашата с шампанско.

След това заобиколи масата, без да сваля очи от мишената си, а кръвта във вените му кипеше. Спря само защото усети ръката й да се обвива около неговата.

Сведе очи надолу и видя, че лицето й бе пребледняло и разтревожено.

— Джейк… — започна тя шепнешком.

— Всичко ще бъде наред, бейби — увери я той. — Остани тук. Няма да се бавя.

След това издърпа ръката си от нейната, като преди това я стисна лекичко, и се приближи до Стоун.

Постави чашата на бара до него и изръмжа:

— Навън.

Не изчака да види дали Стоун ще го последва. Може и да не го познаваше, ала познаваше този тип мъже. Макар да му беше ясно, че Джейк може да го смаже (и то не само защото Джейк беше пет сантиметра по-висок и около петнайсет килограма по-тежък), той нямаше да преглътне удара, който мъжествеността му щеше да понесе, ако останеше да си седи, когато го бяха предизвикали по този начин.

Не се беше излъгал. Когато излезе навън, Стоун вече беше там. Задникът мина покрай него и те се изправиха един срещу друг.

— Здрави топки имаш — изплющя гласът на Джейк.

В отговор копелето се ухили широко:

— Това шега с името[1] ми ли е?

— Изобщо не се опитвам да бъда забавен, задник такъв — изплю Джейк. — Сериозно? Да изпращаш питие на жената, която седи срещу мен, на моята маса?

— Купих цялата бутилка, но изпих останалото. Сигурен съм, че едва ли би могъл да оцениш както трябва достойнствата на „Дом Периньон“[2].

Гласът на Стоун беше равен, думите му — подигравателни.

Джейк ги пропусна покрай ушите си. Какво мисли Стоун за него нямаше значение. И никога нямаше да има.

Онова, което имаше значение, бе, че Джоузи си прекарваше добре, усмихваше се ослепително, а миг по-късно беше ядосана заради този задник.

— Джоузи е прекалено изискана, за да ти го каже направо — отвърна Джейк. — Но докато идвахме насам, ми разказа, че сте се уговорили да излезете на питие. Каза ми също така, че не иска да го прави. Поговорихме за това и решихме аз да те светна. И сега, когато ми се удаде тази възможност, ето как стоят нещата. Тя не си пада по теб. Откажи се. И един съвет: Жена с нейната класа? Номерът, с който й излезе току-що, може единствено да я ядоса, нищо друго.

— В понеделник ще видим дали Джоузефин си пада по мен, или не.

Исусе! Глух ли беше?

— Май не ме чу — отвърна Джейк. — Нищо няма да видиш, защото, ако се появиш в „Клуба“, тя няма да е там, тъй като по същото време ще приготвя вечеря за мен и за семейството ми.

Раздразнение пробяга по лицето на Стоун, преди той да успее да го скрие и да вирне брадичка.

— Очевидно е решила да опита нещо по-долнокачествено, но жена като нея, рано или късно, идва на себе си, когато тръпката от новото изживяване премине.

Какъв му беше проблемът на този тип?

— Току-що изгуби баба си, задник такъв — напомни му Джейк.

— И във време на скръб е добре да насочим мислите си към други, по-приятни неща, а когато тя ми даде тази възможност, аз с удоволствие ще й помогна да насочи мислите си именно към тях.

— Исусе, ама ти сериозно ли? Казах ти, че не си пада по теб. Наистина ли си мислиш, че оная ти работа е толкова голяма?

— Никога не съм бил от тези, които се сравняват с другите. По това се различаваме. Както и по всичко останало, Спиър. С изключение на факта, че и двамата сме наясно колко готино за чукане парче е Джоузефин Малоун. И макар да не вярвах, че е възможно, появата й в тази рокля днес доказа, че е дори още по-готина за чукане, отколкото си мислех. Ако ти имаш достатъчно здрави топки, съветът ми е да не губиш време и да действаш бързо. Тази вечер. Преди очарованието ти да се изхаби. Но моля те, недей да го правиш до стената в преддверието на Лавандуловата къща. Там смятам да я изчукам аз за първи път.

На Джейк му причерня пред очите, но не успя да каже нито дума.

То беше, защото Джоузи изникна зад гърба му. А той беше толкова бесен, погълнат изцяло от задника пред себе си, че дори не бе чул тракането на токчетата й по паважа. Разбра, че е тук, когато усети как рамото й го удари лекичко по ръката, докато минаваше покрай него. Пред очите му Джоузи вдигна ръка и с всичка сила зашлеви Стоун през лицето.

Главата на Стоун отхвръкна назад и Джейк се раздвижи. Стисна китката й и я свали до корема й, след което я издърпа до себе си и отстъпи назад, обвивайки другата си ръка около гърдите й.

Ала сега тя беше напълно погълната от задника пред тях.

— Ти, мерзавецо — изплющя гласът й, при което яростта на Джейк в миг се изпари и той трябваше да стисне зъби, за да не се разсмее на нелепата й обида, която въпреки това беше невероятно сладка, защото беше съвсем в стила на Джоузи. — Как се осмеляваш! Ти си… ти си… неописуем — довърши тя, съскайки.

Лицето на Стоун в миг се промени, очите му се приковаха в нея, устните му промълвиха:

— Джоузефин…

— Нито дума повече! — предупреди го тя гневно. — Боя се, че трябва да ти съобщя, че заради поведението ти тази вечер и нещата, които те чух да казваш току-що, няма да изляза на питие с теб този понеделник. Всъщност бих предпочела да не те виждам никога повече. Достатъчно ясна ли бях?

— Съжалявам, че трябваше да чуеш това, Джоузефин, но позволи ми да… — започна Стоун.

— А аз се радвам, че го чух — прекъсна го тя. — Досега смятах, че си просто арогантен и безчувствен. Сега знам, че си много повече и нищо от това не е хубаво. Онова, за което съжалявам, е, че двамата с Джейк си прекарвахме чудесно. Първата прекрасна вечер, откакто баба почина, а ти я помрачи. За щастие, такива като теб е лесно да бъдат забравени, така че можем да оставим неприятната ти особа зад гърба си, да се върнем в ресторанта и да продължим да се наслаждаваме на вечерта.

Джейк я слушаше, отбелязвайки си наум никога да не я ядосва, когато тя се освободи от ръцете му, но улови дланта му.

— Да вървим, Джейк. Донесоха бирата ти, а аз току-що открих, че отчаяно се нуждая от мартини.

Тя го дръпна.

Джейк й се ухили широко, ухили се и на мръщещия се Стоун, който бе приковал в Джоузи мрачен поглед, който изобщо не му се понрави. Разбира се, задникът не можеше да направи нищо. Беше я изгубил окончателно, дори повече отпреди. Нямаше значение, че е фрашкан с пари и можеше да изпраща чаши скъпо шампанско на масата й. За Джоузи той беше престанал да съществува.

Усмихвайки се широко при тази мисъл, Джейк се остави Джоузи да го поведе към ресторанта.

Ала когато се обърна, тя се олюля на високото си токче и той я дръпна за ръката, за да я накара да политне към него. Пусна ръката й само за да я улови през кръста и да я притисне до себе си, преглъщайки надигналия се в гърдите му смях, когато от устните й се откъсна едно ядосано: „Да му се не види!“.

— Само така, бейби — прошепна той. — Направо го сравни със земята. И няма значение какво правиш в тези обувки. Ще изглеждаш страхотно, докато го правиш, а той няма никакъв шанс, така че всичко е наред.

Помогна й да изкачи стъпалата и тъкмо посягаше да й отвори вратата, когато тя заяви:

— Този мъж е долно нищожество.

— Този мъж вече е в огледалото ти за обратно виждане, а на пътя пред теб има мартини и страхотна вечеря.

Чу я как си пое дълбоко дъх, докато я издърпваше през вратата, а после тя каза:

— Действително.

Джейк я стисна лекичко и усети ръката й да се плъзва по гърба му, докато той я насочваше към масата им.

Пуснаха се едва когато той издърпа стола и й помогна да седне, преди да заеме своето място.

Тъкмо разстилаше салфетката на скута си, когато тя каза:

— Права бях. Ти си истински кавалер.

Джейк вдигна очи и видя, че е приковала поглед в него.

— Какво?

— Смятам, че онова, което направи току-що, е едновременно благородно и храбро. Никога досега не бях виждала мъж да се държи по този начин. Това, че когато аз бях ядосана, ти реагира мигновено, за да се справиш с положението, бе просто възхитително.

Той се усмихна широко насреща й и каза:

— Комплимент ли ми правиш?

Тя кимна.

— Да. Нищо чудно, че баба те е харесвала. Тя все повтаряше, че кавалерството и благородството са на изчезване. Смяташе, че е наистина жалко. Твърдеше, че този тип мъже са рядкост в наши дни. Очевидно е открила един такъв мъж в твое лице. Все по-ясно разбирам защо ме е оставила на теб — знаела го е и е искала да имам точно това.

Джейк не каза нищо. Причината бе, че отново се беше вкаменил, за да може да изпита докрай усещането от думите й, разтърсващи тялото му.

— Онова, което не разбирам, е защо те е крила от мен. — Джоузи отмести очи и продължи да говори на килима: — Както и да е, случилото се преди малко бе крайно неприятно. — Тя отново го погледна. — Затова те моля да си спестим обсъждането на всичко, което би могло да ни разстрои, и да възобновим изключително приятната си вечер.

Господи, беше неповторима.

И невероятно сладка.

Джейк отново се ухили широко насреща й.

— Можем да възобновим каквото си поискаш, Готина.

Видя как очите й припламнаха, по изразителното й лице пробяга още нещо, което сгря чертите й, и най-сетне тя се усмихна.

Джейк остави и тази усмивка да го прониже, а после с крайчеца на окото си зърна техния сервитьор. Улови погледа му и кимна.

Сервитьорът побърза да се приближи.

— Дамата би искала мартини — каза Джейк.

— С водка и с маслини — поясни тя.

— Веднага ще се погрижа — отвърна сервитьорът.

— А след това бихме искали да видим специалитетите — добави Джейк.

— Разбира се. — Сервитьорът кимна и се поклони лекичко. — Веднага се връщам.

— А сега — започна Джоузи, когато той се отдалечи, — бих искала да знам дали има нещо, което Кон не яде, за да измисля менюто за понеделник.

Джейк взе бирата си, без да обръща внимание на охладената чаша, която му бяха донесли, и отговори:

— Кон е алергичен към зеленчуци.

Отпи от бутилката и потисна поредната усмивка, когато видя големите й сини очи да се разширяват.

— Това е ужасно. Алергичен към зеленчуци? Всички зеленчуци?

Джейк остави бирата си на масата и се приведе към нея.

— Бейби, това е просто израз. Не е алергичен. Просто ги мрази.

— О! — измърмори тя, а после погледът й стана строг. — Трябва да го преодолее. Не е здравословно в диетата му да не присъстват зеленчуци.

— Ще те оставя да му го кажеш в понеделник.

Тя изпъна рамене и заяви:

— Ще го направя, без да губя нито ден. Лично аз смятам, че младите мъже продължават да растат, докато не навършат двайсет и няколко години. Вече не е малък, но ако диетата му е по-укрепваща, кой знае какво би могло да се случи.

Мамка му, беше несравнима.

— Да, Джоузи. Кой знае — промълви Джейк.

— А сега ми се прииска пържола — смени темата тя. — Какво ти се иска на теб?

Ако трябваше да е напълно откровен, искаше нея, сладка, непохватна и изискана, искаше да я вкуси там долу и да я чуе как стене.

Не го изрече на глас обаче.

Вместо това каза:

— Ще изчакам специалитетите.

Тя кимна и се усмихна.

Джейк й отвърна със същото.

А после й донесоха мартинито.

Джейк седеше на прозореца в светлата стая, протегнал крака пред себе си, с чаша от уискито на Лиди в ръка, зареял поглед към лунните лъчи, огряващи морето отвън.

Джоузи се бе разположила срещу него, подвила крака под себе си, извила тяло и притиснала гръб до облегалката с лице към прозореца.

Беше му направила мъничък подарък, сваляйки обувките си — за първи път си позволяваше нещо толкова непринудено в негово присъствие. Не беше пуснала косата си, а след тази нощ Джейк си мислеше, че наистина трябва да я види с разпусната коса.

Но всяко нещо с времето си.

Тя отпиваше от тумбеста чаша за коняк лилава напитка, която си бе наляла от някаква префърцунена бутилка и която миришеше на сироп за кашлица (както бе установил, когато тя му подаде чашата си, след като я бе попитал какво е това). Достатъчно му бе само да я подуши и изражението му трябва да го беше издало, защото тя побърза да си вземе чашата, като се изкиска тихичко и очарователно.

След като го покани на питие след вечеря, тя напълни чашите им, събу си обувките и го отведе в любимата си стая.

Вечерта беше минала наистина добре и Джейк го знаеше, защото усмивките й бяха толкова много, че им бе изгубил бройката. Дори се бе смяла, обикновено беззвучно и очарователно, ала веднъж толкова силно, че чак раменете й се разтресоха.

Онова, което я бе накарало да се усмихва и смее, бяха неговите истории за децата или пък за момчетата от спортната зала, или пък как танцьорките и охраната от клуба му непрекъснато излизаха заедно, късаха, правеха сцени и се мъчеха (безуспешно) да го скрият от него, тъй като той не позволяваше връзки между колеги.

На свой ред тя също го бе накарала да се усмихва, отпускайки се все повече и повече с напредването на вечерта, разказвайки му за местата, които беше посетила, нещата, които беше правила, и хората, които познаваше и с които бе работила. Някои от имената на музикантите определено му бяха познати. Чувал бе дори за някои от дизайнерите.

Единственото, което го поразтревожи, бе начинът, по който говореше за всичко това. Очевидно обичаше работата си, харесваше и/или се възхищаваше на хората, с които работеше, и очевидно обожаваше онова, което прави, и хората, с които го прави.

С космополитен живот като нейния, сред модния и музикалния елит, на Джейк му беше ясно, че няма да й е лесно да се установи в малко крайбрежно градче в Мейн, независимо колко живописно беше, нито пък колко невероятна бе къщата й в него.

Меките й думи го отвлякоха от мислите му.

— Докато баба все още можеше да се качва по стълбите, двете с нея много често седяхме тук.

Очите му се насочиха към нея и откриха, че нейните все още са зареяни навън. Тя продължи да говори:

— Когато бях малка, си измислях истории и й ги разказвах. Според мен тя знаеше, че са просто мои фантазии, ала никога не каза нищо. Когато пораснах, не беше нужно да казваме каквото и да било. Тя отпиваше от своя „Драмбуйе“[3], аз — от моя „Шамбор“, докато си седяхме тук, съзерцавахме морето и просто бяхме. Заедно.

Джейк не каза нищо — разчитайки настроението й, предположи, че тя не се нуждае от терапевт или събеседник.

Имаше нужда от някой, който да я изслуша.

И той щеше да й даде именно това.

Само че бе сгрешил.

Разбра го, когато тя се обърна и улови очите му в приглушената светлина.

— Ще ми разкажеш ли как се запознахте? — помоли го тихичко.

— Ще ти разкажа всичко, което поискаш, бейби — отвърна той също така тихо.

Джоузи кимна и той й даде онова, от което се нуждаеше.

— Спортната ми зала не вървеше добре — започна той.

Тя наклони глава на една страна, а Джейк продължи:

— За да изкарвам нещо от нея, трябва да предлагам силови тренировки, спининг, аеробика и разни такива. В град с тези размери не можеш да очакваш да направиш много пари от боксова зала. Така и стана. Проблемът бе, че имах три деца, за които да се грижа, както и жена по онова време, така че се нуждаех от пари. Една моя приятелка е репортерка в общинския вестник и когато изглеждаше, че залата ще фалира, тя здравата раздуха нещата, с надеждата да ми набави нови членове. „Камиона губи спортната си зала“. „Децата губят боксовата си лига“.

— Децата губят боксовата си лига? — повтори тя.

Джейк кимна.

— Ръководя детска боксова лига. Тренират три дни седмично, след училище, а срещите са през уикендите. Не е много голяма, но винаги идват около двайсет-трийсет деца. Не изкарвам никакви пари от нея — таксата едва покрива екипировката и изяжда от времето на залата. Но пък така хлапетата не се занимават с глупости, освен това ги възпитава на дисциплина, дава им увереност, учи ги, че е важно да се грижиш за тялото си, и им дава уменията да се защитават.

— Никога не си го споменавал — отбеляза тя.

— Познаваме се съвсем отскоро, миличка.

Тя кимна, а после каза:

— Чух нещо за това с „камиона“, а и залата ти се нарича така. Какво означава?

— Аз съм Камиона.

— Моля?

Джейк се ухили насреща й.

— Аз съм Камиона, Джоузи. Някога се боксирах. Така ми викаха.

Тя се изпъна.

— Ти си боксьор?

Усмивката на Джейк стана още по-широка.

— Да, аз съм боксьор. Бях доста добър. Затова се появих във вестника, макар и да беше само местният вестник. Започнах да се боксирам отрано само за да поддържам форма. Не си падах по отборните спортове, а баща ми не си падаше по идеята да има дете, което само се размотава наоколо и зяпа телевизия. Открих, че ми пасва. Харесваше ми да видя на какво е способно тялото ми, но най-вече — да поставям тялото си на изпитание Тренираш, изучаваш противника си, набиват ти стратегии в главата, но когато излезеш на ринга, оставате само ти и той, и целта е доста брутална. Трябва да пребиеш другия, за да не те пребие той.

Джейк замълча и тя попита:

— И си бил доста добър?

— Аха.

— Колко добър?

— Имах няколко платени мача във Вегас. Ето колко.

Тя прозвуча очарователно объркана, когато попита:

— Това хубаво ли е?

Той отново й се усмихна.

— Да, Джоузи. Това е хубаво. Боксирах се в колежа, един треньор мениджър се свърза с мен и аз зарязах училището и се посветих само на това. Получи се. Уредиха ми няколко сериозни мача. Изкарвах добри пари. Попътувах, видях някои интересни места. Беше хубаво, вълнуващо, харесваше ми и страшно обичах да се боксирам. Само че с бокса човек трябва да действа умно и да се оттегли, когато му дойде времето. Тялото ти не може да търпи всичко това до безкрай. Така че се оттеглих, върнах се в Мейн и използвах парите, които бях натрупал, за да отворя залата.

— Все още не разбирам защо те наричат Камиона — каза Джоузи.

— Наричат ме Камиона, защото в колежа нокаутирах едно хлапе на третата минута от първия рунд. Когато от вестника на колежа го попитаха какво се случи, той отговори, че дясното ми кроше било, като да те блъсне камион. Оттогава ми остана прякорът.

— Да разбирам, че това е ласкателно?

Думите й извикаха нова усмивка от Джейк.

— Да, бейби. Много — потвърди той и видя как зъбите й проблеснаха за миг, преди да го подкани да продължи разказа си.

— И така, бил си на път да изгубиш залата си…

— Аха. И тогава Лиди прочела онази статия и дойде да ме види. Не съм сигурен, че беше, защото държеше Камиона да спаси залата си. По-скоро ставаше дума за това, децата да си запазят боксовата лига. Каквото и да беше причината, тя дойде и ми предложи парите, които ми трябваха, за да изляза от задънената улица.

— А… — промълви тя.

— И каквато си беше, Лиди ме накара да се разговоря и много скоро научи цялата ми история. Татко беше починал, мама не беше добре и не след дълго щяхме да открием, че умира. Спортната ми зала беше на червено и за да изхранвам семейството си, нощем работех като охрана в „Цирка“. Живеехме в двустаен апартамент, недалеч от пристанището — гадно място по всяко време, но според това, откъде духа вятърът, понякога цялото вонеше на умряла риба. Дона вече бе започнала да се отдава на влечението си към млади мъже, така че повече се интересуваше от това, да намери кого да вкара в леглото си, отколкото да бъде с децата си в дните, когато трябваше да ги вземе. В резултат на което Слоун непрекъснато ми надуваше главата, защото изобщо не беше във възторг от това, че през по-голямата част от времето трябваше да се разправя, освен с бебето и с още две деца в онзи малък апартамент, докато Дона ходи по мъже.

— Затова ли те напусна? — попита Джоузи.

— Не тя ме напусна, бейби. Аз я изритах.

В гласа й се промъкна изненада.

— Ти си сложил край на връзката ви?

Джейк се приведе към нея.

— Със Слоун най-сетне се научих да го правя. Понякога животът доста се сговнява, а точно по онова време моят се беше сговнил ужасно. Знаех, че апартаментът е ужасен. Не исках семейството ми да живее в него. Бях близък с баща ми, обичах майка ми и никак не ми беше лесно да се справя с неговата загуба и с това, че и на нея не й оставаше много. Залата не вървеше. Знаех, че трябва да се откажа от нея, и това ме убиваше. Наистина обичам тази зала. Само че семейството ми беше по-важно. Работех на две места, едвам се довличах вкъщи в три през нощта, ставах в седем, за да отворя залата, заспивах като пребит винаги когато ми се удаваше възможност. Не исках такъв живот и се опитвах да намеря изход. Слоун не се опитваше да намери нищо друго, освен още начини да ми вгорчава живота. Когато положението се скапе, жената трябва да стои до мъжа си. Не го риташ, когато и без това е паднал.

Последва пауза, а после тя прошепна:

— Това е много вярно.

— Знам, че е.

Тя продължи, все така шепнешком:

— Съжалявам, че е постъпила така с теб, Джейк.

Толкова шибано мила.

— Аз не бях по-различен по онова време, миличка. Ала след начина, по който тя ми обърна гръб, но най-вече на Итън, когато си намери друг мъж и си уреди нов живот, изобщо не съжалявах, че се отървах от нея.

Тя задържа погледа му в продължение на един дълъг миг, преди да попита:

— И тогава баба ти е предложила пари, за да купиш „Цирка“?

— Аха — кимна Джейк. — Мястото бе същинска дупка. А собственикът му, Дейв, беше истински задник. Не плащаше почти нищо на момичетата, твърдейки, че си изкарват парите от бакшиши. Всяка вечер дежуреха по двама биячи. Само двама. С клуб като този така сам се молиш за неприятности. Зад бара работеха момичета, които не можеха да направят нищо, ако положението загрубее. Въпреки това той изкарваше добри пари. Наистина добри. Затова, когато реши да продаде мястото, аз знаех, че ако успея да го купя, трябва само да го пипна малко, за да изкарвам още повече.

— Поради което си разказал на баба и тя е повярвала в теб.

Джейк отново се усмихна.

— Да. Тя повярва в мен, Готина. Каза ми, че ако успея да взема кредит за залата, тя ще ми даде остатъка от парите и ще мога да си опитам късмета с „Цирка“, и с течение на времето да й върна заема. Разбира се, аз отказах.

Джоузи се изпъна и се приведе към него, а в гласа й отекна изненада.

— Отказал си?

— Отказах — потвърди Джейк. — Да взема подаяние от една осемдесет и шест годишна старица? — Той поклати глава.

— Но в крайна сметка си ги взел — отбеляза тя.

Джейк кимна.

— Да, взех ги. След като й бях отказал поне сто пъти. Хубавото във всичко това беше, че тя се заинтересува от мен, хареса ме, аз също я харесах. Междувременно се запозна с децата, стана част от живота ни, на нас ни беше приятно и я задържахме, а тя задържа нас. В крайна сметка успя да сломи съпротивата ми и аз приех парите й. Взех заем срещу залата, тъй като притежавах сградата. Затворих „Цирка“ за два месеца и заедно с едни приятели го стегнахме, след което отново го отворихме. За една година успях да върна парите на Лиди, за три изплатих заема срещу спортната зала. Намерих къща с четири спални, така че всяко от децата ми да си има своя стая. Животът ни се промени. Вече не беше отвратителен. Стана добър. И Лиди беше катализаторът за всичко това.

— И именно така сте се запознали — меко каза Джоузи.

— Именно така се запознахме — отвърна той също така меко.

Тя продължи, все така тихо:

— Радвам се, че ти е помогнала, Джейк.

— Аз също, миличка.

Тя отново се обърна към гледката навън и каза:

— Не разбирам обаче как е могла да бъде толкова важна част от твоя живот и от този на децата ти, а никога не ме запозна с вас.

Това беше трудната част.

Джейк знаеше, че е гадно да й го причини, ала тя страдаше, така че той нагази и с двата крака.

Щеше да се оправи с последиците, когато му дойдеше времето. Ако изобщо дойдеше някога.

— Бейби, когато ти идваше на посещение, за нея не съществуваше нищо друго, освен теб — каза и тя го погледна.

— Моля?

— През цялото време говореше за теб. Ти беше всичко за нея. И когато й дойдеше на гости, тя ужасно се вълнуваше. Нямаше търпение. Не беше трудно да види човек, че страшно й липсваш, когато си заминеш. Неописуемо. Така че според мен, когато те имаше до себе си, тя не искаше да те дели.

— Но ние непрекъснато ходехме по тържества и гостувахме на другите й приятели — възрази Джоузи.

— Е, да, ама аз не съм точно в нейната възрастова група, а семейството ми не е от нейната среда. Не ни канят да играем бридж, нито пък посещаваме църковните събирания.

— Така е — промълви тя.

— А от онова, което ми разказваше, след като ти си заминеше, знаех, че докато ти си тук, тя не живее живота си в движение, общувайки непрекъснато, както правеше до момента, в който това стана невъзможно. Когато ти беше тук, тя си почиваше от всичко. Отдаваше ти цялото си време и попиваше колкото се може повече от твоето.

Думите му бяха последвани от мълчание, което тя най-сетне наруши тихо:

— Ние се поглъщахме.

— Я пак?

Тя отново погледна към прозореца.

— Когато бяхме заедно, се поглъщахме една друга. Мислех, че е просто защото баба много ми липсваше. Когато бях тук, се възползвах от всяка секунда с нея, в тази къща. Запечатвах я в паметта си. Правех го дори преди… — Гласът й заглъхна и тя започна отново: — Правех го дори когато бях малка. Обожавах да бъда с нея и обожавах да бъда с нея в тази къща.

— Така че може би именно затова с теб не се запознахме по-рано.

Джоузи го погледна.

— Ти и децата ти може и да не сте били от приятелите й за бридж, Джейк, но сте означавали невероятно много за нея. Знам, че е така. Тя има ваша снимка на нощното си шкафче.

На това Джейк нямаше отговор.

Всъщност не беше така.

Имаше отговор. Просто не можеше да й го даде.

Не сега.

— В началото мога и да го разбера. Ала цели седем години? — попита тя.

Джейк сгъна коляно, наведе се напред и улови ръката й.

— Нямам отговори за теб, бейби — нежно каза той; думи, които не му беше приятно да изрече, защото означаваха, че я е излъгал, макар и нежно. — Ужасно е, че вече я няма. Този въпрос очевидно те измъчва, но е най-добре да забравиш, защото сега, когато нея я няма, никога няма да получиш отговор. Приеми, че нещата са такива, каквито са, и че тя го е направила, за да може сега двамата с теб да имаме един друг.

— Сега двамата с теб имаме един друг — прошепна тя.

— Да.

Тя обърна ръка в неговата, обви пръсти около дланта му и я стисна.

И когато го направи, улови погледа му и продължи, все така шепнешком:

— Радвам се, Джейк.

Той стискаше ръката й също толкова силно.

— И аз, миличка.

Тя го дари с мъничка усмивка.

И тогава Джейк реши, че е време да си върви. Да я вижда в подобно настроение, го изпълваше с желание да открие находчиви начини да я изтръгне от него, а беше наясно докъде ще доведе тази находчивост.

Той не беше Бостън Стоун.

Беше почувствал този порив от самото начало, още от мига, в който я видя на погребението с голямата й черна шапка и големите тъмни очила. С жена като нея кой мъж не би го почувствал.

Разбира се, всъщност го беше почувствал много преди това — когато видя снимките й, докато четеше писмата й, докато слушаше Лиди да говори за нея.

На погребението не знаеше за завещанието, ала знаеше накъде клони Лиди, какво иска. Никога не го беше казала направо, но това не означаваше, че не беше дала да се разбере съвсем ясно, и то многократно.

Само че и през ум не му беше минало, че Джоузи би поискала да има нещо общо с такъв като него.

Разбрал бе, че греши, на паркинга пред клуба, когато й бе дал възможност да се отърве от всичко това, твърдейки, че вкусовете му са по-различни.

Не беше излъгал. Наистина си падаше по пищна коса и пищни гърди.

Но освен това си падаше по дупета и крака, и плавни извивки, и високи токчета, и мелодични гласове, и гъста руса коса, и големи сини очи, и горе-долу всичко у нея.

Тя го беше изненадала, разкривайки, че то не беше немислимо за нея.

Заявила бе, че той не е нейният тип, ала Джейк знаеше, че бе излъгала.

Само че сега не беше моментът да взема подобни решения. Току-що бе изгубила единствения си близък на света — не само баба, знаеше той, но и нейна спасителка. Освен това усещаше, че тя се намира на кръстопът. Би бил истински задник, ако се опиташе да я сваля, докато раната от първото все още бе прясна, а второто бе неясно.

Щеше да почака.

По време на вечерята бе споменала, че шибаният й шеф едва ли ще се появи през следващите седмици, може би дори по-дълго.

Следователно разполагаше с три седмици, за да го направи, и възнамеряваше да действа внимателно.

Така че да я изчука върху мястото на прозореца, където тя бе разказвала истории на починалата си баба като малка, определено не беше правилният подход.

— Утре ме чака местене на мебели, миличка, така че най-добре да си вървя, та да поспя малко.

Ръката й в неговата се напрегна, сякаш не й се искаше да го пусне, и това му хареса.

Въпреки това тя каза:

— Добре, Джейк.

Той допи остатъка от уискито си, след което се изправи, издърпвайки я да стане.

Тя се справи, без да залитне. Разбира се, беше боса.

Джейк я държеше за ръка, докато слизаха по спираловидното стълбище, благодарен, че то бе достатъчно широко, за да може да го направи. Държа я за ръка чак до входната врата.

Не я пусна, докато оставяше чашата си на масичката до вратата, докато вземаше нейната и я слагаше до своята. Не я пусна дори когато сложи другата си ръка на тила й, притегли я към себе си и се наведе.

След това я целуна по челото и се отдръпна съвсем мъничко, за да надникне в очите й.

— Още една хубава вечер, Готина.

— Така е — съгласи се тя задъхано и очите й задържаха неговите, без да крият това, че не иска той да си тръгне.

О, да.

Определено беше нейният тип.

Никога не би предположил. И през ум не би му минало, че е възможно. Години наред си беше мислил, че не е.

Ала вчера тя го беше допуснала до себе си. Обадила му се бе, когато я бе връхлетяла поредната вълна на скръб, и Джейк знаеше, че го е направила в мига, в който се бе случило — знаеше го от начина, по който звучеше гласът й, когато му остави онова съобщение и дори по-късно, когато той й върна обаждането.

Така че просто трябваше да продължи напред, бавно и нежно, и да стигне до края. Заради нея. Заради себе си. Заради децата си.

Както бе искала Лиди.

Точно както бе искала Лиди.

— Лека нощ, бейби — промълви той.

— Лека нощ, Джейк.

Усмихна й се широко и я стисна с двете си ръце.

След това я пусна, отвори вратата и излезе навън, нареждайки:

— Заключи след мен.

— Разбира се — отговори тя на гърба му. — Лека нощ.

Когато стигна до пикапа си, Джейк се обърна и й помаха с усмивка.

Тя помаха в отговор.

След това отстъпи назад, затвори вратата и ето че вече я нямаше.

Чу телевизора, когато влезе в кухнята от гаража. Метна ключовете на плота и тъкмо сваляше якето си, когато се появи Конър.

— Какъв е вечерният й час? — попита той момчето си.

— Събота е, татко. До полунощ.

Джейк направи якето си на топка и пристъпи по-навътре в стаята.

— Колко мелби изяде Итън?

Конър се ухили.

— Три.

— Страхотно — измърмори Джейк.

Конър се облегна на готварския плот и усмивката му се изпари.

— Имай предвид, че Амбър цяла нощ се държа като истинска кучка с всички.

Време бе да я закара при Джоузи. Амбър може и да не беше разцъфнала в усмивки и доброжелателство след последното им гостуване у Джоузи, но поне в продължение на един-два дни бе станала тиха и замислена.

— Ще си поговоря с нея.

— Няма да е лошо — отвърна Конър. — На Ели й писна. Каза ми да съм я откарал у тях. Никак не ми беше лесно да я разубедя.

На Джейк му се искаше да не беше успял. Това означаваше, че ще се натискат или каквото там правеха в колата на Конър, вместо на дивана на Джейк.

— Казах, че ще говоря с нея, Кон — напомни му той.

Конър кимна и отново се ухили.

— Е, как мина вечерята?

— Джоузи е върхът. — Джейк метна якето си на плота и отиде до хладилника.

— Падаш ли си по нея? — При този въпрос Джейк се показа от хладилника с бира в ръка и изгледа сина си.

— И какво, ще водим задушевни разговори, докато момичето ти е тук и гледа телевизия?

Конър се ухили още по-широко.

— Просто питам, понеже Итън каза, че била адски хубава.

— Сам ще я видиш в понеделник. Ще вечеряме у тях. И имай предвид, че тя се безпокои, дето не ядеш зеленчуци. Страшно е изискана, но освен това е внучка на Лиди. Лиди години наред те тормозеше да си ядеш зеленчуците. Джоузи изнесе лекция на Амбър половин час след като се запозна с нея. Изобщо няма да се поколебае за някакви си зеленчуци.

Конър продължаваше да се усмихва широко.

— Ще вдигна гарда.

Джейк поклати глава и като се приближи до момчето си, сложи ръка на тила му и го стисна лекичко.

След това го пусна и промърмори:

— Върви при момичето си.

Конър кимна.

Джейк тръгна до вратата към преддверието, но после спря, обърна се и повика името на сина си.

Конър също се обърна към него.

— Да?

— Избери си една — тихо каза баща му. — Обмисли го добре и направи умен избор. И остави другите да си вървят. Позабавлява се. Сега е време да направиш своя избор и да престанеш да влачиш другите със себе си, защото това няма да свърши добре. Ясен ли съм?

Конър вече не се усмихваше, когато започна:

— Но, татко…

Джейк го прекъсна.

— Имай доверие на твоя старец. Женското сърце е крехко и скъпоценно. Недей да бъдеш онзи задник, който го подритва.

Видя как синът му преглътна.

— Сега ясен ли съм?

Конър се поколеба само миг-два, преди да отговори:

— Да, татко.

Джейк кимна.

— Много добре. Лека нощ, Кон.

— Лека нощ, татко.

С тези думи Джейк се качи в стаята си.

[1] Игра на думи с името Стоун (stone), чието разговорно значение е „топки, тестиси“. — Бел.прев. ↑

[2] Марка скъпо френско шампанско. — Бел.прев. ↑

[3] Шотландски ликьор, направен от уиски, мед и различни подправки. — Бел.прев. ↑

ГЛАВА 9

УВИ

Когато на следващия ден наближих къщата, видях, че пикапът на Джейк беше спрял на алеята. Той беше отзад и подреждаше кутии върху платформата.

Кутии с дрехите на баба.

Преглътнах и спрях зад него.

Тази сутрин Джейк се беше обадил с предложението, че навярно би било по-малко травмиращо за мен, ако не съм си вкъщи, докато той и приятелите му работят.

Мило предложение (тъй като Джейк, както бях открила вече, бе много мил), което бях приела. Ето защо позвъних на господин Уивър и го попитах дали би искал да прекара известно време в офиса си, въпреки че беше неделя, а аз щях да намина и да поседя с госпожа Уивър.

Той прие и докато Джейк се появи, аз вече бях излязла. Преди да го направя обаче, бях написала подробни бележки и ги бях налепила върху мебелите, лампите и дреболиите, които някога стояха в кабинета, ала сега бяха разпръснати из къщата, така че „момчетата“ на Джейк да могат да ги сложат там, където им беше мястото.

Освен това бях оставила пари за пица.

Сега минаваше един следобед и в къщата бе останал само той.

Видях го как скочи от платформата на пикапа, тъкмо когато аз слязох от взетата под наем кола и затръшнах вратата. Докато се приближавах към него, си мислех, че дори начинът, по който скачаше от пикапа, беше привлекателен. Мислех си също така, че всичко у Джейк Спиър беше привлекателно, особено кавалерското му и откровено държание от предишната вечер, да не говорим за това, че беше забавен и грижовен.

— Как я караш, Готина? — поздрави той широко ухилен и тръгна към мен.

При тези думи аз престанах да мисля за дрехите на баба в кутиите, усмихнах му се в отговор и спрях близо до него.

— Не съм сигурна как да отговоря на този въпрос, тъй като нищо не карам.

Ухилването му се превърна в привлекателна усмивка, разкриваща прекрасни бели зъби.

И тогава го направи. Протегна ръка, сложи я на тила ми и ме привлече нежно напред, след което се наведе и ме целуна по челото.

Определено бих предпочела да ме целуне някъде другаде. Желание се разля по тялото ми почти толкова мощно, колкото и предишната вечер, когато бе направил съвсем същото, и също като вчера, и този път едва потиснах порива да отметна глава назад, за да привлека устните му към друга част от себе си.

Успях някак да се сдържа, но когато се отдръпна, той направи нещо различно от предишната нощ.

Премести ръката си от тила върху брадичката ми, вземайки я в шепа, а лицето му остана съвсем близо до моето.

— Направихме го — каза тихо.

Аз кимнах.

— Искаш ли да видиш?

Аз отново кимнах.

Той пусна брадичката ми (уви), улови ме за ръка и ме поведе към къщата.

Стигнахме до вратата на кабинета и аз усетих как ме обзема различно чувство, когато видях, че мястото изглежда почти както през годините, преди баба да го превърне в спалня. Няколко неща бяха поставени не където трябва, а мебелите трябваше да бъдат донаместени.

Но в по-голямата си част всичко беше точно така, както трябваше.

И при вида му ме обзе облекчение.

— Благодаря ти, Джейк — прошепнах аз.

Той подръпна лекичко ръката ми — знак, че иска да насоча вниманието си към него, и задържайки както нея, така и погледа ми, каза нежно:

— Напълних две-три кутии с вещи, които не са дрехи. Сложих ги в спалнята на горния етаж. В пикапа са само дрехите й, както ме помоли. Ще ги занеса в благотворителната организация. Това е направено. Недей да бързаш с преглеждането на останалите вещи, но ако имаш нужда да бъда с теб, когато се заемеш, просто се обади.

Сгрешила бях.

Джейк не беше мил.

Беше благороден, самоотвержен и състрадателен. Той също бе обичал баба и всичко това нямаше как да е лесно за него.

— Не знам как… — започнах, но той ме прекъсна, като стисна лекичко ръката ми.

— Не се ли разбрахме, че не е нужно да казваш, нито да вършиш нищо. Както ти казах, направено е. Продължи напред, миличка.

Аз стиснах устни и кимнах, а той продължи:

— Поръчахме пица, след което изхвърлих кутиите и хартиените чинии. Боклукът ти беше препълнен, така че го изнесох навън.

Благороден.

Самоотвержен.

Състрадателен.

Джейк.

— Искаш ли да останеш за бира или нещо друго? — предложих, опитвайки се да не прозвуча прекалено обнадеждено, и за щастие, успях.

Той поклати глава и отново стисна ръката ми.

— С удоволствие бих останал, но Амбър наглежда Итън, докато Кон е на работа, така че трябва да се прибера у дома, за да може тя да продължи да се цупи в стаята си и да не тормози Ит с глупостите си.

Аз кимнах.

— Утре ще дойдем в шест? Навита ли си? — продължи той.

— Да, Джейк, ъъъ… навита съм.

Той отново се ухили широко и стисна ръката ми, а после се наведе и пак ме целуна по челото.

Този път се отдръпна, без да ме докосва повече (уви), и продължи да се усмихва още миг, преди да каже:

— До скоро, бейби.

— Ъъъ… да. До скоро.

Той ми намигна и стомахът ми се сви. Миг по-късно вече го нямаше.

Уви.

Семейство Флетчър тъкмо си бяха тръгнали, след като бяхме вечеряли заедно, когато мобилният ми телефон иззвъня.

Побързах да го взема и още по-бързо вдигнах, когато видях кой се обажда.

— Джейк.

— Здрасти, Готина — отвърна той. — Как мина вечерята с преподобния и благоверната му?

При думите му аз се вкамених.

Мили боже, обаждаше се просто за да си поприказваме.

Стана ми приятно.

Много приятно.

Стана ми толкова приятно, че се усмихнах в слушалката и отидох в кухнята, за да си направя чаша чай.

— Мина чудесно. Той е много интересен човек, а тя е изключително приятна. И двамата много обичаха баба. Беше прекрасно да ми погостуват.

— Това е хубаво, бейби.

Поставих чайника на котлона и попитах:

— Как е Амбър?

— Идея си нямам, при положение че откакто съм си дошъл, си подаде носа от стаята си само веднъж, колкото да си вземе нещо за ядене, и отново изчезна.

— О, боже — промърморих аз.

— Обикновено бих й дръпнал едно хубаво конско за нещо подобно, но ядем пред телевизора, така че не е, като да изпуска някаква голяма семейна вечеря. Освен това никога не си е падала по футбола, а взема цупенето си много на сериозно, така че когато си стои в стаята, с момчетата можем да си гледаме мача на спокойствие.

Обичаше футбола. Не би трябвало да се изненадвам, при положение че беше бивш спортист. И все пак то ме разтревожи, без сама да съм сигурна защо. Аз не харесвах нито един спорт и не им отделях никакво време. Не и откакто бях принудена да го правя, докато живеех с баща ми. Освен това с Джейк бяхме просто приятели, така че не би трябвало да има значение, че не споделям удоволствието му от някое развлечение.

И все пак то ме разтревожи.

Това си помислих.

На глас казах:

— Разбира се.

— Давам й до края на деня. Утре ще трябва да сложи край на драмите си.

— Не ти завиждам.

— Да — отвърна той и дори в тази кратка дума гласът му трепна развеселено. — И аз не си завиждам.

В това нямаше никакъв смисъл. Естествено, че не можеше да завижда сам на себе си.

Не му го казах. Вместо това споделих:

— Жан-Мишел отговори на имейла ми за Амбър. Когато утре споделя с нея какво ми е писал, това може би ще я поразведри.

— Като си спомням как реагира предишния път, предполагам, че сигурно ще помогне.

Аз отново се усмихнах, доволна, че бях състояние да сторя нещо, което щеше да зарадва Амбър.

— Окей, бейби, аз ще те оставям. Кон току-що се появи със сос „Ро-Тел“, така че е време да се тъпчем, докато ни прилошее, и да гледаме втората половина на мача.

Аз сбърчих вежди.

— Сос „Ро-Тел“?

— Сос „Ро-Тел“ — повтори той и обясни: — Изсипваш консерва „Ро-Тел“[1] върху блокче „Велвита“[2], мяташ го в микровълновата, разбъркваш го, отново в микровълновата, докато не стане съвсем гладко, след което го омиташ, използвайки царевичен чипс.

Нямах представа какво е „Ро-Тел“, но само при споменаването на „Велвита“ стомахът ми се обърна. „Велвита“ наподобяваше сирене, но аз знаех какво е сирене и бях опитвала почти всички видове. „Велвита“ определено не беше едно от тях. Повдигаше ми се дори само от вида й.

Това ме накара да се замисля, защото всъщност никога не я бях опитвала. А това на свой ред ме накара да се замисля, че съдя нещо, без да го познавам.

Което означаваше, че по нищо не се различавам от онези деца, които отказват да опитат храна, която няма откъде да знаят, че не харесват. Така че реших да си купя „Велвита“ и да си съставя собствено мнение.

При тази мисъл ми хрумна, че минава осем и половина. Предполагах, че децата трябва да си легнат скоро, тъй като на другия ден бяха на училище. А е трудно да спиш добре, когато си ял малко преди това. Защо изобщо ядяха отново?

Не споделих нищо от тези си мисли. Вместо това казах:

— Тогава най-добре да те оставя да се върнеш при мача си.

— Следващата неделя трябва да ни дойдеш на гости.

Топлина заля цялото ми тяло; не възторг от перспективата да гледам футболен мач, още по-малко пък от това, че ще се наложи да се запозная със соса „Ро-Тел“, а защото щях да бъда с Джейк и момчетата му, правейки, ами… каквото и да е.

— Ще ми бъде наистина приятно.

— Значи, се разбрахме — заяви той. — До утре, Готина.

И ето го пак.

Готина.

Нещо, което предишната вечер бях решила, че не просто харесвам, ами обожавам. В него имаше фамилиарност, също така шеговитост (защото виждах, че в неговите очи наистина бях готина) и задушевност.

Първите две ми харесваха.

Последното като нищо обожавах.

Разбира се, това също не му казах.

— До утре, Джейк.

— Ще се видим утре, Джоузи! — провикна се някой от другата страна, но не беше Джейк, а Итън.

И отново топлина заля тялото ми.

— Моля те, кажи на Итън, че нямам търпение да го видя отново — помолих аз Джейк.

— Ще му кажа, бейби. До утре.

— До утре, Джейк.

— Чао, Джоузи.

— Чао.

А после той затвори и вече го нямаше.

Уви.

На вратата се позвъни и аз забързах по коридора.

Беше шест часът и две минути. Джейк и децата бяха тук. Бях се постарала с външния си вид не само защото винаги го правех, но защото ми предстоеше да се запозная с Конър, нещо, което бях очаквала през целия ден (така както бях очаквала отново да видя Итън и Амбър, и най-вече Джейк). Имаше и още нещо, което ме изпълваше със смътно безпокойство.

Не бях сигурна какво точно, но като се замислих, ми хрумна, че синът би могъл да прилича на баща си. И тъй като Джейк беше мил, благороден, самоотвержен и състрадателен, нищо чудно и синът му да беше такъв. А ако беше такъв, вероятно щеше да иска да предпази семейството си (с които аз прекарвах време) и спомена за баба (върху който моето държание не биваше да хвърли сянка).

Никога не си бях представяла, че може да ме е грижа какво мисли за мен едно седемнайсетгодишно момче. С Итън и Амбър не бях изпитала нищо такова.

Но разбира се, тогава все още не познавах и Джейк. Сега знаех, че Итън и Амбър ме харесват. И определено знаех, че харесвам Джейк.

Затова смятах, че е задължително да спечеля Конър.

Което означаваше, че бях избрала всекидневно облекло, или по-точно — моята версия на всекидневно облекло. Дънки. Блуза с цвят на магарешки бодил, която падаше свободно от раменете, стесняваше се около кръста и обгръщаше хълбоците ми до средата на бедрото. Тоалетът завършваха семпли опушено сиви обувки деколте с изящно десетсантиметрово остро токче.

Поех си дъх и отворих вратата.

В мига, в който го направих, ме посрещна същото видение, както преди няколко дена… почти.

Джейк, привлекателен както винаги (с пуловер с V-образно деколте, под което се виждаше яката на тениската му). Итън, който този път носеше суитшърт, който също оповестяваше любовта му към някакъв спортен отбор. Амбър, чийто грим днес не беше толкова тежък, но за сметка на това облеклото й бе все така неуместно, нацупена и застанала встрани.

И най-сетне — Конър, много по-красив отблизо, облечен като баща си, само дето неговият пуловер беше с яка по врата. И освен това ме гледаше изучаващо.

Аз преглътнах.

— Джоузи! — Итън се стрелна напред и ме прегърна през кръста.

Аз сложих ръка на рамото му, сведох очи към главата му… и това беше всичко, за което имах време, преди той да отскочи назад и да вдигне поглед към мен.

— Здравей!

И преди да успея да кажа каквото и да било, се стрелна покрай мен в къщата.

— Бейби — промълви Джейк и дойде съвсем близо до мен.

Сложи ръка на хълбока ми и пръстите му ме стиснаха лекичко, докато се навеждаше към мен, но не за да ме целуне по челото. Бях връхлетяна от изкусителния му парфюм, ала това беше само началото. Небръснатата му буза се плъзна по моята и устните му се спряха до ухото ми.

С огромно усилие потиснах тръпката, която разтърси цялото ми тяло при допира му, и прошепнах с усмивка:

— Джейк.

Той се отдръпна и отвърна на усмивката ми, а после ме побутна в къщата.

Амбър и Конър влязоха с него и след като затвори вратата, той отново сложи ръка на хълбока ми и ме представи:

— Джоузи, запознай се с момчето ми, Конър.

Аз вдигнах очи към него, усмихнах се и протегнах ръка.

— Конър, чувала съм толкова хубави неща за теб. За мен е удоволствие.

— Сериозно? — Странният му отговор ме накара да примигам.

— Ами, ъъъ… разбира се, че сериозно.

Устните му се разтеглиха в изключително привлекателна усмивка, а после той се приближи и ме прегърна силно.

Аз просто си стоях там, отпуснала ръце до тялото си, без да знам какво да направя, а и неспособна да направя каквото и да било, защото той беше много силен. Макар и хладно от това, че бе стоял навън, тялото му ме стопли и прегръдката му беше повече от приятна.

Също като брат си, той показваше чувствата си лесно, макар и за кратко.

Не след дълго се отдръпна и сведе очи към мен.

— Много съм слушал за теб от Лиди, а после и от Итън. Адски е готино да се запознаем.

— Аз… ами да. Добре — заекнах, след което си поех дъх, за да се стегна, и погледнах към Амбър.

— Здравей, Амбър.

С увиснали рамене и поглед, вперен някъде зад мен:

— Аха.

Без да отмествам нетрепващ поглед от нея, аз заявих:

— Ако обещаеш да не измърмориш, изсумтиш или смънкаш нито една дума повече тази вечер, ще ти покажа какво ми изпрати Жан-Мишел. И преди да решиш дали да приемеш тази уговорка, нека споделя, че той наистина се впечатли от снимката ти и отиде много по-далеч от това, просто да нахвърли няколко препоръки.

Докато говорех, очите й се бяха върнали върху мен, така че аз ги задържах и повторих:

— Много по-далеч.

— Наистина ли? — прошепна тя.

— Наистина — уверих я аз.

— Впечатлил се е от моята снимка? — Тя продължаваше да шепти.

— Нямам представа как може да се учудваш, след като вече ти казах, че си много привлекателна.

Тя също задържа погледа ми за миг, премести очи към баща си, който стоеше до мен, и отново се обърна към мен.

— Ами тогава приемам.

— Отлично — отвърнах аз и се отправих към кухнята, следвана от най-големите членове на семейство Спиър. — Нямам търпение да ти покажа какво е направил — добавих и прекрачих прага.

— Бира, татко? — провикна се Итън, макар да беше откъм нашата страна на плота за готвене, така че баща му стоеше само на няколко крачки от него.

— Благодаря, приятелче — отвърна Джейк.

— Итън, след като с Амбър свършим едно-две неща, ще приготвя сос холандез. Ще съм ти благодарна, ако ми помогнеш — казах аз и лицето му грейна.

— Не знам какво е това сос холандез, но… супер!

— Сосът холандез е много вкусен, но освен това е труден — споделих аз. — Ще има нужда от постоянна бдителност.

— И постоянна бдителност не знам какво е, но и за това съм готов — увери ме той.

— Означава, че ще трябва да не го изпускаш от поглед, Ит — обясни Джейк и пристъпи навътре в стаята.

— Мога да го направя — каза Итън на баща си, а аз погледнах Конър и обявих:

— С него ще залея аспержи. Би ми било много приятно, ако поне го опиташ.

По някаква причина устните му потръпнаха за миг, преди да отговори:

— Окей.

Аз кимнах, след което се приближих до кухненската маса и повиках:

— Амбър. Ела.

Тя се присъедини към мен, а аз погледнах към Джейк, който отпиваше от бирата си, застанал до Итън край плота за готвене. Изобщо не се учудих, че Конър беше напъхал глава в хладилника.

— Днес отидох до магазина за електроника и си купих компютър и принтер. Вече ги инсталирах — съобщих на Джейк, при което по лицето му бавно се разля усмивка.

Тя се прехвърли и върху моите устни и аз с голямо усилие потиснах чувството, което това предизвика у мен.

— Поздравления, Готина — закачи ме той.

Усетих как крайчетата на устните ми се извиват нагоре, докато поклащах глава, преди да продължа:

— Освен това се свързах с кабелната компания. Баба има кабелна телевизия, но не и интернет. Могат да го включат, но се нуждаят от достъп до къщата, за да инсталират контакти.

— Ясно — отвърна той, все така широко ухилен, и аз продължавах да се боря с реакцията си, когато продължих:

— Това ми напомни, че все още плащам за кола под наем и реших да направя нещо по въпроса. Докато съм тук, ще ми трябва транспорт и не е нужно да плащам безбожните цени на кола под наем, за да го имам. Огледах колата на баба и тя не само не пали, но и не е моят стил. Ще трябва да я продам, когато си купя нов автомобил, но не мога да го направя, когато тя не работи.

При тези думи нещо пробяга по лицето му, нещо, което не разбрах съвсем, освен че беше нещо хубаво.

— Двамата с Кон ще идем да хвърлим едно око на буика, докато вие с Итън приготвяте соса — предложи Джейк.

— Ще ви бъда задължена. Ала ще трябва да поискам още една услуга, тъй като само веднъж съм купувала автомобил и изживяването далеч не беше приятно. Доколкото съм чувала, продавачите на коли вземат мъжете по-сериозно, отколкото жените и тъй като ти си доста едър и си известен по тези места като боксьор, ако ме придружиш, предполагам, че няма да ме излъжат. Знам, че искам прекалено, но…

Джейк не ме остави да довърша:

— Само ми кажи, когато си готова. Аз съм насреща.

Беше насреща.

Май винаги бе насреща за важните неща.

И това ми харесваше.

— Благодаря ти — казах тихичко.

— Каквото поискаш, Джоузи — отвърна той също така тихо.

Почувствах как погледът ми омекна. Усетих и още нещо, затова се огледах из кухнята и видях как Итън се усмихва на баща си, Конър мести очи между баща си и мен със замислено изражение. Амбър, когато най-сетне стигнах до нея, също гледаше към баща си, а лицето й беше отражение на това на по-големия й брат.

— Амбър — повиках я и тя ме погледна. — Да прегледаме онова, което Жан-Мишел направи за теб.

— Окей — кимна тя.

Аз се обърнах към масата и отворих папката, където бях сложила онова, което Жан-Мишел ми беше изпратил. Беше се наложило да свържа телефона си към компютъра, за да изкарам снимките на хартия и именно това ме беше изпратило в магазина за електроника.

Когато отворих папката, чух как Амбър ахна.

От възторг.

Този звук ми хареса толкова много, че ме заля нова вълна от топлина. Пресегнах се, улових ръката й и внимателно я дръпнах по-наблизо.

— Както виждаш, Жан-Мишел е скицирал лицето ти, както и различни части от него, за да може да се съсредоточи върху тях — казах тихичко, прелиствайки страницата, за да й покажа следващата рисунка. — Към всяка скица е приложил инструкции, както и препоръчани продукти и цветове.

Докато отгръщах на следващата страница, я погледнах и видях, че се взира прехласнато в рисунките.

— Когато наказанието ти свърши, ако баща ти позволи, ще отидем в мола и ще ти купя някои от продуктите.

При това мое предложение тя откъсна поглед от скицата на очите й, оцветени от Жан-Мишел в прекрасни матови оттенъци на кафяво и зелено, и ме зяпна с удивление.

Прииска ми се да имах фотоапарат, за да мога да й покажа колко по-привлекателна изглежда, когато лицето й бе озарено от възторг, вместо помрачняло от раздразнение.

— Сериозно? — попита тя и аз си помислих (макар и да не го споделих на този етап), че тази дума се използва прекалено често от семейство Спиър.

— Да.

— Само че… — Тя погледна към скицата и отново към мен. — Познавам тези продукти и те не са никак евтини.

— Подарък за рождения ден.

— Ама рожденият ми ден беше преди няколко месеца — възрази тя.

— Закъснял подарък за рождения ден — уточних аз.

— Ужасно бих се радвала — прошепна тя и красивото й лице говореше, че наистина е така.

— Отлично. Само че отсега трябва да те предупредя, че това предложение си има едно условие и то е да продължиш да говориш ясно, без никакво мрънкане, както и да използваш тези продукти според препоръките на Жан-Мишел, без да се поддаваш на слабостта си към драматичното.

Бях се поколебала дали да не включа и темата за облеклото й в това предложение, настоявайки да престане да се облича като начеваща евтина компаньонка, ала реших да не отивам прекалено далеч толкова рано.

Уви, при моите думи лицето й придоби предпазливо изражение и тя попита:

— Да не се опитваш да ме подкупиш с гримове?

— Абсолютно.

Тя ме зяпна и дълго остана така.

Аз чаках търпеливо, задържайки погледа й.

Най-сетне тя избухна в смях.

Аз се отпуснах, но докато го правех забелязах, че смеейки се, тя бе дори още по-хубава.

Погледна към баща си и заяви:

— Знаеш ли, татко, сигурно нямаше да съм чак такъв трън в задника, ако ме подкупваше със страхотни скъпарски гримове.

Преместих очи към Джейк, който гледаше дъщеря си с топло изражение на лицето.

— Ще го имам предвид — каза той, а крайчетата на устните му потръпваха.

Въпреки че изражението на Джейк наистина ми харесваше, изпитах миг съжаление, задето не бях включила и намаляването на ругатните в подкупа си.

— Е, може ли да отида на покупки с Джоузи? — попита Амбър баща си.

Джейк се приближи до нас.

— Когато наказанието ти изтече, давай смело.

Аз се усмихнах от удоволствие, а Джейк обърна топлия си поглед към мен.

Усмивката не слезе от лицето ми дори докато се мъчех да потисна още една тръпка.

Джейк спря съвсем близо до мен, фамилиарна, интимна близост, която страшно ми харесваше, и заяви:

— Трябват ми ключовете за буика, Готина.

— На плота до телефона са.

Той обаче не отиде там, а остана все така близо, задържайки очите ми със своите и от погледа им, същия бях видяла и първия път, когато вечерях със семейството му, усетих още една тръпка.

— Намерих ги, татко — обади се Конър.

— Окей — промърмори Джейк, без да откъсва очи от мен.

Почувствах, че ми е трудно да дишам.

Стана ми още по-трудно, когато той се приведе към мен и прошепна в ухото ми:

— Ти си шибаният връх, Готина.

Тези думи не означаваха нищо за мен, ала от начина, по който ги произнесе, открих, че означават всичко.

— Да разбирам, че това е нещо хубаво? — попитах и той се отдръпна, но така, че лицето му остана близо.

— Правилно разбираш.

От близостта му и онова, което тя причиняваше на дишането ми, трябваше да положа голямо усилие, за да се усмихна, но някак си успях да го направя.

Той се усмихна в отговор, ала после, уви, се обърна и се отдалечи, давайки знак на Конър.

— Да вървим.

— Може ли вече да започнем соса, Джоузи? — обади се Итън. — Умирам от глад.

— Разбира се — отвърнах и погледнах към Амбър, която, напълно погълната от скиците, прелистваше страниците (които съвсем не бяха малко, тъй като Жан-Мишел бе проявил голяма щедрост с времето и таланта си) и ги изучаваше съсредоточено. — Както виждаш — започнах тихичко и тя обърна очи към мен, — ти си много хубава, Амбър. Много — подчертах и удивлението отново огря лицето й, докато аз продължих шепнешком: — Недей да го криеш, прекрасно момиче. Направи ни услуга и го покажи на света.

Устните й се разтвориха и аз докоснах опакото на ръката й, преди да я оставя на мира и да отида при Итън.

— Спри тук! — обадих се аз.

Бяхме вечеряли, след което се бяхме оттеглили в дневната, за да погледаме телевизия.

По време на вечерята Конър се беше опитал да изяде аспержите си, но по изражението му си личеше, че всеки път, когато слага залък в устата си, го прави от само от учтивост (което според мен беше много мило и говореше добре за него). Ала тъй като очевидно не му харесваше, аз го уведомих, че не е нужно да ги изяде до последното парче, отбелязвайки си наум да опитам с броколи следващия път, когато дойдат на вечеря в Лавандуловата къща.

Сега Итън седеше на пода до малката масичка и си пишеше домашното. Амбър се беше настанила в едно от креслата, след като ни беше уверила (нещо, което на мен ми се стори доста подозрително), че домашните й са написани. Конър беше някъде из къщата, тъй като му беше позвънила една от неговите „мадами“ (което по някаква странна причина бе накарало баща му да го изгледа многозначително, на което Конър бе отговорил с едно беззвучно „Знам“, преди да изчезне от стаята).

Самата аз седях на дивана до Джейк, място, на което той ме беше сложил, настанявайки се до мен и слагайки ръка около хълбоците ми, за да ме придърпа до себе си.

Макар че очевидно предпочитах сама да избера местото си, имаше нещо в постъпките му (да не говорим за местоположението ми), което ми харесваше още повече.

Много повече.

Амбър беше поела контрола над дистанционното и току-що беше попаднала на предаване, което много харесвах.

При нареждането ми тя задържа на този канал в същия миг, в който Джейк възропта:

— Бейби, няма да гледаме „Проект подиум“[3].

— По никой начин! — присъедини се и Итън.

Аз се обърнах към Джейк.

— Но ние просто трябва да го направим. Това предаване е отлично. Гледала съм го няколко пъти преди и то е прекрасно.

Джейк задържа погледа ми и отговори:

— Джоузи, никое риалити предаване не е прекрасно.

Аз сбърчих вежди и го уведомих авторитетно:

— Не е риалити. Това е модно предаване.

— Вече съм повече от сигурна, че ще е страхотно, ако Джоузи остане — заяви Амбър и аз я погледнах. — Още една жена означава повторения на „Проект подиум“ и никакъв футбол в понеделник вечер.

От думите на Амбър ми стана много приятно и аз отново се обърнах към Джейк, усмихвайки се.

— Ще изпуснем началото на мача, така че го записваме. С момчетата ще го изгледаме по-късно. Ала сега нека погледаме нещо, което се харесва на всички ни.

— Аха — съгласи се Итън.

Имах чувството, че разликата между онова, което ние с Амбър бихме искали да гледаме, и онова, което биха си избрали Джейк и Итън (както и Конър, когато се върнеше от разговора със своята „мадама“), щеше да е прекалено голяма, за да успеем да я преодолеем.

Само че не мислех за това.

Просто исках да гледам „Проект подиум“.

За да го постигна, се приведох към Джейк и взех да го увещавам:

— Джейк, ти просто не разбираш. Онова, което правят в предаването, е забележително. Един творец се вдъхновява от много неща, ала обикновено има свободата сам да открие вдъхновението си. В тази програма им казват от какво да се вдъхновят и те трябва да го използват, и е страшно трудно да се твори при такива условия. Освен това имат съвсем малко време, за да оформят идеята си, а периодът, в който трябва да направят същинските дрехи, е… ами почти престъпно кратък.

Веждите на Джейк подскочиха, също като крайчетата на устните му.

— Престъпно?

— Действително — отвърнах аз напълно сериозно. — А Тим Гън е изключително талантлив. Не съм виждала друг с толкова набито око, а аз работя в модните среди от двайсет и три години. Да не говорим пък, че държанието му е изключително привлекателно, а умението му да общува с емоция, откровеност и дипломатичност е достойно за възхищение. Дори само той е достатъчна причина да се гледа това предаване. Освен това съдиите също са много талантливи и от коментарите им може да се научи много.

Джейк започваше да губи битката с усмивката, напираща на устните му, както и, надявах се аз, решимостта да лиши Амбър и мен от предаването ни, затова се приведох още по-близо до него, за да продължа да го умолявам.

Ала преди да успея да го направя, се обади Амбър:

— О, господи! — ахна тя и аз я погледнах. — Току-що ми просветна. Познаваш ли Хайди или Зак?

Аз наклоних объркано глава.

— Зак?

— Зак Позен — поясни тя. — Той зае мястото на Майкъл Корс.

— Мили боже — прошепнах от удоволствие. — Зак Позен участва в предаването?

— Аха. И е върхът — уведоми ме Амбър.

Това вече трябваше да го видя.

Ето защо обърнах глава към Джейк и го осведомих:

— Зак Позен е извънредно талантлив. Това е крайно интригуващо. Загубата на Майкъл Корс е удар, но страшно ми е интересно да видя какво допринася Позен за предаването.

И за да се уверя, че ще ме разбере, аз подчертах думата „страшно“ и сложих умолително ръка на гърдите му.

Когато млъкнах, видях, че очите му се бяха стоплили, и почувствах, че ще стане на моята, от което по цялото ми тяло се разля топлина.

Той потвърди, че не съм се излъгала, когато промълви:

— Ще изгледаме предаването ти, бейби.

Усмихнах се широко и очите на Джейк се спряха върху устните ми.

— Татко! — възкликна Итън от възмущение и Джейк го погледна.

— Само един час е, Ит. Ще го преживееш.

— Всъщност е час и половина — поправи го Амбър.

— Исусе — измърмори Джейк, без да прикрива ужаса в гласа си, и по някаква причудлива причина това ми се стори много забавно.

Така че отново му се усмихнах.

Очите му се върнаха върху устните ми и топлина отново обля една част от тялото ми. И тя не беше сърцето ми.

— Супер! — провикна се Амбър и аз си заповядах да откъсна очи от Джейк и да я погледна. — Е, познаваш ли Зак или Хайди?

— Уви, не — отвърнах и лицето й помръкна. — Разбира се, Хенри е снимал Хайди, така че съм разговаряла с нейните хора, но сесията се състоя, докато бях другаде, подготвяйки снимките на един клип. Но пък веднъж присъствах на едно парти с Нина Гарсия. Само че ме заболя главата и трябваше да си тръгна, преди да успея да се запозная с нея.

— Кофти — измърмори Амбър.

Така си беше. С голямо нетърпение бях очаквала да се запозная с госпожица Гарсия.

Престорих се, че не съм чула Амбър да мърмори, и като се настаних удобно, обърнах очи към телевизора и наредих:

— Да започваме, Амбър.

— Супер — каза тя и натисна копчето на дистанционното.

Гледах много внимателно, тъй като показваха сцени от предишния епизод, а аз исках да си наваксам пропуснатото, доколкото бе възможно. Въпреки това далеч не ми убягна, че Джейк протегна ръка и я обви около раменете ми, за да ме притегли към себе си.

Беше топъл, беше ми удобно и за да ми стане още по-топло и по-удобно, аз се облегнах на него и подвих крака до себе си, за да се сгуша още по-близо.

В този момент се появи Конър и измърмори:

— Какво е това, по дяволите? „Проект подиум“? Сериозно?

— Шшт! — изсъска Амбър (преди да успея да го направя аз).

Вдигнах очи към Конър и видях, че не гледа с отвращение към телевизора, а към баща си и мен, сгушени на дивана, и си личеше, че си прави някои заключения. Очите му се преместиха върху Амбър, ала аз изпусках предаването си, така че отново насочих вниманието си към телевизора.

Джейк се отпусна на дивана, вдигна обутите си в ботуши крака върху масичката и ме притисна още по-плътно до себе си.

Аз се настаних удобно и облегнах с въздишка буза на гърдите му.

След което изгледах „Проект подиум“ със семейството на Джейк, бъбрейки си с Амбър, за да споделим мненията и коментарите си, които бяха учудващо (и удовлетворяващо) еднакви.

В крайна сметка спечели дизайнерът, който искахме да спечели, а онзи, който (уви) беше изработил един доста необичаен тоалет и според нас трябваше да отпадне, наистина отпадна и двете с нея се спогледахме и се усмихнахме в знак на съгласие.

И това също ме сгря.

— Дай ни една минута — нареди Джейк и като ме улови за ръката, ме издърпа настрани от продавача в автокъщата.

Беше следобедът на следващия ден и аз си бях избрала кола.

Кола, която, можех да прочета върху профила на Джейк, докато се отдалечавахме от продавача, той не одобряваше.

Спряхме така, че продавачът да не може да ни чуе, и без да пуска ръката ми, той се обърна към мен.

— Бейби, няма да купиш тази кола.

Аз примигах насреща му.

— Но, Джейк, цветът много ми харесва.

Той ме зяпна. Невярващо, ако разчитах правилно изражението му.

— Освен това не е скъпа — продължих, макар че цената не беше проблем.

Нещо, което бях споделила с Джейк, поради което вече бяхме минали през магазините на „Порше“, „Лексус“ и „Кадилак“, преди да спрем в тази автокъща по моя прищявка. Която прищявка се изразяваше в това, че зърнала на паркинга колата, която бях изпробвала току-що, аз се бях провикнала: „Да спрем тук!“.

Джейк, какъвто си беше, беше спрял.

— Не е скъпа, защото е на една година и е навъртяла близо сто хиляди километра — заяви той.

— Това много ли е?

Той отново ме зяпна, преди да поклати глава и да погледне за миг към ботушите си.

— Да, много е. Означава, че предишният й собственик я е карал като луд. Което, преди да си ме попитала, не е хубаво.

— О! — промълвих аз.

— При положение че можеш да си го позволиш, ще вземеш поршето — заяви той.

Принудена бях да призная, че поршето „Кайен“ наистина беше много луксозно и возеше изключително меко.

Въпреки това отбелязах:

— Доколкото съм чувала, да си купиш чисто нова кола, означава, че изкараш ли я от паркинга, тя губи голяма част от стойността си.

— Което е проблем, ако искаш да я продадеш след месец или година — отвърна той. — Поршето обаче е от друга класа, което означава, че ако се появят проблеми, това ще е след време и като казвам след време, имам предвид след много време и най-вероятно ще се дължи на амортизация и нищо друго. Колата е солидна. Няма да ти създава никакви неприятности. И сигурно ще я притежаваш двайсет години, без да ти се наложи да се разправяш с нищо, освен с обикновената поддръжка.

Нямах представа какво ме очаква в бъдеще, знаех само, че Лавандуловата къща и Магдалийн бяха част от това бъдеще. А докато бях тук, щях да се нуждая от надежден транспорт. И беше крайно невероятно да поискам да се нагърбя с тежката задача по купуването на нова кола след шест месеца, година или дори десет.

— Освен това е черно — продължи Джейк и аз отново насочих вниманието си към него. — Черното е секси. Онзи „Кайен“ в черно е още по-секси. Ти в каквото и да било, дори и в миниван, ще си секси. Ти в онзи „Кайен“… — Той спря за миг и се ухили широко. — Изпепеляващо секси.

— Ще взема поршето — съгласих се незабавно.

— Мъдър избор, Готина — ухили се той одобрително.

Аз отвърнах на усмивката му.

След това, все така, без да пуска ръката ми, ме поведе към пикапа си, като в същото време обърна глава към продавача и се провикна:

— Благодарим за отделеното време.

Лицето на продавача помръкна.

Джейк отключи колата си с дистанционното, отвори вратата откъм мястото на шофьора и ме сложи да седна, след което се настани зад волана и подкара към магазина на „Порше“.

Както с всичко, което ми даваше, Джейк не се беше скъпил с времето си този следобед.

Ето защо отбелязах:

— Смятам, че за помощта ти този следобед дължа още една вечеря на теб и на семейството ти.

— Бейби, след сьомгата и сотираните картофи, и невероятния ти сос холандез, последвани от домашно приготвено тирамису, които ни поднесе снощи, няма да ти откажа. Но за твоя информация на мен ми е приятно да бъда с теб, така че удаде ли ми се възможност, ще се възползвам от нея, дори това да означава да кръстосвам целия окръг, оглеждайки коли и разправяйки се с продавачи. Така че нищо не ми дължиш.

Бях спряла да дишам, когато ми каза, че му е приятно да бъде с мен.

Разбира се, на мен също ми харесваше да бъда с него. И то много. И винаги когато бях с него, ми харесваше все повече и повече.

Уви, харесваше ми не по този начин, по който на него.

Въпреки това, години наред ми беше приятно да бъда с Хенри не така, както на него му харесваше да бъде с мен, и бях оцеляла.

Можех да го направя отново.

Нямаше да е лесно и колкото повече опознавах Джейк (и семейството му), толкова по-трудно ставаше.

Ала единствената ми алтернатива бе изобщо да не бъда с Джейк (и семейството му), а за малкото време, през което ги познавах, вече бях разбрала, че това би било по-лошо.

Така че щях да го направя, независимо колко трудно беше.

И щях да го правя, докато мога.

— Макар че, ако трябва да съм откровен, с момчетата можехме да минем и без „Проект подиум“. С Итън резултатът бе, че се съсредоточи върху домашните си, а не върху телевизора, но Конър едва не го уби.

Аз се усмихнах широко и казах:

— Следващия път с Амбър ще отидем да го гледаме в друга стая.

— Забрави, ако го гледаш в друга стая, няма да си на дивана с мен, така че ще се наложи да преглътна „Проект подиум“.

Усмивката ми стана още по-широка.

Да, харесваше му да бъде с мен.

И това много ми харесваше.

Страшно много.

Отидохме в салона на „Порше“ с пикапа на Джейк.

Аз се прибрах в Лавандуловата къща с чисто ново черно порше „Кайен“, следвана от Джейк, който се беше спазарил отлично.

Заради мен.

На следващия следобед, за да отвлека мислите си от Илайза Уивър и плашещото опустошение, което болестта й причиняваше, аз си тръгнах от къщата им веднага щом господин Уивър се прибра от офиса.

Качих се в новото си порше и излязох от алеята им с телефон в ръка.

Следващата ми цел беше молът. Не защото бях на път да остана без дрехи (тъй като летях в първа класа, имах право на повече багаж, пък и знаех как да си стягам куфара, така че винаги бях готова за всичко). Не, нуждаех се от друг тип дрехи.

Освен това трябваше да направя ежедневното си обаждане на Хенри.

Последните няколко дни бяхме разговаряли много набързо най-вече защото той не можеше да ми отдели много време. И все пак аз му се обаждах и това като че ли го беше поуспокоило.

Така че днес му позвъних в движение, докато бях заета с друго.

— Джоузефин — поздрави той, а в гласа му се долавяше усмивка.

— Здравей, Хенри — отвърнах аз по същия начин, защото наистина се усмихвах.

— Как си, миличка?

— Добре. Заета. Трябва да се свършат много неща. Както ти казах, че ще направя, вчера успях да си купя нова кола, което е добре. Само избирането и попълването на документите след това (което не само отнема много време, но е и досадно) ми изяде целия следобед, а трябва да си купя дрехи, тъй като в градината има още работа, а не мога да се погрижа за нея, облечена във „Версаче“.

— Работа в градината? — повтори Хенри.

— Да — потвърдих и включих мигача, намалих за предстоящия „стоп“, мислейки си, усетила плавното забавяне, че Джейк беше напълно прав за този автомобил. Беше възхитителен. — Така че трябва да отскоча до мола и да се прибера възможно най-бързо, защото Джейк се обади. Намерил е мераклия за буика на баба, така че трябва да се върна в Лавандуловата къща и да се срещна с Джейк, за да сме там, когато купувачът пристигне.

— Намерил е мераклия — промърмори Хенри някак странно, а после: — Ние?

— Именно — потвърдих аз и завих. — Очевидно нямам представа как се продава кола, така че Джейк ще преговаря вместо мен. А утре трябва да дойдат от кабелната, за да ми сложат интернет, и разбира се, сега, когато наказанието на Амбър изтече, обратно в мола, за да й купя малко гримове. Освен това помагам, като се грижа за Итън след училище, но този път Амбър ще бъде с него, понеже ще ходим в мола.

— Амбър и Итън?

— Децата на Джейк — обясних и добавих: — Както и Конър. Той е най-големият. Не го виждам често, защото работи в „Пътника“ и си има цял куп мадами, които му поглъщат всичкото време. — Поех си дъх и попитах: — А ти как си?

Преди той да успее да отговори, телефонът ми изпиука.

— Един момент, Хенри. — Погледнах екрана за миг и отново го допрях до ухото си. — Много съжалявам, но е Джейк и трябва да вдигна. Може да става въпрос за буика.

— Джоузе…

— Утре ще ти се обадя — казах бързо, за да не изпусна обаждането. — Но се надявам, че си добре. Грижи се за себе си, Хенри.

И преди той да успее да каже и дума, аз вдигнах на Джейк.

— Здравей, Джейк.

— Здравей, Готина. Добре ли си?

— Аз — да. Но не и Илайза.

Миг мълчание, а после:

— Мамка му. По-зле ли е?

— Мъчително е да я гледам как се влошава с всеки изминал ден.

— Бейби — меко каза той и макар да не излекува тревогата ми за Илайза Уивър, тази двусрична дума беше истински балсам за нея. — Тревожа се, задето го правиш. Тя не отива на добре, ти си имаш много неща на главата и това може да ти дойде в повече.

— Добре съм, Джейк — отвърнах тихичко. — Илайза е тази, която не е добре.

— Наясно съм с това и то е адски кофти за нея. Съчувствам й, както и на Уивър, но не ги познавам. Теб обаче познавам и за теб ме е грижа.

Грижа го беше за мен.

Беше толкова прекрасен.

— Наистина, Джейк, не е приятно да я гледам как си отива, но ми харесва да помагам на хора, на които баба държеше, колкото и малко да мога да направя за тях.

Той замълча за миг, а после отвърна:

— Добре, миличка.

— За буика ли се обаждаш? — попитах, за да сменя неприятната тема.

— Аха. Конър разгласи в магазина, че буикът се продава, и още един захапа. Казах на другия купувач да дойде половин час след първия. Ако проявява интерес, ще разбере, че не е единственият кандидат, и това може да ни помогне да спазарим по-хубава цена.

— Отлично — отвърнах аз.

— Аха. Е, ще се видим у вас в четири, нали така?

— Да, Джейк. Ще се видим там — потвърдих аз.

— Окей, Готина. До скоро.

— До скоро, Джейк.

По някаква причина той затвори, кискайки се.

Що се отнася до мен, по причини, които ми бяха повече от ясни, след като току-що бях разговаряла с Джейк, независимо за какво, аз затворих, като се усмихвах.

Четири часа по-късно двамата с Джейк стояхме на алеята пред Лавандуловата къща и гледахме как буикът се отдалечава, следван от още две коли. Първата беше на мъжа, който бе купил буика за съпругата си (жената, която седеше зад волана му). Втората бе на загубилия пазарлъка, който Джейк бе направил мимолетен опит да контролира, но който бе станал толкова разгорещен, че двамата бяха наддавали, пазарейки се един с друг, без никаква намеса от страна на нас с Джейк.

Всъщност в един момент положението беше станало нелепо. Знаех го, защото, макар да не разбирах нищо от коли, видях как съпругата доста се разтревожи, когато от двама възрастни господа, всеки от които искаше да купи един десетгодишен буик, кандидат-купувачите се превърнаха в двама възрастни господа, всеки от които искаше да победи другия.

Във всеки случай, за мен това се оказа добре дошло.

Ето защо, когато и последната кола се изгуби от поглед, аз вдигнах очи към Джейк и отбелязах:

— Смятам, че мина добре.

Той избухна в смях, ала го направи, като се обърна към мен и ме притегли в прегръдките си.

Усещането бе толкова прекрасно, че аз обвих ръце около него и отвърнах на прегръдката му.

Когато най-сетне спря да се смее, той сведе очи към мен и отбеляза:

— Ще ме умориш от смях, бейби.

Приех го като потвърждение, че преговорите по продажбата на буика бяха минали добре, но повече от всичко ми харесваше това, че го развеселявах, затова му се усмихнах и отвърнах:

— Радвам се.

Ръцете му ме стиснаха лекичко, а после по лицето му се изписа нещо, което не би могло да бъде друго, освен разочарование (а трябва да отбележа, че аз го огледах много изпитателно, опитвайки се да прочета — безуспешно! — нещо друго в чертите му).

— Трябва да се прибирам вкъщи, за да приготвя вечеря на децата и да се уверя, че няма да се изколят.

Изведнъж аз също бях обзета от разочарование, но нямах друг избор, освен да се съглася.

— Добре.

Той ме стисна лекичко.

Аз се насилих да извикам нова усмивка на лицето си.

А после той се наведе и дъхът ми спря, когато усетих как устните му ме докосват само на сантиметър от крайчеца на устата, а после, преди да се отдръпне, той отърка носа си в моя.

С огромно усилие успях да си възвърна дъха, но това беше само половината битка — трябваше и да го овладея, докато той се отдръпваше, прошепвайки:

— Ще се чуем по-късно, Джоузи.

Неспособна да говоря, аз кимнах.

Той отново ме стисна, а после ме пусна и тръгна към пикапа си.

Помахах му, докато се отдалечаваше, и ръката му се подаде през прозореца в отговор.

Прибрах се в къщата едва когато пикапът на Джейк се изгуби от погледа ми, мислейки си, че за първи път от няколко дни насам нямах никакви планове, включващи Джейк; нищо, което да означава, че някога отново ще се видя или дори ще се чуя с него.

И от това се почувствах странно — объркана и натъжена.

Ала от опита ми през годините, в които бях изпитвала към Хенри чувства, които той не споделяше, знаех, че и във връзката ми с Джейк това бе усещане, с което щеше да се наложи да свикна.

Ето защо въздъхнах дълбоко, докато затварях вратата на Лавандуловата къща зад себе си, и в главата ми отекна дума, която напоследък се появяваше често и която щеше да продължи да се появява често, когато ставаше дума за Джейк Спиър.

И тази дума беше… уви.

[1] Консервирани домати с люти чушки. — Бел.прев. ↑

[2] Американски млечен продукт, наподобяващ сирене. — Бел.прев. ↑

[3] Модно риалити предаване. — Бел.прев. ↑

ГЛАВА 10

ДА МИ ПОКАЖЕ КАК СЕ ПРАВИ

Нещо ме погъделичка по носа и аз вдигнах ръка в просъница, за да го прогоня.

Гъделичкането спря, но после се завърна и сбръчквайки вежди, аз отново махнах с ръка, за да го пропъдя.

То отново си отиде само за да се завърне за трети път, така че отново вдигнах ръка и сънливо залових нарушителя.

Не беше насекомо.

Беше ръка.

Ръка!

Отворих очи и когато погледнах настрани, видях, че Джейк е приседнал на леглото. Сложил едната си ръка от другата страна на леглото, той се бе надвесил над мен, а в свободната си ръка държеше кичур от косата ми, с който очевидно ме беше гъделичкал по носа.

Изправих се сепнато и го направих толкова бързо, че главата ми се удари в челюстта на Джейк. За щастие, той успя да пусне косата ми навреме. За нещастие, ударът беше силен и ме прониза остра болка.

Болката затихна само след миг и аз побързах да се дръпна назад, така че гърбът ми опря в желязната табла, украсена с волути[1]. Погледнах към Джейк, който не беше помръднал, освен дето се беше отдръпнал няколко сантиметра назад.

— Съ-съжалявам — заекнах аз. — Челюстта ти добре ли е?

— Нищо й няма, бейби. Заслужавам си го, задето ти изкарах акъла.

Аз не казах нищо.

А после ми хрумна, че аз бях тази, която се извинява, макар че той бе в моята спалня рано сутринта по неизвестни причини.

Ето защо попитах:

— Ъъъ… какво правиш тук?

Той не отговори. Беше зает с това, да оглежда изпитателно главата ми.

— Джейк? — повиках го, когато това продължи известно време, и очите му се преместиха върху моите.

— Много ти отива с пусната коса, миличка — меко каза той. Никога досега не го бях чувала да говори с този тон — нисък и тътнещ. Всъщност толкова нисък и тътнещ, че оказа върху мен физически ефект. Което не беше никак хубаво, при положение че Джейк бе приседнал на леглото ми в цялата си мъжка красота. — Много добре — почти изръмжа той.

О, божичко!

— Ами… благодаря ти — прошепнах аз.

Взирахме се един в друг. На мен ми беше трудно да дишам. Какво изпитваше Джейк, не знаех.

Най-сетне си заповядах да заговоря, но единственото, което успях да кажа, бе:

— Ъъъ…

— Окей — каза той дрезгаво. Прокашля се и продължи: — Преди да отидеш у семейство Уивър, ще те заведа в залата за тренировка.

Аз примигах насреща му.

А после попитах:

— Тренировка?

— Аха — потвърди той.

— Аз… ами. — Млъкнах, защото не знаех какво да кажа.

Джейк обаче не страдаше от подобен проблем.

— Първо трябва да сложим малко храна в стомаха ти, сега ще направим това, а после идваш да тренираш с мен в залата ми.

Едва сега забелязах, че е облечен в тъмносин анцуг с широка бяла ивица отстрани и бяла риза с дълги ръкави, направена от дишаща материя, която обгръщаше плътно раменете, гърдите, ръцете и корема му.

При тази гледка устата ми пресъхна.

— Имаш ли дрехи, подходящи за тренировка? — попита той.

Въпреки че имаше много неща, които бих правила с Джейк Спиър просто за да бъда с него, като например да гледам футболен мач, похапвайки сос, направен от „Велвита“, или пък да отидем до края на света и да скочим, хванати ръка за ръка, да тренирам, не беше нещо, което бих искала да правя с Джейк… когато и да било.

Ето защо побързах да се вкопча в предложеното ми оправдание.

— Не, Джейк. Нямам дрехи за тренировка.

— Как тогава поддържаш това тяло?

— Ами ходя — информирах го аз и обикновено наистина го правех. Доста често, обикновено след вечеря. Напоследък не го бях правила, защото не следвах обичайния си режим, но то бе нещо, което ми харесваше и освен това ми помагаше да бъда активна и енергична през целия ден.

— Днес само едното ходене няма да е достатъчно — заяви той.

— Боя се, че нямам облекло за това, Джейк.

Той се ухили широко, наведе се към пода до леглото и до ушите ми достигна шумолене. То продължи и когато той се изправи и метна в скута ми найлоново пликче, пълно с дрехи.

— Миналата година на Амбър й щукна, че иска да влезе във форма. Всъщност просто си търсеше още един повод да си купи дрехи. Така че го направи. Смятам, че това, което ще откриеш в торбата, ще ти стане, и се съмнявам нещо от него да е било носено дори един път.

Аз погледнах към нежеланата торба в скута си и това се оказа грешка.

Беше грешка, защото ръката ми ме сграбчена, също като торбата, и тъй като не внимавах, това ме изненада. Джейк метна плика на леглото до мен и ме дръпна за ръката, така че нямах друг избор, освен да се изправя.

Когато станах, го погледнах и видях, че е свел очи към мен… което означаваше, че е свел очи към… нощничката ми.

Аз също погледнах надолу, към тъмносинята коприна с простичък корсаж и дълбок подгъв от нежна опушено сива дантела.

— Мамка му, Готина. — Гласът на Джейк прозвуча като преди малко и когато вдигна очи, видях върху лицето му необикновено изражение, което би могло да бъде неудоволствие или пък колкото и да беше странно, остра болка.

— Не ти ли харесва? — попитах глупаво, защото нямаше значение дали Джейк харесва нощниците ми, или не. Никога нямаше да имам възможността да облека една от тях за него с онази цел, за която бяха създадени те.

При тези думи очите му се впиха в моите и той отвърна:

— Бейби, ако някой мъж ти каже, че не харесва тази нощница, той или е гей, или лъже.

Нямах представа как да реагирам на това, просто почувствах облекчение (както и други неща), че харесва нощничката ми.

Той пусна ръката ми и нареди, отправяйки се към вратата:

— Обличай се.

Опитах се да открия някакво извинение, за да не отида да тренирам с него, или поне да си спечеля малко време, за да намеря такова. Това обаче не беше никак лесно, защото бях напълно запленена да гледам как раменете му се движат под тясната риза, докато той се отдалечаваше с ленива стъпка.

Най-сетне обаче ми хрумна едно и аз извиках след него:

— Нуждая се от кафе, преди да мога да правя каквото и да било сутрин, Джейк.

— Ами тогава е истински късмет, че на нощното ти шкафче има една чаша.

Погледнах натам и видях чаша кафе, черно, както го бях пила в „Бараката“.

Трябваха ми мляко и подсладител.

Преместих очи към найлоновото пликче и открих, че съм странно заинтригувана да разбера какви спортни дрехи си беше избрала Амбър.

Ето защо реших да прегледам съдържанието му, преди да отида да си приготвя кафето.

Десет минути по-късно се намерих в гореспоменатото облекло (черен клин до средата на прасеца с тънка лавандулова ивица отстрани, впито лавандулово потниче с вграден спортен сутиен и кръстосващи се на гърба презрамки, доста привлекателно яке с цип и набор в долния край и по ръкавите, както и обшивка, която тръгваше от задния ръб и минаваше по раменете; към всичко това бях добавила обувките си за джогинг).

Облечена по този начин, поех надолу, за да приготвя кафето си.

Ала го носех в термочаша.

— Каква искаш, Готина?

Откъснах очи от витрината, на която бяха изложени понички, и погледнах застаналия до мен Джейк.

— Ядеш понички преди тренировка?

— Не всеки път, но понякога го правя, за да си напомня защо тренирам — отвърна той.

Беше абсурдно, но трябваше да призная, че по един абсурден начин в него имаше логика.

— Джоузи, трябва да отивам в залата, за да отворя — подкани ме той. — Какво искаш?

Отново погледнах към витрината. Имаше голям избор, а поничките са си понички. Невъзможно е да решиш просто така, когато става дума за понички.

— Ъъъ… — измърморих аз.

— О, по дяволите — измърмори Джейк, а после се обърна към продавача и повиши глас: — Две „Бостън крем“. Две глазирани. Две канелени плитки. Две с кленова глазура. Две с шоколадова глазура. Две със закваска.

— Имаш ги — увери го продавачът и мина отзад с картонена кутия в ръка.

— Необходимо ли е да вземем такова количество понички? — попитах аз и Джейк ме погледна.

— Необходимо е да отворя залата, така че е необходимо да те накарам да се размърдаш, така че, да. Ще имаш избор. А момчетата ще се погрижат за онова, което остане.

— О.

Той наклони глава към термочашата, която все още носех със себе си, стискайки я като спасително въже, макар че заведението, в което бяхме влезли, предлагаше кафе. — Искаш ли да ти го стоплят?

Абсолютно.

Кимнах.

Крайчетата на устните му подскочиха и той отново погледна към продавача.

— Освен това момичето ми има нужда да претоплите ей това.

Момичето му.

О, господи.

— No problemo — отвърна продавачът и постави кутията с понички на плота пред нас.

Аз получих претопленото си кафе.

Джейк поръча ново за себе си.

Аз изядох една от поничките „Бостън крем“ в пикапа му, на път към спортната зала.

— Така, а сега — скачане на въже — нареди Джейк и аз го зяпнах.

Поничката беше изядена, термочашата с кафето ми стоеше на една поличка до нас, а аз го зяпах.

Както можеше да се очаква, повърхностният оглед, който бях направила на залата от колата си в един мрачен ден, съвсем не беше достатъчен. Разбрах го още щом влязохме пред задния вход преди десет минути и аз се огледах наоколо, сваляйки си палтото, докато Джейк обикаляше, за да запали осветлението и да отключи предния вход.

Беше много по-голяма и „голяма“ в случая означаваше грамадна.

Имаше не два, а три боксови ринга.

Имаше също така значителен брой уреди. Освен това няколко стъпала в дъното отвеждаха до офис със стъклени стени, от който се виждаше цялата зала. Зад него имаше врати, надписите на които описваха какво се крие зад тях: Съблекалня, Уреди и Склад.

И най-сетне, по стените на самата зала, изрисувани с големи букви, имаше различни цитати.

„Животът е като боксов мач. Губиш не когато паднеш, а когато откажеш да се изправиш.“

„Шампионите не се раждат в спортната зала. Те се раждат от нещо, което имат дълбоко в себе си — желание, мечта, идеал. Трябва да притежават и умението, и волята. Ала волята трябва да бъде по-силна от умението.“ — Мохамед Али

„Мога да те науча как да се боксираш. Мога да ти покажа всяка техника и всеки трик, който знам, ала не мога да те направя боец. Това идва отвътре и е нещо, което никой друг не може да ти даде.“ — Джо Луис

И онова, което ми хареса най-много:

„Невъзможно“ е просто голяма дума, използвана от малки мъже, за които е по-лесно да живеят в света, в който се родили, отколкото да открият в себе си силата да го променят. Невъзможното не е факт. То е мнение. Невъзможното не е изявление. То е предизвикателство. Невъзможното е потенциал. Невъзможното е временно. Невъзможно е нищо. — Мохамед Али

Нямах обаче време да споделя с Джейк, че според мен бе много умно да сложи тези цитати по стените, защото той взе кафето ми, постави го настрани и ми даде въже за скачане. Забелязах, че в ръцете си държи още едно.

И тогава ми нареди да го използвам.

— Искаш да скачам на въже? — попитах аз.

— Трябва да загрееш — информира ме той. — Освен това трябва да стопиш калориите от поничката.

Аз отново го зяпнах, а после попитах:

— Като скачам на въже?

— Бейби, малко неща изгарят повече калории от скачането на въже. Освен това тренира сърцето, повишава издръжливостта и подвижността и упражнява цялото тяло.

— Скачането на въже? — не можех да повярвам аз.

Той се ухили насреща ми и нареди:

— Просто го направи, Джоузи.

Изгледах го изпитателно в продължение на един дълъг миг, след което приготвих въжето и започнах да скачам, първо с единия крак, после с другия, както се бях научила преди десетилетия в училищния двор.

Джейк ме зяпна в краката с усмивка, а после вдигна очи към лицето ми, все така широко усмихнат.

Гласът му, когато проговори, трептеше развеселено.

— Спри.

Аз спрях.

— А сега гледай.

Аз се подчиних, а той започна да скача на въже, ала не като мен. Сигурна бях, че устните ми се отвориха удивено, когато въжето започна да се движи толкова бързо, че свистеше във въздуха, а той скачаше на възглавничките на стъпалата си, като ги вдигаше само на два-три сантиметра от земята — ту едното, ту другото, ту и двете едновременно.

— Е, можеш ли да направиш същото? — попита, когато най-сетне спря.

— По никой начин — отвърнах откровено, защото не… можех. Като нищо можех да се убия и изобщо не преувеличавах. Аз, въже, скорост и скачане не беше добра комбинация. Напълно бях сигурна в това.

Джейк отново се усмихна и заяви:

— Готина, не е толкова трудно.

— Джейк, не може да ти е убягнало, че не съм най-грациозната жена на света — изтъкнах аз.

Или човешко същество. Или изобщо създание с крака.

Това обаче не го добавих.

— Да, на токчета — отвърна той.

— Не само на токчета — настоях аз.

— И кога точно не си на токчета? — попита той.

— Тази сутрин, когато се блъснах в челюстта ти, например.

— Аз те стреснах.

Така беше.

— Опитай — насърчи ме той.

И именно тогава усетих, че си задавам въпроса как така съм в спортните дрехи на Амбър, с поничка в корема си и далеч по-малко кофеин, отколкото ми беше необходим, за да посрещна деня, застанала насред спортната зала на Джейк Спиър в седем и петнайсет сутринта, обмисляйки идеята да рискувам живота си, като скачам на въже за него.

Очите ми се плъзнаха по впитата му тениска и ето че имах своя отговор.

Така че оправих въжето си и започнах.

Първият скок мина добре, при втория въжето се закачи за глезена ми и ме препъна.

— Изправи се и опитай отново — каза Джейк и започна да скача.

Аз си поех дълбоко дъх и опитах отново.

На третото скачане пак се оплетох.

— Отново — нареди Джейк, без да престава да скача.

Аз го изгледах и опитах отново.

Десет секунди по-късно се препънах.

— Не се отказвай, бейби — насърчи ме той.

Въздъхнах и опитах за пореден път, препънах се, опитах и отново се препънах.

Джейк спря да скача и аз го погледнах.

— Окей — заяви той, а гласът му отново трептеше развеселено. — Пробвай да скачаш като на детската площадка. Не е толкова бързо, но все е нещо, а трябва да те разгреем.

— Чувствам се страшно глупаво — измърморих аз, навеждайки очи, и се приготвих да започна отново, като момиченце на детската площадка, докато до мен Джейк го правеше по мъжкарския си боксьорски начин, ала в този момент пръстите му се обвиха около ръката ми и я спряха.

Вдигнах очи в същия миг, в който пръстите на другата му ръка се обвиха около челюстта ми, и видях, че бе дошъл съвсем близо до мен.

Съвсем близо.

— Изобщо не си глупава — прошепна той. — Никога не би могла да бъдеш. Ти си невероятно изискана, от главата до петите. Освен това си непохватна. Не му се съпротивлявай, бейби, защото е адски сладко и защото това си ти. Ако се научиш да се приемаш такава, каквато си, да се смееш на малките си чудатости, вместо да ги мразиш, да покажеш на света всичко, което си, без да се опитваш да криеш неща, които не са дори съвсем мъничко непривлекателни, това те прави още по-привлекателна. Ти притежаваш много. Приеми го с отворени обятия и го покажи на света, и никой няма да може да ти устои.

Сърцето ми биеше лудешки (и то не беше заради упражнението), когато избъбрих:

— Много си мил.

— А ти си много сладка — отвърна той мигновено и се ухили широко. — И дори по-сладка от обикновено, докато стоиш в боксова зала и скачаш на въже като малко момиченце. Така че отдай му се изцяло, Джоузи.

Думите му бяха толкова прекрасни и ме накараха да се почувствам толкова невероятно, че не бях в състояние да сторя нищо друго, освен да кимна. След всички години, в които баба ми беше повтаряла същото, а аз не го възприемах, щях да го направя. Заради Джейк.

Заради Джейк, уви, имах чувството, че бих направила всичко.

За съжаление, той ме пусна и се отдръпна назад, за да започне отново да скача на въже.

Аз сторих същото и продължих да го правя известно време, без въжето да се оплете около глезените ми и без никакви други грешки, и изведнъж си дадох сметка, че всъщност е забавно.

В този миг телефонът в офиса иззвъня.

Джейк спря да скача и ме погледна:

— Продължавай в същия дух, Готина. Спри само ако усетиш, че не ти достига въздух.

Кимнах и той се отправи към офиса в същия миг, в който вратата зад гърба ми се отвори.

Без да спирам да скачам, съсредоточена, за да не се препъна, аз погледнах назад и видях як мъж в спортни дрехи, преметнал спортен сак през рамо. Беше около пет сантиметра по-нисък от Джейк (държа да отбележа, че и така си оставаше достатъчно висок) и имаше тъмнокестенява коса, оформена в къса привлекателна подстрижка. Беше наистина мускулест и макар мускулите му да бяха големи, не бяха така подчертани, колкото на Джейк.

Очите му, докато прекрачваше в залата, бяха приковани в мен, усмивка подръпваше устните му.

Аз продължих да скачам на въжето, отдавайки му се изцяло, както бе казал Джейк, и докато мъжът се приближаваше, видях, че не му приличам на глупачка. Не и ако бях разчела правилно погледа в очите му.

— Здрасти — поздрави той, спирайки наблизо (макар и не прекалено наблизо, защото въжето все още се въртеше).

Имаше прекрасни сини очи.

— Добро утро — отвърнах, без да преставам да скачам.

Погледът му се плъзна по тялото ми, преди да се върне към очите ми.

— Една от новите в лигата ли си?

— Тъй като не знам какво означава това, отговорът ми е „не“ — отвърнах аз и усмивката му стана още по-широка.

— Боксьорка — обясни той.

— В такъв случай, да, отговорът ми е „не“ — потвърдих аз.

— Радвам се да го чуя, защото никоя боксова ръкавица не трябва дори да се доближава до лице като твоето.

Тъй като бях съгласна, че никаква боксова ръкавица не би трябвало да се доближава до лицето ми, и понеже смятах, че това е необикновен, но много мил комплимент, аз не казах нищо.

— Казвам се Мики — представи се той, все така усмихнат.

— Джоузефин.

— Приятно ми е да се запознаем, Джоузи.

— И на мен.

— Моля те, кажи ми, че Джейк е решил да включи занимания по аеробика в програмата на залата и че ти си инструкторката — примоли се той шеговито.

— Уви, налага се да попаря надеждите ти — отвърнах и той избухна в изключително привлекателен смях, преди да попита:

— Ами при положение че тази зала е само за боксьори, искаш ли да ми кажеш какво правиш тук, скачайки на въже?

— Тя е с мен — долетя иззад гърба ми.

Джейк.

Мики премести очи към него и аз погледнах през рамо (да, без да преставам да скачам).

— Можеш да спреш, Готина — каза той и аз спрях.

— Да не би залата да има нова политика? — попита Мики, когато Джейк се приближи и застана близо до мен.

— Аха. Политиката е, че тъй като мястото е мое, мога да пускам в него, когото си поискам — отвърна Джейк.

— Е, в случай че те интересува моето мнение, одобрявам избора ти — уведоми го Мики и аз го погледнах с усмивка.

И усетих, че Джейк застана още по-близо до мен.

— Ще дойдеш ли на мача в събота вечерта? — попита ме Мики.

— Кой мач?

— Лигата за възрастни — обясни той и по тона му си личеше, че според него това напълно отговаря на въпроса ми, само че не беше така.

— Моля?

— Лигата за възрастни — повтори Джейк думите на Мики и аз го погледнах. — Двамата с Мик принадлежим към лига за възрастни. Мачовете са в събота вечерта.

Интересно.

— Всяка седмица? — попитах аз.

— Не можем да се боксираме чак толкова много, Готина — отвърна той. — По един мач на месец. Три рунда.

— Ако искаш да дойдеш, ще ти оставя билети на гишето — предложи Мики и аз се обърнах към него, но преди да успея да отговоря, Джейк заяви:

— Ако иска да дойде, аз ще се погрижа.

Аз погледнах.

— Ти имаш три деца и Диди, за които да мислиш. Аз ще се погрижа за нея — каза Мик и вътрешностите ми се свиха.

Диди?

Коя беше Диди?

— Ди я няма, Мик. — Гласът на Джейк беше тих и колкото и да беше странно, смразяващ. — И ти го знаеш — довърши той и това прозвуча още по-смразяващо.

Вътрешностите ми се отпуснаха.

— Събирате се и късате вече две години, Джейк — отбеляза Мики.

Вътрешностите ми отново се сгърчиха.

— Разделихме се преди пет месеца, Мик. — Гласът на Джейк си оставаше все така тих, но сега бе някак напрегнат.

— Аха — измърмори Мик и думата бе странна смесица от предизвикателство и недоверие.

Не бях съвсем сигурна какво се случва. Знаех само, че е опасно и че единствено аз мога да го предотвратя.

Така че направих точно това, като се обърнах към Джейк с думите:

— Смятам, че вече разгрях, Джейк. Може ли вече да се пробвам с някоя боксова круша?

Джейк сведе очи към мен и аз видях, че лицето му също е напрегнато, особено силната му квадратна челюст.

Господи.

Тя се отпусна, но само мъничко, когато отговори:

— Да, бейби. Ще ти покажа как да работиш с чувала, а после ще довършим с бързата круша.

Нямах идея какво е това, но въпреки това казах:

— Отлично.

— Да вървим — нареди той, след което ме подкара, като сложи ръка на кръста ми и ме побутна лекичко.

Аз се размърдах.

— Чао, Мик — подхвърли Джейк през рамо.

— Чао, Джейк — отвърна Мик, а после добави, очевидно обръщайки се към мен: — Ако решиш да дойдеш на мача, ще се погрижа да ти запазят билет, Джоузи.

Джейк издаде сърдит гърлен звук, който, като всичко у него, беше привлекателен. Изключително привлекателен.

Макар и обзета от подобни мисли, аз отвърнах:

— Благодаря, Мики. Радвам се, че се запознахме.

— И аз — чух го да казва, тъкмо когато Джейк ме спря пред дълга цилиндрична торба.

Реших, че най-добрият подход в случая беше да прекратя разговора с Мики и да насоча цялото си внимание към Джейк.

Той все още изглеждаше раздразнен. Ужасно. Освен това беше вперил очи в боксовия чувал така, сякаш искаше да го изтръгне от веригите и да го метне през прозореца.

За да му попреча да го направи, аз казах:

— Много добре. А сега какво?

Той сведе очи към мен и макар да му отне няколко секунди, изражението му се проясни и по устните му пробяга усмивка.

— Готова ли си да сриташ задника на този чувал?

— И ритане ли е включено? — попитах учудено.

Знаех, разбира се, че подобни чували се използват по този начин, но обикновено при други спортове, не в бокса.

— С начина, по който ще го използваш — да.

Аз погледнах чувала и си помислих, че може би щеше да бъде забавно.

— Прекрасно! — заявих с усмивка и отново се обърнах към Джейк.

Най-сетне лицето му се проясни напълно и той се усмихна в отговор.

— Окей, Готина. Нека ти покажа как се прави, а после е твой ред.

При тези думи той ме побутна лекичко назад и започна да „ми показва как се прави“.

И в този миг, докато го гледах, аз разбрах, извън всякакво съмнение, защо бях позволила да ме издърпат престъпно рано от леглото и да ме завлекат в някаква боксова зала.

Разбрах и че утре ще оставя да се случи съвсем същото.

Както и вдругиден.

И деня след него.

Докато имах възможността да гледам как Джейк „ми показва как се прави“.

Въпреки че нямаше нужда, когато ме откара вкъщи след тренировката, Джейк не само ме изпрати до вратата на Лавандуловата къща, но и влезе заедно с мен.

Чувствах се странно, тъй като бях потна, а аз никога не се потях. Освен това тялото ми беше изтощено, а то никога не се изтощаваше, освен ако денят ми не се беше проточил, или пък вечерта включваше танци. На всичкото отгоре носех необичайни за мен дрехи и това още повече ме объркваше. Изборът на Амбър беше прекрасен, но това не бях аз.

Така че когато Джейк затвори вратата и се обърна към мен, доста поразтърсена след тази сутрин, която бе започнала с Джейк, събудил ме, като ме гъделичкаше по носа с кичур от косата ми, и бе завършила с двамата облени в пот (уви, не по начина, по който бих си избрала, но и този далеч не беше лош, особено докато гледах Джейк да го прави), усетих, че ме обзема непреодолимо желание да се приближа до него. Да обвия ръце около врата му. Да притисна влажното си тяло в неговото, а после да впия устни в неговите.

За щастие, Джейк проговори, преди да съм се поддала на този порив:

— Наказанието на Амбър изтече. Все още ли си навита да гледаш Ит този следобед?

Аз го зяпнах изненадано.

Наистина ли беше минала цяла седмица, откакто бяхме говорили за това?

Да, беше.

— Разбира се — отвърнах.

— Свършва училище в три без петнайсет. Ще пусна съобщение на Амбър, за да й кажа, че е свободна.

Аз кимнах.

— Имам да свърша куп неща и в залата, и в клуба — продължи той. — А и детската лига отново започва, така че и там имам да върша разни неща. Може ли да остане с теб и за вечеря?

Да вечерям с Итън.

Би ми било наистина приятно.

— Разбира се.

— Много би ми помогнало, Готина — призна той.

— Итън е чудесна компания, така че изобщо няма да е проблем, Джейк — уверих го напълно искрено.

Той се ухили широко и каза:

— Ще мина да го взема към седем и половина.

Хмм.

Поредната ранна вечеря.

Е, какво да се прави.

— Окей.

— А утре вечер отиваме на мач — заяви той.

— Моля? — примигах аз насреща му.

— Петъчната училищна среща. Ти, аз и Итън сме там.

Сърцето ми изпърха в гърдите, и то не заради перспективата да гледам училищен футбол.

— Звучи забавно — излъгах отчасти, защото футболът вероятно щеше да ме отегчи до смърт.

Да бъда с Джейк обаче, беше нещо съвсем различно.

Както и да знам, че ще прекараме още време заедно.

Той отново се ухили и дойде по-близо.

Сърцето ми отново изпърха.

— Ти ще прибереш Ит от училище, а по-късно аз ще мина да ви взема. Ще си донесем и храна.

Насилвайки се да говоря нормално, аз попитах:

— Амбър и Конър няма ли да дойдат с нас?

— Амбър ще отиде с приятелите си. Конър ще отиде или с някое от момичетата си, или с приятели. Те са гимназисти. Не излизат със стареца си. Само че старецът им ходи на мачовете, за да ги държи под око, особено Амбър, която вероятно ще се натиска под трибуните, правейки неща, за които, ако си помисля дори за една наносекунда, вътрешностите ми се връзват на възел, а в устата си усещам кисел вкус, така че се опитвам да не мисля за тях. Безуспешно.

— Тя… ами… — започнах аз предпазливо и довърших: — разпусната ли е?

— Надявам се, че не — отвърна Джейк незабавно и звучеше, като че наистина го мисли. — Но й се иска да бъде популярна, да я харесват, иска момчетата да я забелязват, а онзи неин Ноа е в последния курс и заедно с Кон си делят славата на най-готините типове в гимназията. Той е баскетболист, при това много добър, така че не играе футбол, но ходи на мачовете. Като се има предвид, че Амбър иска всички тези неща, сега, когато най-сетне го е докопала, при положение че му хвърли око още от първата си година в гимназията, всичко може да се случи.

Изобщо не се учудих, че Конър е „най-готиният тип“ в гимназията. От личния си опит в това отношение (а доколкото разбирах, то важеше и до днес) знаех, че тази титла обикновено се падаше на някой спортист.

— Конър тренира ли някакъв спорт? — попитах аз.

— Боксира се, като баща си.

— И добър ли е? — продължих да разпитвам.

— В сегашната си лига не е губил мач от три години — заяви Джейк, без дори да се опитва да скрие гордостта си.

И ето я причината Конър да бъде „най-готиният тип“ в гимназията.

Аз се усмихнах широко на Джейк.

— Браво на него.

Той се ухили в отговор.

— Заслужил си го е. Видя ли онези цитати по стените в залата?

— О, да — кимнах аз. — Мислех да спомена, че са страшно вдъхновяващи и че според мен е страшно умно да ги напишеш по стените си.

Усмивката му стана още по-широка.

— Радвам се, че мислиш така, Готина, но тези цитати — Кон живее според тях. Жаден е за знание, но носи душа на боец. Започнах детската лига заради него, надявайки се да е така. Тогава той беше прекалено малък, за да участва, но когато поотрасна, се запали дори повече, отколкото се бях надявал. И сега, винаги когато не е на работа или с някое от момичетата си, е в залата.

Гледах очаровано как лицето му се променя и още по-очаровано слушах как гласът му одрезгавя, когато довърши:

— Което прави онова, което Лиди стори за мен и за семейството ми, още по-ценно, като знам, че го направи, за да мога да осигуря на момчето си място да тренира. Място, което е само мое и което един ден ще бъде негово, стига да го иска.

— Да, Джейк — отвърнах меко; от думите, изражението и гласа му отново ме обзе непреодолим порив. Ала този път поривът бе да го докосна, да взема ръката му или да положа своята върху гърдите или бузата му. Нямаше значение как, но исках да осъществя тази връзка. Която и да било от тях. Или пък всичките.

Не можех обаче да я имам, затова не го направих.

Ала го исках.

— Окей, значи, ще се видим довечера в седем и половина — каза той. — Ако искаш утре пак да отидем в залата, само ми кажи и ще мина да те взема в седем. Утре вечер ще ви взема с Ит в пет и половина. А в събота мачовете ще се състоят в боксовата арена в Блейкли. Планирани са много мачове, така че ще започнат в девет сутринта. Аз съм в тежка категория, което означава, че ще съм последен, така че моят мач ще започне около осем вечерта. Можеш да дойдеш и да гледаш колкото си искаш. На гишето ще има билет за теб.

Това „колкото си искам“ не беше кой знае колко. Дори не бях сигурна, че искам да гледам как се боксира Джейк. И определено не ми се гледаше никой друг. Вече знаех, че бих го гледала да прави практически всичко, но не изгарях от желание да видя как го удрят.

Но той като че ли искаше да отида.

Така че щях да го направя.

Кимнах отново.

— Значи, се разбрахме — промълви той и дойде още по-близо. — А сега е време да отидеш у семейство Уивър.

Аз кимнах с въздишка. Не само защото Джейк много скоро щеше да си тръгне, но и защото щях да видя Илайза Уивър, знаейки, че ще я заваря по-зле от вчера, а утре — по-зле от днес.

Джейк разтълкува правилно въздишката ми. Разбрах го, когато каза нежно:

— Винаги можеш да престанеш да ходиш.

— Ще ходя, докато господин Уивър се нуждае от мен.

Той задържа очите ми за миг, преди неговите да се стоплят по начин, който ме сгря до дъното на душата, а после беше негов ред да кимне.

След това вдигна ръка и аз се приготвих за нея, предвкусвайки, онова, което щеше да ми даде, и той не ме разочарова.

Взе лицето ми в шепата си и докосна устните си до място, което бе едва на сантиметри от ъгълчето на устата ми.

След това се отдръпна съвсем мъничко, така че, когато проговори, усетих дъха му върху устните си… от което останах без дъх.

— Доскоро, Готина — прошепна той.

— Доскоро, Джейк — отвърнах с огромно усилие и видях как очите му се усмихнаха.

При вида на усмивката в очите му, буреносно сиви на приглушената светлина в преддверието, аз почувствах как коремът ми се сви.

А после той отново се приведе към мен и устните му отново докоснаха крайчеца на устата ми, преди да добави нещо ново. Вдигна ръка от лицето ми и игриво, но нежно подръпна конската ми опашка, преди да се отдръпне и да излезе от къщата.

Часовете бяха свършили и двамата с Итън бяхме в „Пътника“.

Бях го взела от училище, или по-точно той ме беше видял в поршето ми, и само дето не получих инфаркт, виждайки го да се стрелва възторжено през улицата (без да се огледа на двете си страни, преди да го направи) и да отваря вратата на колата ми, крещейки:

— Нямам търпение да се повозя в тази страхотна кола.

И без да губи нито миг, той се покачи на седалката до мен и си сложи колана. Аз подкарах, оставяйки го да се наслади за малко на „возенето си в страхотната кола“, преди с добре премерени думи да му обясня, че винаги трябва да се оглежда, преди да пресече улицата.

— Ау! — беше неговият отговор.

Реших да го приема като знак, че ме е чул, и му разказах за плановете ни за този следобед — щяхме да направим еклери.

— Страхотно! — изкрещя той в отговор и аз се усмихнах.

Докато вървяхме между рафтовете в „Пътника“, вземайки онова, което ни беше нужно, Итън не спираше да бъбри, ала когато се отправихме към касите, видяхме да влиза Конър.

— Кон! — провикна се Итън.

Конър обърна глава и когато ни видя, се приближи с усмивка.

— Какво става? — попита, когато дойде при нас.

— Еклери, мой човек — оповести Итън.

— Страхотно, приятелче — отвърна Конър, все така усмихвайки се на малкия си брат.

— Здравей, Конър — поздравих го аз.

— Здрасти, Джоузи. — Той се обърна към мен с усмивка. — Как я караш?

— Много добре — отвърнах аз. — А ти?

— Не се давам — отговори той безгрижно и аз не можах да сдържа усмивката си при думите и тона му. — С удоволствие бих останал да си поприказваме, обаче трябва да се хващам на работа.

— Чао, брат ми — каза Итън.

— Довиждане, Конър — казах аз.

Той вирна брадичка, досущ като баща си, помаха ни, досущ като баща си, и се отдалечи.

— Амбър е истински трън в задника, обаче Кон е върхът — уведоми ме Итън и аз сведох очи към него.

— Амбър е тийнейджърка, която се опитва да открие мястото си в този свят, и е изпаднала в дълбоко заблуждение, че то зависи от това, колко момчета я намират за привлекателна и колко е популярна в училище. Брат ти е достатъчно уверен в себе си благодарение на външния си вид и вероятно на вещината си на боксовия ринг. Когато открие онова, в което блести, Амбър ще престане да бъде трън в дупето.

— Дано да е по-скоро — промърмори той.

— Дано — промърморих в отговор.

— Какво означава да си изпаднал в заблуждение? — попита той и аз му се усмихнах широко.

— Означава, че се лъжеш — обясних.

— Ясно. — Той също ми се ухили в отговор и продължи: — Ами вещина?

— Умение. Способност.

— Ясно — повтори той, все така широко усмихнат.

В този миг продавачът ми каза колко дължа.

Платих и Итън настоя да вземе два от трите хартиени плика (и той — досущ като баща си). Аз взех последния и двамата си тръгнахме.

Когато пристигнахме пред магазина, Крос Стрийт се бе оказала доста натоварена и се бе наложило да паркираме доста далеч, така че се отправихме на път с торбите в ръце, а Итън продължаваше да бърбори.

— В сладкарницата има еклери, ама се обзалагам, че твоите ще са по-хубави — отбеляза той.

— Тъй като американците често пълнят пареното тесто с подсладена бита сметана или ванилов крем, а ние ще направим creme patisserie[2], си абсолютно прав.

— Какво е creme patisserie? — попита Итън.

— Доказателство, че има Бог — отвърнах аз.

Той избухна в смях и звукът ми хареса толкова много, да не говорим за това, че именно аз го бях накарала да се смее по този начин, че му се усмихнах и в същия миг чух:

— Джоузефин! Здрасти!

Спрях и видях, че се намираме пред колоните на пожарната. Надникнах в сенките зад лъскавата червена пожарна кола и оттам се показа Мики от спортната зала.

Този път Мики от залата не носеше спортни дрехи (които му стояха страхотно), а тъмносин панталон и светлосиня тениска с емблема над сърцето. Тъй като това беше облеклото на пожарникар, който в момента не потушава пожари, но въпреки това си остава пожарникар, те му отиваха още повече.

— Мики! — провикна се Итън.

— Здрасти, Ит — отвърна Мики с широка усмивка, която, също както си бях помислила тази сутрин, беше много приятна.

— Познаваш ли Джоузи? — попита Итън и Мики обърна усмивката си към мен.

— Запознахме се в залата тази сутрин — обясни той.

Усетих погледа на Итън върху себе си и наведох очи към него тъкмо когато ме попита:

— Тази сутрин си била в залата?

— С татко ти тренирахме заедно — споделих и Итън се ухили широко.

— Супер — заяви той одобрително.

— Искаш ли да хвърлиш едно око на пожарната, мой човек? — учудващо попита Мики и аз го погледнах.

— Сериозно? — ахна Итън.

Преди да успея да кажа и дума, Мики махна с глава към сградата и отвърна:

— Аз ще наглеждам торбите ти. Давай.

Без да се бави, Итън пусна торбите в краката на Мики и се втурна в пожарната.

Направи го толкова бързо, че се изгуби от очите ми за секунди.

Аз погледнах към Мики.

— Ъъъ… Мики, аз отговарям за Итън и не съм спокойна, когато не ми е пред очите.

При тези думи той се изви назад и се провикна:

— Ей! Джимбо! Ит е вътре. Ще го наглеждаш ли?

— Нямаш проблем! — долетя отвътре.

Мики отново се обърна към мен и отвори уста да каже нещо, но аз го изпреварих:

— Оценявам съдействието на Джимбо, но тъй като не го познавам, бих предпочела да виждам със собствените си очи какво прави Итън.

Докато свърша да говоря, устните (далеч не непривлекателни!) на Мики се бяха разтегнали в широка усмивка.

— Всичко ще е наред — увери ме той.

— Но…

— Слушай — прекъсна ме той. — Имаш ли планове за утре вечер?

Аз затворих уста.

Господи.

Нима още един мъж в Магдалийн възнамеряваше да ме покани на среща?

Бях тук едва от седмица и половина след погребението на баба в понеделник и ако Мики действително ме канеше на среща, това го превръщаше във втория мъж, направил го за толкова кратък период.

Наясно бях, че съм привлекателна. Не бях някоя красавица — бях прекарала живота си около поразително красиви хора, така че знаех какво е красота, знаех и че не я притежавам. Което не означаваше, че съм непривлекателна. Получавах достатъчно внимание и се възползвах от него, когато ми се приискаше.

Ала това беше нелепо.

А най-лошото бе, че единственият мъж, от когото исках да получа повече от достатъчно внимание, наистина го правеше, но не по начина, по който ми се искаше.

— Аз… — започнах, но Мики отново ме прекъсна:

— Защото бих искал да те заведа на вечеря в „Брийз Пойнт“.

Да, наистина ме канеше на среща.

А изборът му на място красноречиво говореше как би искал да протече тази среща.

Стана ми приятно.

Но дори и така…

— Съжалявам, Мики — казах тихичко. — С Джейк имаме планове за утре вечер.

За миг лицето на Мики придоби странно изражение и по някаква причина той погледна през рамо към пожарната, преди отново да се обърне към мен и да попита:

— Двамата с Джейк заедно ли сте?

Макар да знаех какво има предвид, въпросът му ме хвана неподготвена, най-вече защото мисълта да бъда с Джейк бе едновременно безкрайно съблазнителна и напълно невъзможна. Така че попитах глупаво:

— Заедно?

— Излизаш ли с него, миличка — поясни той.

О, как само ми се искаше!

— Не, с него сме просто приятели — споделих, без да позволя в гласа ми да се прокрадне разочарование.

Лицето на Мики се проясни и той отново се усмихна.

— В такъв случай плановете ти за петък вечер солидни ли са?

Всеки план, който включваше Джейк, беше солиден.

— Да — отвърнах.

— Окей. В събота имам боксов мач. Какво ще кажеш да вечеряме заедно в неделя?

Отворих уста, за да откажа, но после отново я затворих.

Оглеждайки го набързо, за да не се забавя с отговора, отново забелязах колко е привлекателен. Беше по-висок от мен, макар че, както обикновено, бях на токчета. Имаше много хубаво тяло. И изобщо не приличаше на Бостън Стоун. Усмихваше се често и искрено. Държанието му беше непринудено. Беше уверен в себе си, но не и арогантен. Освен това очевидно се разбираше отлично с Итън.

И най-сетне, харесваше ме и го показваше по начин, който ме караше да се чувствам добре.

— Ще ми бъде приятно, Мики — приех аз.

— Отлично — каза меко той и аз му се усмихнах. След това извади телефона от задния си джоб и все така меко попита: — Как е номерът ти, миличка?

Още един мъж, който ме наричаше „миличка“.

И този път също ми хареса.

— Ще ти се обадя по-късно — обеща и прибра телефона в джоба си. — Докога ще се грижиш за Итън днес?

— Джейк ще мине да го прибере в седем и половина.

— Ще ти се обадя след това.

— Ще ми бъде приятно — отвърнах и наистина го мислех.

Той отново ми се усмихна.

Аз му се усмихнах в отговор.

Да, определено беше много привлекателен, а усмивките му бяха искрени и всичко това ми харесваше.

Уви, чакаха ме еклери.

— По-добре да си вървя — казах с непресторено разочарование в гласа. — С Итън ще правим еклери.

Когато произнесох думата „еклери“, нещо се промени в изражението му и изобщо не беше трудно да разбера какво.

И на свой ред то промени способността на краката ми да ме държат, с други думи, те се разтрепериха и усещането беше прекалено прекрасно, за да го изпитвам, докато стоя насред улицата, пред пожарната.

— Запази ми един — понижи глас той и при този звук, както и при изплувалата пред очите ми картина, в която Мики захапва един еклер, аз си заповядах не само да се задържа на крака, но и да кимна.

След това той се обърна и изрева:

— Ит! Имаш да правиш еклери!

Няколко секунда по-късно Итън изскочи на бегом от пожарната. Мики се приближи до мен, взе торбата от ръцете ми, а после и една от тези на Итън и ни изпрати до поршето.

— Готино возило, бейби — отбеляза той, докато слагаше покупките ни отзад.

— Благодаря — отвърнах, обзета от идиотско задоволство, че му харесва.

Итън се покатери отпред, а Мики ме придружи до врата на шофьора, отвори я и заяви:

— Ще се видим в събота вечерта… и в неделя.

— Да, ще се видим.

Той отново се усмихна и затвори вратата.

Докато обръщах, за да изляза от паркинга и да се отправя към дома, усетих, че дишането ми се е учестило.

— Ще ходиш на мачовете на татко и Мики в събота, така ли, Джоузи? — попита Итън.

— Да.

— Супер — одобри той. — И аз обикновено ходя, но „Боен изтребител“ излиза утре и в събота ще съм у Джош — ще гледаме филма, а после ще спя у тях и направо… нямам… търпение.

— „Боен изтребител“? — повторих аз.

— Аха. Най-готиният филм на всички времена — заяви той.

— И можеш да го прецениш, преди да си го гледал?

— Ъъъ… Джоузи… говорим за „Боен изтребител“ — подчерта той заглавието на филма, сякаш това обясняваше всичко. Аз все така не разбирах, но освен това не бях и осемгодишно момче.

— Хубаво е, че имаш толкова вълнуващи планове за уикенда.

— Аха. Така е. Абсолютно. С Джош го чакаме от цяла вечност.

— И ето че най-сетне го дочакахте — отбелязах аз.

— Аха — съгласи се той.

— Ами Амбър и Конър, те ще ходят ли на мача на баща ти?

— Амбър по никой начин. Вече не е наказана, така че ще е на среща с Ноа, ако я покани, а ако не я покани, ще прави нещо с приятелите си и ще се цупи. Конър обикновено ходи, ама точно сега е зает да къса с всичките си приятелки, така че в събота най-вероятно ще разбива сърцето на някоя мадама.

Погледнах го изненадано, преди отново да насоча вниманието си към пътя.

— Конър къса с приятелките си?

— С всички, освен с една — обясни той. — Татко се разпореди така. Каза, че се е забавлявал достатъчно и е време да си избере една. Чух Кон да говори за това по телефона с един от приятелите си. Още не беше избрал с коя ще остане, но вече отсвири Шантай. Остават още три, докато разберем на коя ще й излезе късметът.

Това далеч не бяха най-хубавите думи, когато ставаше въпрос за разбитите сърца на млади жени, но в този момент не бях в състояние да мисля за подобни неща. Защото го бях чула да казва, че Джейк „се е разпоредил така“.

— Знаеш ли кога баща ти го е обсъдил с Конър? — попитах тихичко.

— Нямам представа. Ама Шантай я отряза по телефона в неделя.

А двамата с Джейк бяхме обсъждали Конър и приятелките му в събота вечерта. Което означаваше, че Джейк бе говорил с Конър почти веднага след това.

Почувствах нещо странно, странно и възхитително, и красиво, и могъщо да разцъфва в мен. Нещо, което ми харесваше по начин, който знаех, че бих могла да обичам. Дори не да обичам. Да обожавам. Да боготворя.

От което да се нуждая.

— Както и да е — продължи Итън и прекъсна мислите ми, вероятно за щастие, отвличайки вниманието ми от това чувство. — Надявам се да избере Ели. Тя не само е най-хубавата, но е и най-сладката. Много е срамежлива и никога не се държи така, сякаш иска да се махна, когато е у нас, като останалите. И е много готина, като е едновременно толкова хубава и толкова срамежлива. Никой, който е толкова хубав, не би трябвало да е срамежлив, ама тя е. Тя най̀ ми харесва.

След това описание и аз вече я харесвах.

— Е — заявих, докато слизах от Крос Роуд, за да поема към скалите и Лавандуловата къща, — да се надяваме, че Конър ще направи добър избор и че ще бъде внимателен, докато къса с останалите.

— Конър страшно си пада по мадамите си. Ще се държи добре — увери ме Итън и аз почувствах облекчение.

— Това е добре — казах меко.

— Надявам се, че имаш нещо адски готино за следобедна закуска, защото умирам от глад — обяви Итън и аз се усмихнах.

Редовно умираше от глад.

А аз имах цял куп готини неща за следобедна закуска.

Освен това обичах хладилникът ми да е пълен, защото редовно имах гости и те редовно споделяха масата ми.

Всъщност просто ми харесваше да имам хладилник.

И маса.

Освен това ми харесваше да знам, че този и следващия следобед Итън ще сподели Лавандуловата къща с мен, както беше правил с баба.

И най-сетне, с нетърпение очаквах да го запозная с creme patisserie.

Страшно щеше да му хареса.

А на мен страшно щеше да ми хареса да му го дам.

— Всичко, което имам, е твое — заявих.

— Страхотно — отвърна той.

Аз се усмихнах и свърнах в улицата, която щеше да ни отведе до Лавандуловата къща, мислейки си, че има право.

Да дам на Итън всичко, което имах, наистина беше страхотно.

— Сериозно? Познаваш Ди-Амант? — попита Мики в ухото ми.

Аз се усмихнах широко срещу прозореца в светлата стая; седях на прозореца, пиех чай и си бъбрех с Мики, който се беше обадил пет минути след като Джейк дойде да прибере Итън.

Джейк се бе държал по обичайния си дружелюбен, прекрасен начин. Хапнал бе един еклер, след което оповести колко му беше харесал, като ме взе в прегръдките си, обявявайки, че съм най-добрата готвачка на света и че дори при баба не е опитвал нещо по-вкусно.

Това толкова ми хареса, че ми се прииска да го накарам винаги да мисли така, като му готвя всяка вечер. А после мигновено потиснах болката, която ме обзе при мисълта, че никога няма да имам тази възможност.

Двамата си тръгнаха бързо, защото Конър бил на работа, а Амбър трябвало да се прибере скоро, след като била излязла с приятелите си след училище, и Джейк искаше да се увери, че ще си дойде навреме и ще си напише домашните.

Беше много добър баща.

Всъщност беше много добър във всичко.

— Да, познавам Амант — отговорих на Мики. — Познавам го от години.

— Той е истински гений.

Аз обичах хип-хоп и смятах, че е форма на артистично изразяване, която не се оценяваше по достойнство, така че се съгласих:

— Действително.

Думите ми бяха последвани от мълчание, а след това едно меко:

— Кефи ме как говориш, мила.

Колко прекрасно.

— Радвам се — отвърнах също така меко.

Говорехме от близо час. Разговорът беше интересен и вървеше леко. И това до голяма степен се дължеше на Мики.

От което усетих, че очаквам вечерята ни в неделя с още по-голямо нетърпение.

По време на разговора ни той бе научил много за мен, не само това, че познавам Амант.

Аз пък бях научила, че е разведен и има две деца и че дели грижите за тях с бившата си съпруга. Беше пожарникар на доброволчески начала, основната му работа беше в строителството и поставянето на покриви и се боксираше от двайсетгодишен, което означаваше, че го прави от доста време, тъй като сега беше на четиресет и седем.

По-висок от мен. Много привлекателен. По-възрастен мен. И отличен събеседник.

Наистина прекрасен.

— Кофти е, защото ми беше адски приятно да си поговорим започна той, — но утре трябва да съм в залата много рано, а после съм на работа, така че ще трябва да те оставям.

Да, наистина беше „кофти“.

Въпреки това казах:

— Добре, Мики.

— Ще те видя край ринга в събота.

Господи.

Край ринга?

Това беше много близо. Не бях сигурна, че искам да бъда толкова близо до един боксов мач.

Не го споделих с Мики обаче.

— Да, ще се видим в събота — казах вместо това.

— Нямам търпение.

— Аз също.

В гласа му се долавяше веселие, когато каза:

— До скоро, бейби.

— До скоро, Мики.

Затворих, пуснах телефона на мястото до мен, отпих от чая и се загледах в тъмната нощ, огрявана от лунната пътека в морето и блещукащите звезди в небосвода.

Седях и си мислех, че бях постъпила правилно, вземайки си почивка, за да прекарам известно време в Магдалийн, да бъда там, където се чувствах най-сигурна, в Лавандуловата къща, да опозная Джейк и семейството му, а сега и Мики. Не помнех кога за последен път бях оставала толкова дълго на едно място, без да съм постоянно заета с работа и вечери, и партита, и телефонни обаждания, и имейли, и графици, и уреждане на срещи, и цял куп задачи.

Седях и се надявах Хенри да се съгласи да ръководя живота му от компютъра, който вече бе свързан с интернет и бе само на няколко крачки от мен, върху бюрото на баба.

Ала се тревожех, че няма да го направи. Макар че голяма част от задълженията ми можеха да бъдат свършени по телефона или на компютъра, имаше доста неща, които налагаха да бъда до Хенри.

И в този миг си дадох сметка, че за първи път, откакто работех за Хенри, нямах никакво желание да бъда на едно от многобройните места, които изискваше работата с него.

Водила бях прекрасен живот, видяла бях много невероятни неща, посетила бях много вълшебни места, срещнала бях много интересни хора.

И не исках това да свърши. Никога.

И все пак приятно ми беше да съм тук, да посръбвам чай и да си бъбря по телефона с красив мъж, който искаше да ме изведе на вечеря. Да знам, че следващият ден означаваше още време, прекарано с Итън, както и още време с Джейк. Да знам, че животът ми е пълен и че съм заета, но също така, че в него има стабилност, която никога досега не бях познала и която невероятно ми харесваше.

При тази мисъл телефонът ми иззвъня.

Погледнах надолу и онова, което видях на екрана, ме накара да го грабна и да вдигна.

— Здравей, Джейк.

— Готина — отвърна той. — Преди да си тръгнем, забравих да те питам — да те взема ли за тренировка утре сутринта?

Усещах болка в цялото си тяло и макар да не беше ужасна, не може да се каже и че беше особено приятно.

Въпреки това отговорих:

— Амбър има ли други дрехи, които бих могла да заема?

В гласа на Джейк, когато отговори, се долавяше веселие:

— Има поне седем.

— Тогава отговорът ми е „да“. Но ще се срещнем в залата и ще използвам съблекалнята ти, за да се преоблека там.

— Няма как да ти направя енергиен шейк, преди да тръгнем, ако се срещнем в залата — отвърна той.

Изобщо не ми прозвуча съблазнително.

— Ъъъ… — измърморих аз.

— В шест и половина да си станала. Аз ще ти донеса дрехи.

Шест и половина?

Преди беше казал седем.

А дори и седем беше прекалено рано за мен.

— Ъъъ… — повторих аз.

— Ти отговаряш за кафето.

— Ъъъ… Джейк… — започнах.

— Мамка му — изруга той, преди да успея да продължа. — Кон току-що си дойде. Като му гледам изражението, нещо го тормози. Трябва да вървя.

Имах подозрението, че Конър вероятно беше „отсвирил“ още една от „мадамите“ си. А ако беше внимателен и го беше грижа за тях, независимо колко много бяха те, това не можеше да е приятно.

Щеше да се нуждае от баща си.

А Джейк, разбира се, щеше да бъде насреща.

Сърцето ми се разтуптя, стомахът ми се сви и ми се зави свят.

За щастие, мозъкът ми знаеше как да реагира, защото бях преживявала същото и с Хенри, онзи миг, в който болката, че нямам онова, което жадувах толкова силно, бе най-остра… преди постепенно да се примиря с мисълта, че малкото, което имам, все пак е по-добро от нищо.

— Добре, Джейк. До утре.

— До утре, бейби — отвърна той меко. — Лека нощ.

— И на теб.

— До скоро.

— До скоро, Джейк.

Той затвори и аз се взрях в телефона си.

След това въздъхнах, пуснах го до себе си, отпих от чая и отново обърнах очи към морето.

Имах луксозен автомобил. Имах прекрасна къща с прекрасен изглед, пълна с прекрасни спомени. Започвах да ставам част от прекрасно семейство. Създавах приятелство с красив мъж. И можех да черпя утеха от мисълта, че невероятната ми баба ми беше дала всичко това, защото безкрайно ме обичаше. Всичко това бе мое. И бе много повече, отколкото бях имала през целия си живот.

Ето защо, казах си аз, нямах нищо, от което да се оплаквам, и имах страшно много, на което да се радвам.

И когато отпих нова глътка чай, реших да направя именно това.

Реших също така, че следучилищните ми занимания с Итън утре ще включват посещение в мола, за да си купя спортни дрехи.

Може би и Амбър щеше да дойде с нас, за да й купя гримове.

Тази мисъл ме накара да се усмихна, защото на Итън ходенето в мола може и да не му харесаше, ала Амбър щеше да е във възторг.

Да, толкова много неща, на които да се радвам.

Започвайки с това, че утре сутрин аз отговарях за кафето.

[1] Спираловиден архитектурен орнамент. — Бел.прев. ↑

[2] Яйчен крем. — Бел.прев. ↑

ГЛАВА 11

ПРЕСТРУВАЙКИ СЕ

Преструвах се. Всъщност преструвах се вече цял ден.

Започнала бях да се преструвам, като не си включих алармата. Което означаваше, че и тази сутрин бях събудена от Джейк. Само че този път не го направи, като приседне на леглото ми и ме погъделичка по носа с кичур от косата ми.

Вместо това се наведе над мен, отмести косата от шията ми и прокара пръст по челюстта ми, прошепвайки:

— Ставай, сънливке.

Докосването и гласът му ме сгряха повече и от пухените завивки, аз отворих очи и ето че Джейк бе първото, което виждах две утрини поред.

Нещо, което исках да ми се случва всеки ден до края на живота ми.

— Натисна „Дрямка“ или забрави да си включиш алармата? — меко попита той.

— Забравих — излъгах аз.

Джейк се ухили, а после, уви, се изправи и каза:

— Дрехите са в торбата. Ще направя кафе. — Махна с глава към креслото в ъгъла, за да ми покаже къде са дрехите, и без да се бави повече, излезе от стаята.

За което можех само да съжалявам. Но пък това ми даде възможност да видя електриковосинята риза, опъната върху широките му рамене, а гледката определено си заслужаваше.

Мики се появи в залата и тази сутрин, точно както ми беше казал предишната вечер.

Ала макар да беше очевидно, че иска да се приближи, Джейк не се отлепи от мен нито за миг по време на тренировката ни, в която ме командваше като някой фелдфебел, докато аз блъсках и ритах чувала според нарежданията му (този път дланите ми бяха омотани с бинтове, което по някакъв странен начин ме накара да се почувствам някак по̀ на място, да не говорим, че Джейк, бинтоващ умело ръцете ми, представляваше невероятна гледка и също толкова невероятно усещане).

Ето защо двамата с Мики можахме единствено да си разменим усмивки и да си кимнем.

Когато приключихме с тренировката, Джейк ме изкара като на пожар от залата с думите, че трябвало да отивам при семейство Уивър, а той „си имал работа“. Направи го, докато Мики беше с гръб към нас, зает с една боксова круша, така че дори не ни видя.

След това ме откара вкъщи, влезе заедно с мен, където получих нова целувка по бузата (съвсем близо до устните) и подръпване на опашката, докато ми напомняше за плановете ни за тази вечер.

Преди да си тръгне, ми даде номера на Амбър и аз й изпратих съобщение, за да видя дали иска да дойде в мола с мен и Итън.

Отне й един час да ми отговори, но тя се извини учтиво за забавянето, с обяснението, че е била в час, нещо, което много ми хареса, защото учтивостта не беше силната й страна, да не говорим, че не би трябвало да пише есемеси в час. След като се извини, тя прие предложението ми и го направи повече от въодушевено (да, дори и в СМС).

Ето как аз получих възможност да продължа да се преструвам, че Джейк Спиър и неговото семейство са част от живота ми.

Направих го, като заведох Амбър и Итън в мола веднага след училище — Амбър дойде в Лавандуловата къща с колата си.

От това преживяване научих, че Итън може и да обичаше да готви, но определено не обичаше да пазарува. Тъй като имах списък с козметичните продукти, които щяхме да купим, а аз знаех какво ми подхожда още преди да съм го пробвала (въпреки това го пробвах), посещението ни в козметичния отдел и в този за спортни дрехи не отне много време. Дори и така, Итън гръмогласно обяви, че изобщо не му е приятно.

Изглеждаше умилостивен един-единствен път, когато обяви, че умира от глад, и аз му купих огромна газирана напитка, както и голям плик меки бирени хлебчета, към които имаше и тубичка течно сирене с плашещо оранжев цвят. Итън обаче ги намери за вкусни — разбрах го, когато цялото съдържание на съвсем немалката закуска се изпари за пет минути.

Откарахме го вкъщи, след което двете с Амбър се настанихме с огледало в ръце на кухненската маса и тя се зае да изпробва едно от предложенията на Жан-Мишел. Докато я гледах как се гримира, установих, че много я бива с четките, които й бях купила, и в крайна сметка и двете останахме доволни от резултата.

Особено аз.

Амбър по принцип си беше очарователна.

Гримирана по този начин, тя беше красива и аз не се поколебах да й го кажа. А после си отбелязах наум никога да не се колебая да й казвам подобни неща, защото изражението й определено си струваше енергията, необходима за изричането на тези думи.

По време на това занимание обаче открих, че Итън изобщо не е почитател на „женските работи“. Разбрах го, тъй като той го сподели с отвращение, докато оглеждаше гримовете и четките на кухненската маса, преди да се изнесе да гледа телевизия, и аз посрещнах откровението му с усмивка, защото дори отвратен, той беше очарователен.

Скоро след това се появи Джейк, за да ни заведе на вечеря и на мач.

Аз продължих да се преструвам, когато той за първи път видя дъщеря си, гримирана в приглушени романтични тонове.

Преструвах се, че е мой, и докато го правех, си мечтаех за начините, по които щях да го възнаградя заради онова, което направи с Амбър, когато я видя.

Което бе да вземе брадичката й в ръка и да плъзне очи по лицето й, преди най-сетне да улови нейните и да каже тихо:

— Господи, миличка. Знаех, че си красива. Ала до този миг нямах представа колко много от тази красота криеш.

И именно в този миг, докато гледах как лицето на Амбър се промени, как грейна в усмивка, озарено от щастие, примесено с надежда, едно прекрасно усещане обгърна сърцето ми.

Джейк я целуна по бузата и усещането около сърцето ми стана още по-удивително.

А после, когато баща й я пусна, тя обърна усмивката си към мен и каза:

— Благодаря ти, Джоузи.

— За мен бе удоволствие, прелестно момиче.

Все така усмихната, тя ни съобщи:

— Трябва да отивам при двамата Тейлър. До после.

— До после, бейби — отвърна Джейк.

— Приятна вечер, Амбър — пожелах аз.

Тя ми се усмихна широко, след което обърна глава към дневната и се провикна:

— До после, изтърсак!

— Не ми казвай изтърсак! — извика брат й в отговор и аз се усмихнах на Джейк.

Той ми отвърна със същото, ала неговата усмивка не беше за симпатичния начин, по който децата му се закачаха. Неговата усмивка беше различна, по-дълбока, изпълнена с благодарност и още нещо, което не разбирах напълно, но знаех, че е пропито със смисъл по начин, който бе изключително важен и също така наистина добър.

Говореше, че му харесва как изглежда дъщеря му. Много.

И му харесва това, че аз съм й го дала.

Много.

И това ми харесваше.

Много.

Не само заради Джейк, но и заради Амбър.

Опивайки се от прекрасното чувство, с което ме изпълваше усмивката на Джейк, аз продължих да се усмихвам, докато той ни заведе на вечеря в „Закусвалнята на Уедърби“ в Магдалийн. Преструвах се, че принадлежа на тях с Итън, докато прекрачвахме прага, хванати за ръце. Преструвах се, че погледите, които привлякохме, са погледи, които заслужавам, женски погледи, които се обръщаха към Джейк, а после към ръката му, стиснала моята, и в миг ставаха отчаяни.

Продължих да се преструвам, когато Джейк се плъзна в сепарето до мен.

Не спрях и когато той изпъна ръка върху облегалката на пейката, фантазирайки си, че го прави като израз на привързаност и притежание, макар че най-вероятно бе, защото беше едър мъж и така му беше по-удобно.

Ала дори и тогава не се отказах от фантазията си. Твърде много й се наслаждавах.

А и тя бе единственото, което щях да имам някога.

Ето защо продължих да се преструвам и когато си тръгнахме от закусвалнята и той подкара към футболното игрище, докато Итън бъбреше оживено (нещо, което правеше и по време на вечерята, така че нашето участие в разговора се свеждаше предимно до това, да му отговаряме или да му се усмихваме, защото не можехме да се вредим да кажем и дума).

Основната тема беше „Боен изтребител“, ентусиазмът му от това, че очакването най-сетне бе свършило, както и най-подробно описание на героите и актьорите, които ги играеха, и мнението му за тях.

Продължих да се преструвам и когато Джейк отново улови ръката ми и по този начин прекосихме паркинга и излязохме на стадиона.

Не спрях да го правя и докато отивахме към местата си, съпроводени от още погледи. Някои — на хора, които Джейк очевидно познаваше, защото им кимваше. Други — на хора, с които се бях запознала, така че им се усмихвах или помахвах. Имаше и трети вид погледи, идващи от мъже, които поглеждаха към мен, а после към Джейк и лицата им ставаха безизразни. Жените го правеха в обратен ред, но крайната им реакция беше същата.

Толкова много се наслаждавах на фантазията си, че се изгубих в нея, докато гледах как Джейк застила металната пейка, където бяха местата ни, с дебело вълнено одеяло. Ала преди да го направи, изтърси нещо от одеялото, а после се обърна към мен.

Дъхът ми спря, когато той уви дълъг виненочервен вълнен шал около шията ми и го завърза на гърлото, промълвяйки:

— Трябва да се погрижа на момичето ми да му е топло.

Момичето му.

О, колко ми се искаше.

Нощта бе хладна и облачна и Джейк си бе спомнил за шала ми от онази сутрин, когато закусихме в „Бараката“.

О, да.

Колко ми се искаше.

Въпреки че шалът не подхождаше съвсем на тоалета ми.

Насилих се да си поема дъх, когато той вдигна очи към моите и като сложи ръка на бузата ми, обясни:

— Лиди ми го оплете за една Коледа преди три години.

Баба му го беше направила.

Меката вълна около шията ми стана още по-топла и аз почувствах, че очите ми овлажняват.

Не казах нищо, защото не бях в състояние.

Това не убягна от вниманието на Джейк, разбрах го, когато той се наведе лекичко към мен и заяви:

— Отива ти, бейби. Но понеже е от Лиди, не мога да се разделя с него.

Аз кимнах и изрекох с усилие:

— Разбира се.

Усмивката му бе едва забележима — потръпване в крайчеца на устните и мекота в погледа му.

Ала въпреки това беше красив.

Толкова красив, че аз се приведох към него. И когато го направих, очите му се промениха напълно. От меки и топли, те станаха напрегнати и още нещо.

Нещо тъмно.

Горещо.

Дори още по-красиво.

Мъчех се да разбера реакцията му, когато Итън развали момента, провиквайки се:

— Татко! Ето ги Джош и Браянт! Може ли да отида при тях?

За миг погледът на Джейк задържа моя в плен, а възглавничките на пръстите му натиснаха леко челюстта му.

А после, за съжаление, свали ръка и се обърна към сина си.

— Да си ми пред очите, приятелче — нареди той.

— Дадено — потвърди Итън, скочи на празната пейка пред нас и изтича до стъпалата, след което ги взе на бегом и се присъедини към две момчета, които стояха до оградата около игрището.

— Седни, Готина — покани ме Джейк.

Аз преместих поглед от Итън към него и седнах.

Той се настани до мен, обви ръка около кръста ми и ме притегли, преодолявайки сантиметрите, които ни деляха, така че сега бедрата ни се притискаха.

О.

Господи.

Поех си накъсано дъх и се огледах наоколо.

Игрището беше празно, също като скамейката за играчите. Местата за запалянковците на другия отбор се пълнеха бързо, но не толкова, колкото тези на местния отбор около нас. Навсякъде се виждаше жълто и синьо — училищните цветове, както бях научила вече.

Зърнах мажоретките да се разхождат зад скамейката на отбора домакин, готвейки се за работата си тази вечер. Въздухът беше студен и зрителите бяха дошли, готови да се преборят със студа с помощта на шапки, шалове, дебели якета и дори ръкавици. Имаше и доста деца, както и младежи, които далеч не бяха така добре подготвени да посрещнат студената вечер — очевидно бе, че предпочитат връстниците им да видят модния им избор, вместо да се покрият с дебели палта, които да им държат топло.

И точно тогава ми хрумна, че последното спортно събитие, на което бях присъствала, беше футболен мач в гимназията преди десетилетия.

Хрумна ми също така, че по онова време за един кратък период страшно си падах по футбола.

Тайното ми гадже Анди беше в отбора, така че никога не пропусках мач. Не пропусках дори тренировка. Бях запленена да го гледам на игрището. Всеки петък очаквах с огромно нетърпение да отида на мача с приятелките ми, за да видя как гаджето ми играе футбол, а после да ида на тайна среща с него и да се целуваме толкова дълго, колкото беше възможно, преди да стане прекалено опасно да продължим и се наложеше да спрем, за да се прибера вкъщи.

Тогава бях щастлива.

Тогава бях нормална.

Не беше нужно да се преструвам.

Имах всичко.

А после баща ми ми го отне.

— Добре ли си?

Гласът на Джейк ме изтръгна от сълзливите ми мисли и аз го погледнах.

— Да — отвърнах.

— Топло ли ти е?

— Да, Джейк — уверих го и добавих с тих глас, пропит с чувство: — Благодаря ти за шала.

Той ме дари с бърза усмивка и мек поглед, преди да продължи:

— Виждаш ли добре?

Беше толкова мил, грижовен… невероятен.

Аз кимнах.

— Добре — промълви той и огледа игрището, като в същото време ме притисна още по-плътно до себе си.

Исках да продължа да се преструвам. Наистина. И исках да го направя, като се долепя до него. Като положа глава на рамото му. Като обвия ръка около гърба му и на свой ред го привлека към себе си. Като обвия и двете си ръце около него, за да го задържа до себе си.

Ала повече не можех да се преструвам.

Освен това трябваше да намеря тоалетната.

— Трябва да отскоча до тоалетната, преди мачът да е започнал — казах и когато той ме погледна, очите му вече не се усмихваха меко и едва забележимо, а неприкрито, също като устните му.

— Окей, Готина. Тоалетната е зад павилиона за храна, в южния край на игрището — обясни той и махна с глава наляво.

— Благодаря, Джейк. Веднага се връщам.

— Имаш време. Мачът започва чак след петнайсет минути — каза той, докато се изправях, но после добави: — И все пак не се бави.

Сведох поглед към него и видях как очите му се спират за миг върху стегнатото ми в дънки дупе, което се подаваше изпод сивото кадифено яке, преди да се вдигнат и да уловят моите, все така усмихвайки се.

— Няма да се бавя — уверих го и направих точно това.

Побързах.

Или поне започнах, бързайки.

След като си измих ръцете и излязох от тоалетната, се отърсих мислено от света на фантазиите, в който си бях позволила да прекарам целия ден.

В него беше прекрасно, ала не можех да остана прекалено дълго. Не биваше да забравям как стоят нещата. Задържа ли се в този свят твърде много, рано или късно, нещо щеше да ми напомни, че това не е моят свят, и болката, която щях да изпитам, щеше да бъде толкова по-трудна за преодоляване, колкото по-дълго си позволя да се преструвам.

В този момент зърнах някакво движение с крайчеца на окото си и когато погледнах натам, видях Конър да стои под една лампа, не много близо до пейките, но не и до павилиона за храна.

Беше заедно с високо, много привлекателно момиче с ленено жълта коса и прекрасни извивки. Хареса ми как очевидно не я беше грижа какво мислят другите за тоалета й. Беше се облякла топло и все пак модно, с тъмнорозово палто от рипсено кадифе и дебел бледорозов шал с едра плетка. Носеше дори страшно сладък чифт ръкавички с един пръст.

Стоеше съвсем близо до Конър и бе вдигнала очи към него, усмихвайки се по един много привлекателен начин — искрен, макар и малко срамежлив.

Това трябва да беше Ели и само като я зърнах отдалеч, си помислих, че наистина съм съгласна с Итън и се надявам Конър да избере нея.

Синът на Джейк сигурно усети погледа ми, защото вдигна очи към мен, усмихна се широко и ми кимна. Ели също погледна насам и когато го направи, се приближи още мъничко до Конър, който се възползва от това, за да я прегърне през раменете.

Да, изглеждаха прекрасно заедно.

Помахах им с усмивка и реших да не се приближавам. Това беше футболна среща на гимназията и той беше с момичето си (или поне с едно от тях). Нямаше нужда да му се натрапва някой възрастен.

Ала когато си тръгнах, погледът ми се плъзна по опашките пред павилиона. Забелязах също така, че мачът все още не бе започнал, макар че играчите вече бяха излезли на терена и загряваха. Хрумна ми, че някоя топла напитка би могла да ни сгрее отвътре.

Ето защо застанах в края на една доста дълга опашка, извадих телефона си и набрах номера на Джейк.

Той вдигна с:

— Изгуби ли се?

Засмях се меко и отвърнах:

— Не, Джейк. На опашката пред павилиона съм. Помислих си, че можем да пийнем нещо топло. Искаш ли кафе или какао?

— Ей сега идвам.

Толкова.

Изключително.

Невероятен.

— Джейк, мога да се справя с няколко напитки. Какво искаш?

— Ей сега идвам и ще се погрижа.

— Джейк — казах меко. — Ти плати за вечерята в „Стрехите“ и омлетите, и хапването днес. Най-малкото, което бих могла да сторя в замяна, е да купя две напитки и да ги донеса до пейките. Освен това, ако станеш от местата ни, може да ги изгубим.

— Одеялото е тук — отвърна той и при думите му аз избухнах в смях.

Да.

Толкова.

Изключително.

Невероятен.

— Твърдо си решен да се погрижиш за мен, а? — отбелязах, когато най-сетне спрях да се смея.

Ниският глас, с който ми отговори, накара стомаха ми да се свие.

— Радвам се, че го забеляза.

Нямаше как да не го забележа, а с начина, по който се държеше, ми беше все по-трудно да не се преструвам.

— Моля те — помолих почти шепнешком, — нека ти купя нещо за пиене.

— Топъл шоколад — поръча той най-сетне и аз се усмихнах в слушалката.

— А за Итън?

— Итън има десет долара. Ако поиска нещо, ще си го купи. Само че няма да е топъл шоколад, а някакъв пълен боклук.

— Добре — отвърнах, все така усмихвайки се, и заедно с останалите на опашката се придвижих около два сантиметра напред. — Ще се върна след няколко минути.

— До скоро, Готина.

— До скоро, Джейк.

Затворих и в същия миг си дадох сметка, че младият мъж пред мен ме е зяпнал неприкрито с полуотворени устни.

Забелязах, че беше не особено висок, много слаб и женствен и бе облечен в дързък панталон от пепит. Беше го съчетал с чифт страшно стилни велурени мокасини и черно поло.

Тоалетът му спокойно можеше да бъде довършен с една федора[1], но трябваше да призная, че модният му усет наистина ми харесва.

— Здравей — казах, когато той продължи да се взира в мен с неприкрито изумление.

— Ти си Джоузи — съобщи ми той нещо, което ми беше известно, но останах изненадана, че и той го знае.

— Действително — потвърдих аз. — А ти си?

Той протегна ръка.

— Тейлър. Най-най-добрият приятел на Амбър. Или поне един от тях.

А!

Почитателят на Жан-Мишел.

Това обясняваше панталона и мокасините.

Поех ръката му и я стиснах.

— Много ми е приятно да се запознаем, Тейлър. Амбър ми е разказвала за теб.

Той отвърна на ръкостискането ми за миг, след което ме пусна и заяви:

— И аз съм слушал за теб. Страшно много. Амбър смята, че си жестока.

Вече знаех, че това е хубаво, и усещането бе така приятно, че се усмихнах, а после споделих:

— Тоалетът ти е страшно шик и ти стои прекрасно. Само че се нуждае от федора.

Лицето му грейна и той се приведе към мен, възкликвайки:

— Нали! — А после отново се дръпна назад и довърши с усмивка: — Обаче не съм сигурен, че мога да се появя с федора на гимназиален мач в Магдалийн. Истински късмет ще е, ако не ме спънат, блъснат и прегазят само заради това.

Той посочи панталона си и аз сбърчих вежди.

— И защо ще те спънат, блъснат или прегазят?

— Ъъъ… Защото съм седемнайсетгодишен гей, дошъл в панталон от пепит на гимназиален футболен мач?

А.

Да, това определено обясняваше всичко.

— Разбирам — промълвих аз. — Е, ще ми се да имах някой мъдър съвет, млади Тейлър, но уви, нямам такъв. Навсякъде има тесногръди глупаци и онези, които притежават куража да бъдат себе си, често пъти трябва да ги изтърпяват. Боя се, че такава е съдбата ти. Но поне можеш да черпиш утеха от мисълта, че си верен на себе си, знаейки, че те живеят в ограничен и пуст свят, докато твоят е пълен с живот, и такава е пък тяхната съдба.

Когато свърших, той се взираше в мен с полуотворена уста, а по лицето му се четеше изумление и аз тъкмо се канех да кажа нещо (като например, че трябва да мине напред, тъй като опашката се беше придвижила с няколко сантиметра), когато усетих няколко души да се нареждат зад мен.

Момчета, които си говореха.

И онова, за което говореха, привлече цялото ми внимание.

— Погледна през Амбър така, сякаш тя изобщо не беше там — каза едно момче.

Аз примигах и видях как очите на Тейлър се разшириха.

— Днес изглежда страхотно. Ама наистина. Нещо е различно с лицето й — измърмори друго момче.

— Приключи ли с нея? — попита трети глас.

— Кучката трябва да знае правилата — заяви четвърти, много дълбок глас. — Не си падам по момичета, които само те дразнят, а пък не ти пускат. Амбър Спиър е точно такава. С онази нейна коса. Късите поли. Но опитам ли се да й бръкна под полата? Забрави! Майната му на това!

Аз изпънах гръб, а Тейлър пребледня.

— А и баща й е истински трън в задника ми — довърши четвъртият, онзи с дълбокия глас.

— Просто те е страх от него, защото Спиър може да ти срита задника, въпреки че е толкова стар — заяви един от другите гласове.

Моля?

Джейк не беше стар.

Всъщност нямах представа на колко години е, но знаех, че не е стар. Знаех го, защото го бях видяла да тренира.

— Все тая — продължи най-дълбокият глас. — Не иска да я пусне в Бостън, за да гледаме „Баунс“. Сериозно. Какъв му е проблемът? Челси и Брук ще ходят, а техните родители изобщо не ги е грижа.

Концертът, на който Амбър искаше да отиде, беше на „Баунс“.

В този миг ми се прииска да ми го беше казала.

Две секунди след като онзи с дълбокия глас изрече следващите си думи, аз взех мигновено решение и доста глупаво, го приведох в изпълнение.

— Мислех си, че ще идем и ще я отворя. Секси е, но ако не ще да си отвори краката, за какво ми е.

Тейлър затвори уста и стисна зъби, ала това бе последното, което видях, преди да се обърна рязко.

Зад мен стояха четири момчета. До едно високи. До едно сравнително привлекателни. Най-високото и определено най-добре изглеждащото от тях беше един чернокож младеж.

Инстинктивно разбрах, че това бе Ноа.

Разбрах защо Амбър го иска.

Ала нямаше да го има.

Или по-точно, той нямаше да има нея.

— Ти ли си Ноа? — попитах и по устните му бавно се разля привлекателна бяла усмивка — очевидно си мислеше, че съм чувала за него, тъй като беше прочутият баскетболен ас на гимназията.

— Да — отвърна той широко усмихнат, — аз съм Ноа Янг.

— Е, добре, Ноа Янг. Трябва да знаеш, че Амбър няма да отиде на концерта с теб, защото тя и двамата Тейлър ще дойдат с мен. Лавон не обича прекомерно много хора зад сцената и Амбър предпочете да даде пропуските, които успях да й уредя, на най-най-добрите си приятели. А ти очевидно не си един от тях — излъгах аз.

Или по-точно, излъгах в този момент.

Трябваше да говоря с хората на Лавон, за да стане истина.

Лавон Бъркет беше фронтменът на „Баунс“. Хенри беше снимал четири клипа за групата и Лавон страшно го ценеше, а заради него ценеше и мен. Щеше да ми даде колкото пропуска поискам, макар да беше вярно, че не обича да се среща с твърде много хора след концерт. Харесваше ме достатъчно, за да направи каквото поискам, тъй като беше много щедър с приятелите си. Бях го научила, когато ми изпрати възхитителен букет след работата ми по първото му видео; голяма бутилка шампанско след втория; рамка с оригиналния лист, на която беше надраскал текста на любимата ми песен на „Баунс“ след третия и чифт диамантени обици след последния.

Ноа Янг примигваше насреща ми, ала аз не бях свършила.

— А що се отнася до твърдението ти, че Амбър само те дразни, не е вярно. Тя просто не си пада особено по теб.

Разбира се, това беше безспорна лъжа, и аз чух задавен звук откъм Тейлър, който вероятно издаваше измамата ми.

Въпреки това продължих:

— Макар да смята, че си доста привлекателен, тя няма чувството, че я уважаваш достатъчно, и това я тревожи, кара я да се пита дали ти ще спазваш правилата. Ала уви, от забележките ти личи, че няма да го направиш. — Задържах очите му и понижих глас: — Виждаш ли, една жена, която знае истинската си стойност, разбира, че времето й е скъпо, а сърцето й — ценно. Затова не дава нито едното, нито другото на мъж, който не е в състояние да оцени даровете, които му предлагат.

Ноа продължи да примигва, а аз довърших, повишавайки отново глас:

— А и така или иначе, тя си говори по скайп с Джулиан. Аз ги запознах онлайн. Той е френски канадец и мисля, че в момента е на снимки във Фиджи, но ще си дойде в Ню Йорк следващата седмица. Въпреки че е модел, страшно си пада по живота сред природата и няма търпение да се срещне с Амбър, както и да види Мейн. Сигурна съм, че на Амбър много ще й хареса да му покаже родния си щат.

Това също беше лъжа, но то не ми попречи да завърша с един последен залп:

— Той е на деветнайсет години и баща й го харесва, въпреки че е малко по-голям от нея. То е, защото Джулиан прекарва доста време в компанията на изключително красиви жени, така че знае как да се държи с тях и най-вече може да оцени един стойностен човек, когато го срещне. Дори и да е само онлайн. Така че, ако обичаш, продължавай да гледаш през Амбър, сякаш изобщо не е там. Така ще си спестиш разочарованието и може би — дори разбитото сърце, когато тя най-сетне си даде сметка колко си повърхностен и те зареже, отегчена от теб.

— Мили боже — измърмори един от приятелчетата му и това ми напомни, че не съм свършила.

— И още нещо — добавих. — Има мъже, които могат да използват мръсен език. Но те са мъже. Когато ти го правиш, звучиш абсурдно, сякаш отчаяно се мъчиш да бъдеш нещо, което не си. Освен това да говориш зле за една млада жена, когато може да те чуе куцо и сакато, е проява на лоши маниери. Изключително лоши маниери. То не казва нищо за младата жена, за която става дума, но говори много за теб самия. И нека ти съобщя, че нищо от всичко това не е хубаво.

С тези думи аз му обърнах гръб и погледнах към Тейлър.

— Няма да е зле да минеш напред, Тейлър. Опашката се е придвижила.

Той откъсна невярващи очи от мен и измина дванайсетте сантиметра, с които се беше преместила опашката.

— Да се махаме от тук — измърмори някой зад гърба ми и аз усетих как опашката се затваря след отдалечаващите се момчета.

Тейлър улови погледа ми.

— Това… беше… епично — прошепна той.

Макар да намирах думата „епично“ за прекалено драматична, се радвах, че мисли така. Ала сега, след като го бях направила, усетих, че ме обзема тревога.

Защото Тейлър може и да мислеше така, но силно се безпокоях, че Амбър едва ли ще го приеме по същия начин.

— Имаш ли телефон? — попитах го.

— Аха.

— Побързай и пусни съобщение на Амбър. Кажи й веднага да дойде тук. Трябва да я предупредим за случилото се току-що.

— Дадено — измърмори той и извади телефона от задния си джоб, а аз продължих:

— След като се свържеш с нея, няма да е лошо да се обадиш на родителите си и да ги попиташ дали може да отидеш на концерта на „Баунс“ с мен. Моля те, увери ги, че ще осигуря транспорт и нощувка и ще отговарям за вас.

Пръстите му, които летяха по екрана на телефона, спряха и той ме погледна така, сякаш бях ангел, паднал на земята.

Миг по-късно отново се върна към телефона си, а аз се опитах да овладея дишането си, тревожейки се все повече, че намесата ми в романтичния живот на Амбър няма да бъде добре приета. Продължих да се тревожа и докато опашката се придвижваше напред.

Тъкмо поемах двете чаши топъл шоколад, когато Амбър най-сетне се появи. С нея имаше още едно момиче и видът й ме накара да забравя опасенията си за миг.

Беше много висока, поне пет сантиметра повече от Амбър и мен, което моят опитен поглед определи като метър и седемдесет и седем. Освен това беше много слаба и имаше лъскава черна коса. Също като тоалета на Тейлър, и нейните дрехи не бяха подходящи за гимназиален мач. Би била повече на място в Манхатън, тръгнала да хапне салата с приятели, макар да носеше просто дънки, ботуши и изключително добре ушито кожено яке.

Имаше смесена кръв, бяла и най-вероятно корейска — високи, закръглени скули, изящно оформени тъмнокафяви очи и абсолютно съвършена порцеланова кожа.

Беше поразяващо красива.

— Здравей, Джоузи — поздрави Амбър. — Какво става?

При звука на гласа й опасенията ми се завърнаха и аз откъснах очи от момичето до нея, за да я погледна.

— Да си намерим някое по-спокойно място, прекрасно момиче. Трябва да поговорим.

Лицето й придоби предпазливо изражение, но Тейлър ми се притече на помощ:

— Абсолютно, Амбър. Трябва да чуеш какво се случи току-що.

Амбър погледна приятеля си с още по-изпитателно изражение и ние се отдалечихме от павилиона. Намерихме си едно празно местенце на тревата между снекбара и трибуните и се скупчихме един до друг.

— Какво има? — попита Амбър незабавно.

Отворих уста да отговоря, ала приятелката й ме изпревари.

— Между другото, аз съм Тейлър или… ъъъ… другата Тейлър. Най-най-добрата приятелка на Амбър и Тейлър — представи се тя.

— Приятно ми е да се запознаем, Тейлър. Аз съм Джоузефин.

— Знам. — Тя се усмихна и усмивката й също беше поразителна. — Гримът на Амбър е жесток. Всички я оглеждат. Страхотен е.

Радвах се, че смята така, и се усмихнах, но не казах нищо, защото мислите ми бяха заети с по-важни неща.

Преди обаче да успея да ги споделя, момчето Тейлър заяви:

— Момиче, Ноа застана на опашката зад нас и не мисля, че ни видя, защото само да беше чула какви ги наприказваха за теб!

Амбър го зяпна, а кръвта се отцеди от лицето й.

— Обаче няма защо да се тревожиш. Джоузи го направи на нищо — успокои я момчето Тейлър.

Амбър обърна лице към мен и от изражението й ясно личеше, че съвсем не е успокоена.

Аз дойдох малко по-близо до нея, а сърцето ми заби учестено.

— Толкова съжалявам, прекрасно мое момиче — казах меко. — Той говореше отвратителни неща и просто не успях да се сдържа.

— Какво каза? — прошепна тя.

Двамата Тейлър се приближиха още малко и момчето Тейлър сподели тихичко:

— Каза, че си от онези, които само дразнят мъжете, без да им пускат, и че ако не искаш да си отвориш краката, не му трябваш.

Амбър потръпна, сякаш я бяха зашлевили, а по лицето й плъзна червенина.

— Ама че гадняр — обяви момичето Тейлър и когато обърнах очи към нея, видях, че гледа Амбър. — Казах ти, Амбър. Нагъл задник.

— Така е — съгласи се момчето Тейлър. — Мисли си, че е върхът, когато ти си върхът, а днес, когато си гримирана така, дори още повече. А и така или иначе, никой мъж не бива да говори такива неща за едно момиче, където всеки може да го чуе… нито пък където и да било. Само че той го направи и изобщо не заслужава да търпиш нещо подобно.

— И аз мисля така — все така нежно се обадих аз и Амбър ме погледна. — Боя се, че го споделих с него и дори мъничко поизлъгах — признах си.

— Поизлъгала си? — повтори Амбър с изтъняло гласче, докато посрещаше тези удари — доста тежки за момиче на нейната възраст.

— Да.

— За какво?

Поех си дълбоко дъх и се заех да обясня:

— Ами казах му, че ще те заведа на концерта на „Баунс“ заедно с двамата Тейлър. Нямах представа, че става дума за този концерт, и тъй като познавам Лавон, с удоволствие ще го направя, стига да убедим баща ти да те пусне.

Амбър зяпна, а аз погледнах към момичето Тейлър.

— Добра идея би било да го споделиш с родителите си. Лавон на драго сърце ще ми осигури пропуски зад сцената, ако го помоля — нещо, което ще направя още утре сутринта. Моля те, увери родителите си, че ще се погрижа за транспорта и нощувката и че ще бъда с вас през цялото време.

Поразителните й очи се разшириха и тя попита:

— Познаваш Лавон Бъркет?

— Разбира се — отвърнах, но почувствах, че е жизненоважно да се върна на основния въпрос.

Затова отново погледнах към Амбър.

— Трябва да ти призная, че поизлъгах и относно факта, че си говориш с Джулиан онлайн. Джулиан е модел, с когото Хенри често работи. Разбира се, бих могла да те запозная с него и по този начин да превърна и тази лъжа в истина, но не съм сигурна как ще реагира баща ти, затова нека първо се погрижим за концерта и след това ще се прехвърлим на Джулиан.

Амбър примигваше насреща ми, очевидно неспособна да асимилира всичко, което чуваше, но преди да успея дори да се опитам да я успокоя, момчето Тейлър възкликна:

— О, господи!

— Какво? — попита момичето Тейлър.

И тримата го погледнахме и видяхме, че беше обърнал телефона си към нас. На екрана имаше снимка на Джулиан, излизащ от океана, мокър, облечен в миниатюрни бански гащета, които разкриваха добре оформеното му и съблазнително загоряло тяло, от тъмната коса на челото му капеше вода, а по лицето му играеше поразителна, ала палава усмивка.

— Моля те, кажи ми, че е гей — прошепна задъхано момчето Тейлър.

— Уви, не мога да го кажа, млади Тейлър, защото изобщо не е гей — отвърнах аз.

— Влюбих се — ахна момичето Тейлър.

— Можеш ли да ме запознаеш с него? — попита Амбър задъхано.

Погледнах я и видяла грешката си, побързах да овладея ситуацията:

— Да не се разсейваме. Първо, приятелите ти трябва да получат позволение да отидат на концерта, а аз трябва да го обсъдя с баща ти, за да можеш и ти да дойдеш. Второ, тази вечер трябва много да внимаваш как се държиш. Нямам представа как ще реагира Ноа на думите ми, но нищо чудно да си го изкара на теб.

Приближих се още малко и понижих глас:

— Ти, прекрасно мое момиче, трябва да се държиш така, сякаш не те е грижа. Сякаш ти е все едно за него. Ако той се отнася към теб с пренебрежение, не реагирай по никакъв начин. Можеш да разговаряш за това с приятелите си или… — Поколебах се за миг, преди да предложа: — … с мен, ако ми имаш достатъчно доверие, за да споделиш чувствата си. Ако не се държи пренебрежително, отдели му време, но не много. Думите и поведението му тази вечер доказаха, че не го заслужава.

Амбър показа, че е в състояние да мисли само за едно — за момчета, когато в отговор на думите ми повтори, махвайки с глава към телефона на момчето Тейлър:

— Можеш да ме запознаеш с него?

— Амбър, чу ли ме какво казах?

Видях я как преглътна, а очите й пламнаха, когато ме попита с леко разтреперан глас:

— Наговорил е всички тези неща?

При вида на изражението й и звука на гласа й усетих, че сърцето ми натежава.

Горкото ми момиче.

Приведох се към нея и вдигнах ръка към лицето й.

Помилвах меката й буза с палец и прошепнах:

— Да, прекрасно мое момиче. Постъпи крайно некавалерски.

— Държеше се така, сякаш ме харесва — прошепна тя в отговор.

— Вероятно наистина те харесва. Но освен това трябва да се държи по един определен начин пред приятелите си и смята, че трябва да играе ролята си на най-готиния тип в училище така, че да не я изгуби, ала има погрешното и доста незряло мнение, че това означава да покорява колкото се може повече момичета и да се държи като гадняр.

— Но, Джоузи — все така шепнешком сподели тя, — харесвам го от… цяла вечност.

Аз си поех дълбоко дъх и макар моите години в гимназията да бяха останали далеч назад, не можех да не си припомня съвсем ясно какво е усещането да си харесваш някое момче и то да ти окаже вниманието, за което жадуваш.

Отново я помилвах по бузата и отвърнах:

— Смятам, че сега изпитваш най-различни чувства, прекрасна моя. И едно от тях е осъзнаването на факта, че той не е този, за когото си го мислела. Може да ти отнеме известно време да се примириш с това, но то е самата истина. И може би думите ми тази вечер ще имат някакъв ефект и той ще те погледне с други очи. Но ако го направи и отново прояви внимание към теб, не бива да приемаш нищо, което не почива не само на привличане, но и на уважение, доброта и привързаност.

— Той е най-готиното момче в училище — каза тя.

— Може и да е така, но те уверявам, че ако беше чула думите му тази вечер, щеше да ти се стори далеч по-малко привлекателен, дори и ако тези думи не се отнасяха до теб.

— Абсолютно е права, Амбър — обади се момчето Тейлър в този момент; аз свалих ръка и двете го погледнахме. — Държа се като истински задник.

— Винаги си е бил задник — промърмори момичето Тейлър.

— Изключително неуместно би било от моя страна да нарека един тийнейджър задник — заявих аз и всички ме погледнаха. Ала Тейлър е прав. Наистина се държа като такъв.

Очите на Амбър се разшириха, а двамата Тейлър избухнаха в смях.

За мое облекчение, миг по-късно Амбър се присъедини към тях, като грабна ръката ми и смеейки се, заяви:

— Джоузи, думата „задник“ от твоята уста е най-смешното нещо, което съм чувала през живота си.

Приятно ми беше, че държеше ръката ми. Приятно ми беше, че не избухна в сълзи, когато чу какво се бе случило с Ноа Янг. Приятно ми беше, че не ми се разсърди и не ми направи сцена — безпочвена, но в очите на една тийнейджърка (каквато и аз бях някога) може би все пак заслужена.

И най-вече ми беше приятно, че се смееше.

Спрях обаче да мисля за това, когато чухме как някой изпищя:

— Сериозно, Конър! Наистина ли мислиш, че можеш да ме отсвириш просто така?

— Олеле — промърмори Амбър и стисна ръката ми, а погледите ни се стрелнаха натам, където по-рано бях видяла Конър с приятелката му.

Все още бяха там, все още стояха близо един до друг. Ала сега Конър беше прикрил русокосото момиче зад гърба си, а пред тях се бе изправило едно сравнително дребно, доста пищно (за ученичка в гимназията) и определено сърдито момиче.

— Да, ти! — продължи да пищи то, сочейки, както предположих, към Ели. — Ще те смачкам!

Лицето на Конър беше замръзнало в гневна маска. Той направи крачка към брюнетката, побутвайки русокосото момиче още по-назад, и в този миг аз усетих, че краката ми се раздвижиха, без мозъкът ми да им е наредил да го правят.

Ала те го сториха и ме отведоха право при Конър.

Усетих, че Амбър и двамата Тейлър ме последваха.

Спрях встрани от сцената (Амбър и двамата Тейлър спряха с мен) и погледнах към Конър, който се обърна към мен.

— Джоузи… — започна той.

— Смятам, че трябва да останеш насаме с тази млада дама — заявих тихо и многозначително, след което погледнах към русокосото момиче и му протегнах ръка. — Ела.

— Ели — прошепна Амбър зад мен.

Значи, бях права.

Кимнах, все така протегнала ръка.

— Хайде, Ели. Да идем да седнем и да погледаме мача, докато чакаме Конър.

Тя се обърна към Конър, който я гледаше през рамо.

— Върви — меко каза той. — Джоузи ще се погрижи за теб.

Момичето стисна устни, поколеба се за миг и най-сетне пристъпи към мен.

— Пази си гърба — изсъска брюнетката.

Ели се сви до мен и аз я улових за ръка. Тя стисна моята учудващо силно, въпреки че нямаше откъде да знае коя съм (ако не се брои това, че бях заедно със сестрата на гаджето й).

Държейки я за ръка, аз я отведох настрани и се обърнах, за да срещна погледа на Конър.

— Ще се оправя, Джоузи — увери ме той.

— Ти така си мислиш — продължи да съска брюнетката. — Ама не си познал.

Господи.

По всичко личеше, че на Конър никак нямаше да му е лесно.

Аз отведох Ели надалеч от надигащата се разпра и го направих възможно най-бързо, следвана от Амбър и двамата Тейлър.

Когато се отдалечихме достатъчно, аз намерих друго сравнително усамотено местенце до трибуните. Мачът беше започнал, ала лицето на Ели беше пребледняло и съкрушено, а ръката й продължаваше да стиска моята.

— Аз съм Джоузефин — представих се, когато спряхме, а Амбър и двамата Тейлър се скупчиха около нас.

— Да — отвърна тя тихичко; гласът й беше срамежлив, очите й не срещаха моите. — Кон ми разказа за теб. Новото гадже на баща му.

При думите й в тялото ми сякаш се забиха огнени копия и ме пронизаха от глава до пети. Усещането беше мъчително, защото това бе надежда в лицето на безнадеждността. Трябваше да положа неимоверно усилие, за да не се съсредоточа върху него и вместо това да насоча вниманието си към уплашеното срамежливо момиче пред мен.

— Мисля, че на Конър ще му е приятно, ако седнеш при мен и баща му. Той ще ни открие, когато приключи с онази млада дама — казах аз.

Ели поклати глава.

— Безсмислено е. Тя ще намери начин да си отмъсти. От дни разправя в училище, че ще ме смачка.

— Тогава не бива да оставаш сама — заяви момчето Тейлър и дойде по-близо.

— Можеш да разчиташ на нас, Ели — увери я Амбър и също се приближи.

— Миа просто е бясна, защото знае, че нея ще отсвири, а теб — не. Ще й мине — добави момичето Тейлър и също като приятелите си дойде по-близо.

Аз въздъхнах.

Ще я отсвири.

Конър се беше оплел във всичко това и можех само да се надявам, че ще успее да го разплете, без да нарани твърде много сърца.

— Мисля, че трябва да седна — тихо каза Ели.

— Да вървим! — казах аз и ги поведох към трибуните.

Намерих стълбите, които бяха най-близо до нашата пейка, и зърнах Джейк в тълпата, с две празни места от двете си страни — едно за липсващия Итън и едно за липсващата мен.

Пуснах Ели и като обвих пръсти около ръката на Амбър, се наведох към нея и прошепнах в ухото й:

— Искаш ли да заведеш Ели до местата и да помолиш баща си да слезе?

Когато се отдръпнах, тя улови погледа ми и кимна.

Момчето Тейлър взе забравените чаши топъл шоколад от ръката ми и те поеха по стълбите. Когато стигнаха до Джейк, видях как Амбър се наведе към него, а после очите му намериха моите. Изправи се, все така, без да откъсва очи от мен, а децата му направиха място. Мина пред зрителите и взе стъпалата на бегом.

Когато стигна до мен, аз улових ръката му, без да кажа нито дума, и го заведох до мястото, от което си бяхме тръгнали току-що.

Когато спряхме, се приближих до него и като се повдигнах на пръсти, започнах:

— Имам да ти кажа много неща, но разполагаме с малко време.

Веждите му подскочиха, а аз продължих:

— Ще ти обясня по-късно, за да можеш да се ядосаш без публика, какво ме подтикна да взема цял куп необмислени решения, но сега ще ти изложа нещата възможно най-просто. С твое позволение ще заведа Амбър и двамата Тейлър на концерта на „Баунс“ в Бостън, когато и да е той. Познавам групата и съм относително близка с фронтмена, така че мога да осигуря пропуск зад сцената. Аз ще отговарям за тях. Но много ми се иска Амбър и приятелите й да го получат, защото срещнах Ноа Янг, не беше приятно, никак не го харесвам и искам Амбър и двамата Тейлър да могат да му натрият носа, като не само отидат на концерта, но и се запознаят с изпълнителите.

Джейк примига, а аз продължих:

— В момента Конър се опитва да укроти една доста разярена млада дама, която заплаши Ели с физическа разправа. Амбър, двамата Тейлър и аз се притекохме на помощ, затова Ели е с нас и очаква завръщането на Конър. Имам чувството, че в един момент може да се нуждае от намесата ти, тъй като по неизвестни за мен причини момичетата като че ли се настройват една срещу друга, вместо да насочат гнева си към Конър, който, предполагам, може да се справи с него и струва ми се, го заслужава. Не е моя работа да го кажа, но той може да се нуждае от зряла ръка, която да го ръководи, докато прекосява минното поле към моногамията.

Джейк не каза нищо. Просто се взираше в мен.

— И още нещо — продължих аз. — Амбър и Ноа, ако изобщо са били гаджета официално, вече не са такива. Аз изиграх, ъъъ… значителна роля в това, уви. Вероятно у вас предстои период на тийнейджърско цупене. Повече от обикновено. Бих искала да се извиня за това предварително.

Млъкнах, а Джейк продължи да се взира в мен още няколко мига, преди да попита:

— Исусе, Готина, колко време те нямаше?

Струваше ми се, че беше цяла година.

Не му го казах обаче. Всъщност реших да не казвам нищо.

— Кон нуждае ли се от мен сега? — попита Джейк.

— Твърди, че ще се оправи сам.

— Значи, е така — измърмори той, вперил поглед в ботушите си.

Аз дойдох малко по-близо и осъзнах, че все още го държа за ръка. Дръпнах се лекичко, но не можах да се освободя, защото пръстите му се обвиха още по-здраво около моите.

— Съжалявам, Джейк. Май забърках малка каша.

Очите му се вдигнаха към моите.

— Какво се случи с Ноа?

О, боже.

— Навярно бих могла да ти разкажа по-късно — предложих.

— Какво се случи с Ноа, Джоузи?

Аз се взрях в очите му и видях, че няма да отстъпи.

Така че на свой ред стиснах ръката му по-силно и като се приближих, започнах:

— Очевидно няма представа коя съм, така че го чух как наговори ужасни неща за Амбър.

Устните на Джейк се присвиха заплашително, но въпреки това продължих:

— Боя се, че си изпуснах нервите и му изнесох една лекция — признах си.

— Изнесла си му лекция — повтори той.

— Именно — потвърдих аз.

— Трябва ли да разговарям с родителите му?

Аз побързах да поклатя глава.

Джейк ме изгледа изпитателно, а после попита тихичко:

— Говорил е гадости за Амбър?

Аз кимнах бавно.

Енергията му сякаш изпълни мястото.

— Какво каза?

При тези думи аз дойдох още по-близо, вдигнах свободната си ръка и я сложих на гърдите му, мъчейки се да открия думите, от които се нуждаех.

Открих ги в спомена за онова, което момчето Тейлър беше казало, и заявих:

— Няма значение, Джейк. Аз го направих на нищо.

Той отново ме изгледа изпитателно, а после попита:

— Амбър знае ли какво е казал?

— Част от него, да. Но мисля, че двамата Тейлър ще се погрижат за това. Подкрепят я по един прекрасен начин. Нещо повече, никой от тях не харесва Ноа.

— Тя там ли беше?

Аз поклатих глава, а Джейк си пое голяма глътка въздух и я изпусна.

А после ме изуми, като се ухили широко, след което плъзна ръка около раменете ми, притисна ме до себе си и ме поведе обратно към трибуните.

— В такъв случай предполагам, че след няколко седмици отиваме на концерт, Готина.

Ние?

Не го попитах.

Не го направих, защото си дадох сметка, че е трудно да вървим, докато ръката му бе около раменете ми, а моята е отпусната покрай тялото ми, така че я обвих около кръста му.

Останахме свързани така, докато не стигнахме стъпалата, отвеждащи до местата ни. Той ме пусна да мина пред него, като сложи ръка на кръста ми и лекичко ме побутна към стълбите.

Аз ги изкачих, забелязвайки, че децата са ни присвоили още места и че Итън се беше върнал.

Нямаше обаче и помен от Конър, а Ели изглеждаше все така притеснена.

Джейк уреди нещата така, че се настани между мен и дъщеря си. Въпреки че имахме допълнителни места, все пак беше тесничко и аз трябваше да се долепя плътно до Джейк с ханша и бедрата си.

Ала този път той не обви ръка около мен.

Вместо това прегърна дъщеря си и я притегли до себе си, след което се наведе и я целуна по косата.

Когато се отдръпна, тя отметна глава назад, за да го погледне; очите й бяха меки, отчасти изгубени, отчасти любящи и аз си помислих, че никога не я бях виждала да изглежда по-прелестно.

А докато гледах как Джейк дарява дъщеря си с любящата си грижа, си помислих, че никога не го бях виждала по-прекрасен.

А той по принцип си беше невероятно прекрасен.

Очевидно демонстрациите на бащина/синовна привързаност по време на гимназиални събития бяха приемливи само за кратки периоди, защото Джейк я пусна малко след това и насочи вниманието си към мен, като обви ръка около кръста ми и ме притегли още по-близо.

В този миг осъзнах защо Конър смята, че съм новата приятелка на баща му. Непринудените и чести прояви на привързаност от страна на Джейк определено биха могли да се изтълкуват по този погрешен начин.

Почудих се дали не би трябвало да поговоря с него за това, защото ми се струваше, че би могло да е объркващо за децата му и ако някога си намереше друга жена (за съжаление, ала много вероятно), те можеха да не го разберат.

Такива мисли се въртяха в главата ми, когато се появи Конър; Джейк не се отдръпна от мен, но острият му поглед се впи в сина му.

Конър обаче не виждаше никой друг, освен Ели. Отиде право при нея и си я поиска от момчето Тейлър, което седеше до нея.

Виждайки това, аз разбрах, че наистина щеше да избере Ели. Докато ги гледах заедно, забелязах, че Конър се държи много грижовно и покровителствено и както казваха младежите в наши дни, страшно си пада по нея.

Когато Конър се присъедини към нас, ни стана още по-тясно, но останалите зрители бяха прекалено погълнати от мача и като че ли не забелязваха.

Както можеше да се очаква, топлият ни шоколад се изгуби в навалицата и в крайна сметка беше изритан под пейките, без дори да го опитаме. Направи го превъзбуденият Итън при един от многобройните тъчдауни[2] на „Магдалийнските тритони“. Това обаче беше коригирано по време на почивката, когато Джейк изпрати Итън (придружен от Конър и Ели) да донесе сгряващи напитки за всички.

Като се изключи фактът, че мачът беше доста интересен (макар да не бях гледала футбол от доста време насам, бързо ми стана ясно, че тритоните са много добри), очевидно бяхме приключили с драмите за тази вечер.

Единственото разтърсващо нещо, което се случи (и то бе такова само в моите очи), бе, че докато седяхме (или по-точно, когато не ръкопляскаше, не правеше фуния около устата си, за да изкрещи нещо окуражаващо на момчетата, които, сигурна бях, не можеха да го чуят, и не скачаше на крака, като всички около нас, аплодирайки и викайки), Джейк ме притискаше до себе си през цялото време. И понякога дори усещах как връхчетата на пръстите му милват бедрото ми (Да! Милват бедрото ми!) през дънките.

Беше прекрасно усещане (наистина прекрасно), но беше още един жест, който, уловен от децата му, би могъл да ги обърка.

След оглушителните аплодисменти, след като мачът завърши с победа за тритоните, Джейк нареди:

— Да се изнасяме.

Когато стигнахме до покритата с чакъл алея пред трибуните (начело с Итън, следван от Амбър и двамата Тейлър, доближили глави и изглеждащи така, сякаш заговорничат, Конър и Ели, прегърнати и също доближили глави и изглеждащи така, сякаш правят нещо съвсем различно), Джейк отново предяви правата си върху мен, досущ като сина му и неговата приятелка, само дето не бяхме доближили глави.

Не, когато плъзнах ръка около кръста му, аз погледнах нагоре и видях, че беше вдигнал високо глава и въпреки драмата, с която бе започнала вечерта, лицето му имаше напълно доволен вид.

Навярно най-красивото му изражение.

Разбира се, трудно би било да се прецени нещо подобно, защото всичките му изражения бяха красиви.

Аз си погледнах в краката, за да не се препъна по чакълената пътека с ботушите си с високи токчета, и докато го правех, зърнах палеца на Ели, пъхнат в колана на дънките на Конър.

И в този миг ме обзе поредният неустоим порив — неудържимо ми се прииска да направя същото с Джейк.

И по-точно, копнеех да бъда човекът в живота на Джейк, който можеше да предяви подобни претенции към дънките му (неподобаващо гореща мисъл).

И най-вече — към самия него.

Въздъхнах, давайки си сметка, че веднъж завинаги трябва да престана с фантазиите, защото, макар Джейк да ме държеше близо до себе си, той просто се отнасяше с мен така, както би се отнасял и с дъщеря си, ако тя му позволеше да го прави пред приятелите й.

В този миг зърнах Ноа и приятелчетата му в края на трибуните. Не ми убягна, че беше приковал изпитателен поглед в Амбър.

Същото правеха и приятелите му и ако не се лъжех, в очите на няколко от тях не се четяха въпроси и възмущение, а възхита.

Погледнах към Амбър. Тя упорито избягваше погледа му и като жена, която на свой ред някога е била тийнейджърка, аз разбрах — знае, че той е там.

Пренебрежителното й държание не остана незабелязано. Ноа стисна зъби и погледът му се премести върху мен.

Аз го задържах за миг, преди да извърна очи, потискайки усмивката си, но не и едно тихо:

— Браво на момичето ми.

Разбрах, че Джейк ме е чул, когато ме прегърна още по-здраво. Знаех и че видя как Амбър хвърли поглед през рамо, за да улови очите ми.

Смигнах й и тя ми се усмихна широко. Цялото ми тяло се сгря и се стопли още повече, когато Джейк ме притисна толкова плътно до себе си, че трябваше да се обърна лекичко към него, за да се сгуша в прегръдката му.

— Ти се грижиш за момичето ми — меко каза той и аз вдигнах очи към него.

— Да, Джейк. Но вярвам, че получавам от това повече, отколкото тя.

Нежният му поглед задържа моя в плен, докато той отговаряше:

— Ала грешиш, Готина.

Аз стиснах устни и извърнах очи, защото топлината, която усещах, бе толкова наситена, толкова прелестна, дори скъпоценна, че трябваше да се съсредоточа върху вървежа си, за да не бъда завладяна от това усещане и да се пльосна по лице.

Не бяхме направили повече от пет крачки, когато една изключително привлекателна, висока, пищна червенокоса жена се приближи до нас и възкликна:

— Милите ми деца!

— Мамка му — измърмори Джейк и ни спря.

Вдигнах поглед и видях, че вече изобщо не изглежда доволен. Беше ни спрял, защото жената беше препречила пътя ни и с всичка сила прегръщаше Амбър, която демонстративно отказваше да й отвърне със същото.

Жената като че ли изобщо не го забеляза и като я пусна, откопчи Конър от Ели и направи същото и с него.

За разлика от сестра си, Конър отвърна на прегръдката й, макар да ми се стори, че го направи по-скоро от учтивост, отколкото от привързаност, и в този миг разбрах, че тази жена бе Дона, майката на Конър и Амбър.

Ето защо се вгледах още по-внимателно в нея и установих, че изключително прилича на дъщеря си, само дето имаше далеч по-пищни форми. Да, нямаше как да не забележа, че Дона, бившата съпруга на Джейк, има пищна коса и… всичко останало.

И именно затова тя беше бившата съпруга на Джейк, аз никога нямаше да му бъда нищо.

— Изобщо не се обаждаш — обърна се тя към Амбър, начупила престорено устни.

Преди Амбър да успее да отговори, майка й погледна към Конър.

— А ако не те срещах в „Пътника“, изобщо нямаше да мога да те видя.

— Мамо… — започна Конър, но в този миг се случиха две неща едновременно.

Първо, забелязах, че някакъв мъж се навърта недалеч от там и внимателно следи случващото се.

Беше много привлекателен. Както и много млад. Дона изглеждаше на моите години, в никой случай по-млада, може би малко по-възрастна. Мъжът, който се навърташе наоколо по начин, който ме накара да си помисля, че е с нея, нямаше повече от трийсет години, може би и по-малко.

И макар да беше привлекателен, само един поглед ми бе достатъчен, за да видя, че му се иска да бъде досущ като Джейк. Искаше да има властното му мъжко присъствие, самоувереността, държанието му, ала това винаги щеше да си остане просто желание. За да има онова, което Джейк имаше, един мъж трябваше да се роди такъв. Не да го иска, а да го бъде.

Второто нещо, което се случи, бе, че Дона се обърна към Джейк и мен, огледа ни бързо (обръщайки особено внимание на ръцете, които бяхме обвили един около друг) и най-сетне спря очи върху Джейк.

— Джейк — поздрави тя.

— Дона — отвърна той.

Погледът й се насочи към мен в същия миг, в който с крайчеца на очите си зърнах, че Итън се присламчва към Джейк.

— Това е Джоузи — представи ме Джейк, посочвайки напълно ненужно, че говори за мен, като ме разтърси лекичко.

— Аха, внучката на Лидия Малоун.

Дона ме огледа от горе до долу.

— Да — потвърдих аз. — А вие сте майката на Конър и Амбър. Приятно ми е да се запознаем.

Това беше лъжа.

Беше лъжа, защото някога тя бе притежавала Джейк по начин, по който го исках и аз, и трябваше да призная, че й завиждам. Не се гордеех от това, което изпитвах, но не можех да го отрека.

Също така беше лъжа, понеже беше захвърлила Джейк, а от думите му бях разбрала, че го беше заболяло, и това изобщо не ми харесваше.

Беше лъжа и защото никое от децата й не я беше споменало нито веднъж, макар да беше очевидно, че най-малкото Амбър се нуждае от майка, а нямаше такава.

Беше лъжа, защото нито Конър, нито Амбър се чувстваха комфортно в нейно присъствие и това говореше много.

И най-сетне, беше лъжа, защото тя си беше намерила гадже за украса и се държеше с него точно като такова. Което вероятно бе една от причините децата й да се чувстват толкова неловко.

Това, че имаше млад мъж, нямаше значение за мен — всеки е свободен да прави каквото си реши.

Ала макар самата аз да не бях майка, знаех, че ако имах деца, определено щеше да ме е грижа какво мислят те за хората, с които прекарвай времето си, и ако тези хора бяха важни за мен, бих сторила всичко по силите си, за да ги накарам да го разберат и да се чувстват комфортно в тяхно присъствие.

Този мъж не поздрави. Дори не се приближи. А тя не го представи на никого.

Той беше за показ.

Беше без значение.

И въпреки че Дона беше много привлекателна, не разбирах защо й позволява да се отнася с него по този начин.

Тя ми кимна и промърмори:

— Аха. И на мен. — След това се обърна към Джейк. — Чух, че сте двойка.

Аз се стегнах, за да посрещна удара от възражението на Джейк, и доста се учудих, когато той не я поправи.

Тя отново погледна децата си.

— Някакъв шанс да ви видя този уикенд?

— Зает съм, мамо — тихо отвърна Конър.

Тя го прие без коментар или недоволство и се обърна към Амбър, повдигайки вежди в любящ въпрос.

— Сериозно? — В гласа на Амбър се долавяше сарказъм, примесен с неверие.

Двамата Тейлър дойдоха по-близо до нея и аз отново настръхнах от онова, което прочетох в тази реакция.

— Ами да — отвърна Дона, сякаш изобщо не беше забелязала тона и държанието на дъщеря си. — Можем да си направим момичешка вечер утре. — Тя се ухили. — Парти по пижами.

— Сериозно? — повтори Амбър, присвила ядосано очи.

По лицето на Дона се разля объркване.

— Ами да.

— Не съм те виждала от месец — каза Амбър.

Това беше много време.

Усетих как и моите очи се присвиват.

— Ами… — започна Дона.

Амбър вдигна ръка и заяви:

— Изгубихме Лиди.

— Миличка… — започна Джейк тихо и ръката му около мен се охлаби; сигурна бях, че се кани да отиде при своето момиче.

Изражението на Дона омекна и тя каза нежно:

— Знам, миличка. Обадих се по телефона.

— Обади се по телефона — процеди Амбър. — Веднъж.

— Аз… — опита Дона отново, ала Амбър не й даде възможност да продължи.

— Спести ми го. Изгубихме Лиди, но получихме Джоузи. Когато имахме Лиди, не се нуждаехме от теб. Сега имаме Джоузи и все така не се нуждаем от теб.

Дона изглеждаше съкрушена.

— Амбър… — тихичко се обади Конър, предупредително, ала едновременно с това успокоително.

В този миг Джейк се раздвижи.

Що се отнася до мен, аз бях раздвоена. Обожавах това, което Амбър беше казала, но едновременно с това го ненавиждах.

— Не! — извика Амбър и в същия миг усетих, че Итън се приближава до мен, тъй като баща му отиваше към дъщеря си. Тя вдигна ръка към Джейк, а аз обвих пръсти около рамото на Итън. — Не — повтори Амбър и отпусна ръка, когато Джейк спря. — Добре съм. Съвсем добре. Всичко е наред. Винаги е наред, защото така трябва да бъде.

Доказа, че изобщо не беше така, когато лицето й се сгърчи и тя със закъснение се опита да го скрие, като се обърна и хукна настрани.

Двамата Тейлър се втурнаха след нея.

Ели погледна към Конър, той й кимна и тя също изтича след Амбър.

Джейк се обърна към Дона, направи четири крачки встрани, така че да не пречим на излизащите от стадиона зрители, които, забелязах едва сега, бяхме задържали с нашата сцена.

Докато го правеше, той улови Дона над лакътя и я издърпа със себе си.

Тъй като не знаех какво да направя, освен да изместя драмата от пътя на останалите, аз отидох след тях заедно с Итън.

Без да издаде нито звук и без дори да погледне накриво хватката, в която Джейк бе стиснал ръката на Дона, безмълвният мъж, който бе неин придатък, направи две крачки настрани.

Най-сетне и Конър се присъедини към нас, вперил остър поглед в родителите си.

Един поглед към лицето на Джейк и аз почувствах, че бездруго напрегнатата ситуация е на път да се влоши значително.

— Не сега — чух го да изръмжава. — Но когато нямаме публика, двамата с теб трябва да си поприказваме.

— Джейк… — започна тя; все още изглеждаше съкрушена, но едновременно с това недоумяваща, нещо, което не можех да си обясня.

Не можеше да не разбира, че да не види дъщеря си цял месец не е нормално.

— Млъквай — сряза я Джейк и погледна към Конър. — Вземи Джоузи и брат си и вървете да намерите Амбър.

— Аз също трябва да говоря с нея — отвърна Конър.

О, боже.

Аз натиснах лекичко рамото на Итън, за да си тръгнем от сцената, която предстоеше да се разиграе, но в същия миг Джейк настоя:

— Отведи брат си и Джоузи от тук.

Конър не му обърна внимание.

— Тя има нужда от теб — каза той на майка си.

— Миличък… — започна Дона отново, но и този път не успя да довърши.

— Трябва да престанеш с шибаните си глупости, мамо, или ще я изгубиш завинаги.

Дона зяпна, ала Конър беше казал каквото имаше да казва. Обърна се към мен и Итън, но ме погледна само за миг, преди да сведе очи към брат си и да му протегне ръка.

— Да вървим, Ит.

Итън изтича при него, а Конър ме погледна.

— Остани с татко — нареди той доста заповеднически, след което улови брат си за ръка и те си тръгнаха.

Аз погледнах към Джейк.

Той се мръщеше срещу Дона.

— Надявам се, че той си струва — процеди с убийствено тих глас и махна с глава към другия мъж, който продължаваше да мълчи. — Наистина се надявам. Защото онова, което получаваш от него, трябва да си заслужава всичко, което ще изгубиш, ако шибаният акъл не ти дойде в главата, и то колкото се може по-скоро.

Дона отвори уста, за да отговори, но не можа да изрече дори дума, преди Джейк да дойде при мен с широка крачка, да сложи собственически ръка около раменете ми и да ме поведе към оредяващата тълпа от зрители, напускащи стадиона.

Изчаках мъничко, тъй като настроението на Джейк ни стискаше в задушаваща хватка — знаех, че трябва да му дам това време, за да може да подреди мислите си.

— Добре ли си? — дръзнах да се обадя най-сетне, когато настроението му изобщо не се промени.

— Тя е добра жена — долетя странният му отговор. — Сериозно, Джоузи. Тя е добра жена, която обича децата си. Знам го. Затова изобщо не мога да разбера какво й става.

Предпазливо (много предпазливо), аз му напомних:

— Не си разбрал какво й става и когато сложи край на брака ви.

Ръката му ме стисна лекичко.

— Да. Това е самата истина. Мамка му, тази жена трябва да се научи как да общува. А Кон е прав. Крайно време е да престане с шибаните си глупости.

Макар да знаех много малко, от онова, което бях видяла, изглеждаше, че двамата с Конър имат право.

Ето защо прошепнах:

— Действително.

— Момичето ми имаше трудна вечер — промълви той, гласът му беше още по-нисък и дълбок от чувството, с което бе пропит.

Аз вдигнах очи и когато проследих погледа му, зареян някъде напред, видях Амбър до пикапа му, заобиколена от братята и приятелите си.

— Така е — съгласих се, все така шепнешком.

Джейк спря и сведе очи към мен.

— Двамата Тейлър щяха да дойдат на гости на Амбър след мача, така че смятах да оставя Ит вкъщи и да дойда при теб. Ала сега трябва да си бъда у дома с моето момиче.

Приятно ми стана, че бе възнамерявал да прекара време с мен, и имах цял куп идеи какво бихме могли да правим. Идеи, които никога нямаше да приложим на практика.

Дори и така, би било прекрасно отново да си поговорим на по питие в светлата стая.

Само че той беше прав. Трябваше да бъде до своето момиче.

Аз кимнах.

След което избъбрих:

— Все още имам еклери.

Веждите на Джейк се сключиха.

— Какво?

— Ами — заех се да обясня — имаш известен опит с жените, така че вероятно не ти е убягнал фактът, че когато жените са изправени пред трудности, храната има успокояващо въздействие. Храната и приятелите. Двамата Тейлър, Конър и момичето му, Итън и ти… всички вие може да дойдете в Лавандуловата къща, защото имам цял куп еклери и те все още са вкусни.

Лицето на Джейк омекна.

— А по този начин ти също можеш да бъдеш до моето момиче.

Да.

По този начин аз също можех да бъда до Амбър.

Не казах нищо.

Миг по-късно Джейк отново тръгна напред.

— Ами еклери тогава, Готина.

Еклери тогава.

И изведнъж се почувствах по-добре.

Можех само да се надявам, че еклерите, приятелите и семейството ще накарат Амбър да се почувства по същия начин.

[1] Вид шапка. — Бел.прев. ↑

[2] Най-резултатният начин за отбелязване на точки в американския футбол. — Бел.прев. ↑

ГЛАВА 12

ВЪН ОТ КОЖАТА СИ

На следващата сутрин влязох в кухнята по нощничка и с халат и се насочих право към кафе машината. Натисках бутона за включване и я чух как загъргори. След това си взех чаша и няколко пакетчета подсладител и отидох да извадя млякото от хладилника.

Сложих кутията до празната чаша, облегнах се на плота и се загледах в сивия ден и бурното море навън.

Без да преставам да се усмихвам.

Усмихвах се, защото еклерите предишната вечер бяха сработили.

Открих, че двамата Тейлър неведнъж бяха идвали в Лавандуловата къща с Амбър и се радваха, че отново могат да дойдат. Открих също така, че Ели никога не беше идвала, макар открай време да й се бе искало да види къщата (която страшно й хареса — и думите, и наблягането на думата бяха нейните).

До края на вечерта, събрани около кухненската маса на баба, след като бяхме погълнали големи количества еклери и топло какао, всички, дори Амбър и Ели, се смеехме, развеселени от абсурдното бърборене на Итън, който изглеждаше твърдо решен да ни забавлява. И успя.

Усмихвах се и защото, когато станаха да си ходят и аз ги изпратих до вратата, Джейк си тръгна последен.

Беше поспрял на прага и бе навел глава към мен; този път усмихнатите му устни не бяха докоснали бузата ми, а ръката му не беше подръпнала опашката ми (тъй като косата ми не беше вързана на опашка, а прибрана на кок на тила).

Не, вместо това усмихнатите му устни бяха докоснали моите, а ръката му бе взела лицето ми в шепата си.

Разбира се, това бе просто приятелски жест, но беше толкова прелестен, че устните ми бяха изтръпнали по начин, по-приятен от всяка целувка, която бях получила през живота си. Дори когато тези целувки бяха далеч по-страстни (трябва да отбележа, че Ди-Амант се целуваше страхотно, ала докосването на Джейк надмина дори целувките на Амант).

Беше ми харесало толкова, че си бях позволила да се преструвам още един миг. Само един.

Един-едничък.

Ала толкова невероятен.

След това Джейк бе вдигнал глава и бе прошепнал:

— Тази вечер се погрижи за моите хора — дължа ти още една вечеря в „Стрехите“.

С него бих отишла и на пикник в Хадес[1].

Не му го казах.

Вместо това отвърнах:

— Не е необходимо, Джейк.

— Напротив — заявил бе той и пръстите му ме бяха стиснали лекичко, преди да ме пусне и да промълви: — До скоро, Готина.

Аз бях останала на прага, махайки на отдалечаващите се коли, а после бях отишла да си легна, с корем, пълен с топло какао и еклери, и с шепота на Джейк върху устните ми, и бях спала като къпана.

А сега беше време да планирам деня си.

Трябваше да се погрижа за растенията в оранжерията. Трябваше да проуча въпроса с наемането на счетоводител, тъй като по всяка вероятност имаше данъци върху наследството. Освен това трябваше да отида до хранителния магазин (но не „Пътника“), тъй като с огромния си апетит Итън беше на път да ми изяде ушите, а изобщо не го беше грижа дали го храня с деликатеси, или не.

Ала преди да се заема с каквото и да било, трябваше да се обадя на хората на Лавон Бъркет и да уредя пропуски за бекстейджа.

А тъй като тази вечер щях да гледам мача на Джейк, трябваше да открия къде се намира боксовата арена.

В този момент телефонът в чантата ми иззвъня. Отидох до плота за готвене, извадих го и видях, че се обажда Хенри.

Натиснах копчето за приема на обаждане, вдигнах телефона до ухото си и поздравих:

— Здравей, Хенри.

— Здравей, миличка — отвърна той меко. — Как си?

— Превъзходно. — Отидох да си сипя чаша кафе, след което се върнах до плота и загледана през прозореца, се заех да му разкажа събитията от предишния ден (без целувката по устните на Джейк, нито как се бях преструвала през целия ден).

Когато свърших, Хенри помълча за миг, а после отбеляза:

— Изглежда, че доста си се сближила с този Джейк и децата му.

— Те са прекрасни.

Отново моментно мълчание, а после предпазливо:

— Сигурна ли си, че е добра идея, миличка? Децата може да се привържат към някого, особено някой като теб, още повече ако майка им не е част от живота им. Когато това се случи, последното, от което се нуждаят, е друга жена, която да си тръгне, особено една добра жена.

При тези негови думи внезапно си дадох сметка, че все още не му бях съобщила за намерението си да забавя темпото и да работя възможно най-често от светлата стая, което означаваше, че щях да прекарвам доста време с децата на Джейк.

Но не и с Хенри.

Това не беше нещо, с което исках да се занимавам в сегашното ми приятно разположение на духа.

Така че реших да не го правя.

— Е, в наши дни има най-различни начини за общуване, Хенри — изтъкнах аз, леко подвеждащо и в същото време навеждащо — навеждащо го на мисълта, че бих могла да правя много за него, дори и да не бяхме заедно (подготвяйки почвата за деня, когато щях да се реша да повдигна този въпрос).

— Така е — измърмори той, а аз смених темата:

— Ами ти? Добре ли си?

— Нали си ме знаеш — отвърна той и действително беше така. Което означаваше, че работи много, ходи по цял куп светски събития и макар да не го попитах, много вероятно бе последната му любовница да се е присъединила към него в Италия, следователно правеше и други неща.

— Скоро отиваш в Париж — отбелязах аз.

— Да.

— И си доволен от Даниъл?

— Не си ти — отговори Хенри, без всъщност да ми отговаря, макар че онова, което каза, беше вярно.

— Действително — съгласих се аз и в същия миг стационарният телефон иззвъня.

Аз го погледнах, след което оставих чашата си с кафе на плота и се приближих до него, казвайки в слушалката:

— Ще задържиш ли за момент. Телефонът на баба звъни.

— Разбира се, миличка.

— Едва ли ще се бавя. Веднага се връщам.

— Ще те чакам — увери ме той със странна смесица от нежност, дълбочина и скованост в гласа, която не бях чувала досега.

Само че в този миг си мислех не за Хенри, а за звънящия телефон, затова не му обърнах особено внимание и свалих слушалката от стената.

— Лавандуловата къща.

— Джоузефин?

Беше Арнолд Уивър.

Усетих как сърцето ми се свива, защото обаждане от господин Уивър можеше да означава всичко… включително и нещо много лошо.

— Господин Уивър — изрекох с усилие. — Как сте?

— Арни, Джоузефин. Все ти повтарям да ме наричаш Арни.

— Разбира се — промърморих аз.

— Слушай, обадих се на децата и те всички ще дойдат този уикенд, така че Илайза ще има доста компания.

Не го приех като добра новина.

Освен това разбрах какво се опитва да каже.

— Добре — отвърнах меко. — Ще ви оставя да се порадвате на гостуването на децата си.

— Благодаря ти, Джоузефин. Ще ти се обадя, ако… — Той направи пауза и мина доста време, преди да продължи: — Ще ти се обадя по-късно. Вероятно известно време няма да ходя в офиса, така че мога да освободя сутрините ти.

Това също разбрах.

— Естествено. Ще очаквам да ми се обадиш. Моля те, предай обичта ми на Илайза.

— Ще го направя. Приятен уикенд, Джоузефин — каза той и по гласа му разбрах, че макар децата му да пристигаха, неговият нямаше да бъде такъв.

— И на теб, Арни — пожелах му въпреки това.

— Грижи се за себе си, Джоузефин, и… — Още една дълга пауза. — Благодаря ти. Илайза винаги се радва на посещенията ти. Просто с децата и внуците… — Той не довърши.

— Напълно разбирам — притекох му се на помощ. — До скоро.

— До скоро. Чао, Джоузефин.

— Грижи се за себе си, Арни.

Той затвори, а аз върнах слушалката на мястото й, мислейки си, че трябва да говоря с Джейк.

Незабавно.

Трябваше да го направя, защото знаех, че Илайза си отива, и то много бързо. Знаех го, защото Арни се бе обадил на децата си да я посетят, тъй като не им оставаше много време и то беше скъпоценно. Знаех, че се подготвя. Знаех също така, че и аз трябва да го направя, и колкото и налудничаво да беше, разбирах, че най-добрият начин за това бе, като чуя гласа на Джейк.

Уви, не можех да го натоваря с тази информация точно сега. Не знаех как един боксьор се подготвя за мач, но не смятах, че е добра идея да го прави с мисълта, че една умираща жена наближава края на дните си, дори и да не я познаваше.

Чух гласа на Хенри откъм мобилния си телефон и обърнах глава натам.

Напълно бях забравила, че ме чака.

— Хенри — доближих аз слушалката до ухото си.

— Всичко наред ли е?

Не исках да му разказвам за Илайза. Не исках утехата, състраданието и загрижеността му — все неща, които знаех, че ще ми даде.

Исках ги от Джейк.

— Ъъъ… да — излъгах. — Просто един приятел на баба. — За щастие, поне това не беше лъжа. — Слушай, трябва да вървя. Все още съм по нощница, а днес имам да свърша някои задачи.

— Окей, миличка — отвърна той, а после попита малко странно: — Целият уикенд ли ще прекараш в Лавандуловата къща?

— Разбира се, Хенри. Къде другаде бих могла да отида?

Или поне щях да бъда тук през по-голямата част от времето, освен когато отидех да гледам как Джейк (и Мики) се боксират.

Не му го казах обаче.

— Просто проверявам — промърмори той, а после добави малко по-високо: — Ще се чуем по-късно.

— Добре, Хенри. Ще се чуем утре.

— Да. Довиждане, миличка.

— Довиждане, Хенри.

И без да го изчакам да затвори пръв, аз прекъснах връзката и незабавно потърсих номера на Джейк. Той вдигна след две позвънявания:

— Готина.

Поех си дъх и поздравих:

— Здравей, Джейк.

— Как върви сутринта ти?

— Прекрасно — излъгах аз. — Как са Амбър и Конър.

— Кон още не е станал. Изпрати Ели до тях, а после говориха по телефона сигурно до два часа сутринта. Амбър изглежда добре, което вероятно има общо с това, че й разреших да преспи у Тейлър.

— Момчето Тейлър или момичето Тейлър? — попитах аз.

— Момчето Тейлър — той има повече гримове, с които да се забавляват. Момичето Тейлър има по-хубави дрехи, но не е същият размер като Амбър, така че това не е толкова забавно.

— А — измърморих аз с усмивка както в гласа, така и върху устните си.

— Затова ли се обади?

— Ъъъ… не.

Гласът му се понижи и стана още по-сладък, когато попита:

— Защо се обади, бейби?

— Ами просто исках да ти кажа… и аз не знам. Какво се казва на някого преди боксов мач? Едва ли е „да ти върви по вода“.

Чух как се засмя, преди да отговори:

— Не, не се казва това.

— Е, каквото и да е, искам да ти пожелая именно него.

— Сритай му задника, смели ги, нокаутирай го, смажи го… нещо от този род — образова ме той.

— Е, ами направи го — насърчих го аз.

Нов смях, а после:

— Късмет също става.

— Ами тогава — късмет.

— Няма как да не съм късметлия, докато ти седиш на първия ред и ме гледаш как се бия.

Аз примигах, обляна внезапно от топлина при тези думи.

И изведнъж осъзнах, че макар да обожавах колко прекрасен бе Джейк, май ми се искаше да беше мъничко по-малко прекрасен. Защото, когато беше такъв, ми беше страшно трудно да не се преструвам, че живея в свят, в който можех да му се насладя на воля.

Той като че ли нямаше нищо против, че не му отговорих, защото продължи:

— Днес ще ходиш ли у семейство Уивър?

— Ами… Ъъъ… — По дяволите! Защо ми беше толкова трудно да бъда уклончива? — Арни ми се обади преди малко и ме помоли да не ходя. Децата му ще им дойдат на гости този уикенд, така че Илайза ще си има предостатъчно компания и се съмнявам, че Арни ще иска да отиде в офиса.

Думите ми бяха посрещнати с мълчание.

А после чух:

— Мамка му.

Разбрал бе причината за гостуването на децата им.

— Съжалявам, Джейк — казах аз тихо. — Не исках да отвличам вниманието ти от битката тази вечер с подобна новина. Знам, че не ги познаваш, но се тревожиш за мен и…

Той не ме остави да довърша:

— Няма значение, бейби. Каквото и да ти тежи, щом имаш нужда да го споделиш с някого, аз съм насреща. Дори ако ми предстои да се бия с Холифийлд[2], изобщо не ме е грижа — искам да знам.

Да, би било далеч по-лесно, ако не беше толкова прекрасен.

— Ти добре ли се чувстваш след тази новина? — продължи той.

— Не — прошепнах аз, и този път беше откровено.

— Нуждаеш ли се от компания?

Не се нуждаех от нея. Щях да се оправя.

Което не означаваше, че не я искам.

Само че на Джейк му предстоеше боксов мач, така че не можех да го помоля за това.

— Не, Джейк. Днес имам да свърша доста неща. Работата ще ме отвлече от мислите ми. Пък и очаквам твоя мач. Наистина съм добре.

— Сигурна ли си? — настоя той.

— Да — уверих го аз.

Той помълча за миг, преди да каже:

— Добре, бейби. Ако си промениш мнението, обади ми се. Окей?

О, да.

Толкова по-лесно би било, ако беше по-малко прекрасен.

— Добре, Джейк.

— Мамка му — измърмори той внезапно. — Кон май стана. Искам да си поговоря с него, преди да иде на работа. Ще трябва да вървя.

— Добре. Аз, ами… ще се видим довечера.

— Да, Готина. Ще се видим довечера.

— Да, Джейк. Късмет и, ъъъ… смажи го.

Нов смях, а после:

— Обещавам, Джоузи. Доскоро, миличка.

— Доскоро, Джейк.

За разлика от обаждането на Хенри, този път изчаках, докато той затвори, преди да оставя телефона.

След това се върнах при кафето си, отпих една глътка и решително насочих мислите си към растенията и билките в оранжерията на баба.

Трябваше да отида там. Трябваше да се заема с тях. Не само защото се нуждаеха от внимание, но и за да отвлека мислите си от Илайза Уивър, Арни Уивър и причината за гостуването на децата им.

Ала най-вече трябваше да го сторя, за да отвлека мислите си от това, точно колко прекрасен бе Джейк и колко много се нуждаех да е мъничко по-малко прекрасен.

Работех в оранжерията, когато домашният телефон иззвъня.

Както бях предположила, с лекота бях уредила пропуски за бекстейджа на концерта на „Баунс“, който щеше да се състои след две седмици. Достатъчно бе само да се обадя на мениджъра им и без дори да говори с групата, той бе заявил:

— Нямаш проблем, Джоузи. Ще добавим името Малоун в списъка, с инструкции да ви дадат колкото пропуски поискате.

Изпратила бях съобщение на Джейк с тази информация и в отговор бях получила едно „Разбрано, Готина“. Писала бях и на Амбър да предаде на двамата Тейлър, за да могат да потвърдят нещата с родителите си. Нейният отговор беше „ЕХАААА!!!“.

След това бях отишла в оранжерията и се бях заела за работа. Изобщо не се изненадах, че съвсем не се бе оказало толкова лесно да отвлека мислите си от Джейк. Но поне бях успяла да се фокусирам върху по-малко трудните неща, като например предстоящия мач и какво да облека.

Никога не бях ходила на боксов мач и нямах представа какъв тоалет бе подходящ.

Именно за това си мислех, когато телефонът иззвъня.

Оставих градинската ножица и отидох да вдигна, изтръсквайки изсъхнали листенца мащерка от пръстите си.

— Лавандуловата къща.

— Джоузефин?

— Да?

— Обажда се преподобният Флетчър.

Леко учудена, аз подпрях хълбок на плота и отвърнах:

— Здравейте, преподобни. Как сте?

— Добре съм, Джоузефин, благодаря. Не искам да отнемам много от времето ти, но научих, че се грижиш за Илайза Уивър, както и че вземаш Итън Спиър от училище.

Не се учудвах, че го знае. Магдалийн беше малък град, а новините по принцип се разпространяваха бързо.

Учуди ме обаче това, че ми се обажда по този повод.

— Да, преподобни, така е — потвърдих.

— Означава ли това, че възнамеряваш да поостанеш в Магдалийн? — продължи с въпросите той.

— Да.

— Прекрасна новина. С Рут ще се радваме да те видим на службите и може би ще ни погостуваш за вечеря някой ден.

Малко вероятно бе да отида на служба. Въпреки че наистина харесвах семейство Флетчър и като внучка на баба вярвах в Бог и Го почитах, службите обикновено се състояха рано. Бях се събудила рано, за да тренирам с Джейк, но определено нямаше да ми хареса да го правя, за да се облека и да отида да слушам проповед.

За сметка на това с удоволствие бих вечеряла с тях.

— Би ми било много приятно — уверих го.

— Обаждам се и за друго — продължи той.

— Да? — подканих го аз, когато не последва нищо повече.

— Познаваш ли Пърл Милсхорн?

— Разбира се. Тя бе една от най-близките приятелки на баба.

— Е, тогава вероятно знаеш, че синът й е в Портланд, дъщеря й — в Бар Харбър, а внуците й са разпилени из страната. Няколко пъти седмично идват хора, които й помагат с покупките и чистенето на къщата, а Рут или някой друг от енориашите ми я взема за неделната служба, но иначе няма много гости. А понеже се движи с бастун, й е трудно да излиза. Знам, че Лиди я посещаваше веднъж седмично, стига да можеше, или пък Пърл идваше в Лавандуловата къща. Боя се, че сега, когато баба ти вече не е между нас, Пърл трябва да е много самотна…

Аз го прекъснах, чувствайки се ужасно, че не се бях сетила сама. След завръщането ми в Магдалийн Пърл ми беше позвънила и освен това бе една от малкото, които ме прегърнаха на погребението на баба. Оттогава не се бях сещала за нея, макар че когато идвах да посетя баба, винаги виждах и Пърл, дори да беше само за малко.

Би трябвало да помисля за нея.

Ето защо не го оставих да довърши и заявих:

— Ще мина да я видя. Да проверя как е, нуждае ли се от нещо и дали е в настроение за гости.

Докато го казвах, си помислих, че на Итън като че ли му допадаха възрастните хора (пък и всички останали, в общи линии). Може би щеше да му е приятно да ходи на гости на Пърли и да я опознае, а бях сигурна, че и на нея много ще й хареса. Всъщност, при положение че тя бе най-близката приятелка на баба, той може би вече я познаваше.

— Би било много мило, Джоузефин. Благодаря ти — каза преподобният Флетчър.

— За мен ще бъде удоволствие. Трябваше да го направя по-рано, но толкова неща ми бяха на главата.

— Е, нали ще го направиш сега.

Действително.

— Ще те видя ли на службата утре? — попита той.

Доста съмнително бе.

Въпреки това отвърнах:

— Ще направя всичко по силите си.

— Навярно би могла да доведеш Спиър и децата му — предложи той.

Изглежда, че бе решил да се погрижи не само за душата на Пърл Милсхорн, но и да се опита да спаси още една, а защо не и няколко други.

— Ще го обсъдя с Джейк — отвърнах и тъй като не исках да лъжа един пастор, реших поне да го спомена пред Джейк. Ако откажеше, така да бъде, но поне нямаше да съм извършила грях, лъжейки един Божи човек.

— Отлично — заяви той. — Рут ще ти се обади, за да вечеряме заедно. Грижи се за себе си, Джоузефин.

— И вие, преподобни.

Затворихме и аз върнах слушалката на вилката, мислейки си, че трябва да намеря номера на Пърл и да й се обадя. А след това мислите ми се насочиха към Ди-Амант.

Защото той щеше да има решение на предишния ми проблем.

Открих номера на Пърл и се почувствах още по-виновна, чувайки радостта в гласа й, когато я поздравих и се уговорихме да я посетя във вторник следобед.

След което затворих и набрах Амант на мобилния си.

— Красавице — долетя неговият поздрав.

— Здравей, Амант. Как си?

— Скапан съм, момиче. Вчера пристигнах в Париж и часовата разлика ми срита задника.

— Съжалявам — промълвих и наистина му съчувствах; самата аз бях страдала от разликата в часовите зони толкова пъти, че ми е невъзможно да ги преброя, и изживяването определено не беше приятно.

— Защо се обаждаш? — попита той, когато не казах нищо повече.

— Нуждая се от съвет.

Последва моментна тишина, а след това странно предпазливо:

— Какъв съвет?

— Ами виждаш ли, днес ще ходя на боксов мач. — Думите ми бяха посрещнати с пълно мълчание, затова продължих: — И не знам какво да облека. Чувала съм те да споменаваш, че ходиш по боксови мачове и си помислих, че вероятно би могъл да ме посъветваш какво облекло би било подходящо.

Още мълчание, а после:

— Ще ходиш на боксов мач?

— Не само един, няколко. Тук имат лига и мачовете се провеждат цял ден. Но се надявам да си преценя времето така, че да се наложи да присъствам само на два от тях.

— Ще ходиш на боксов мач — повтори той, този път не като въпрос.

— Ами да.

Това бе последвано от нова доза мълчание.

— И защо ще ходиш на боксов мач, хубавице? — попита той най-сетне. — Това не е съвсем в стила ти.

— Поканиха ме боксьорите.

— Боксьорите… в множествено число?

— Да.

— Двамата противници?

О, боже.

Нито Джейк, нито Мики ми бяха казали кой е противникът им, а и двамата се биеха в тежка категория.

Надявах се, че няма да се боксират един срещу друг.

Очевидно в такъв случай бих искала Джейк да победи. За съжаление, не исках и Мики да загуби. И най-вече не исках да ги гледам как се удрят.

Да, надявах се да не се боксират един срещу друг.

— Не — споделих аз надеждата си, а не верния отговор, тъй като всъщност не го знаех. — Просто двама боксьори.

— Браво на моето момиче! — промърмори той развеселено. — В Мейн е само от две седмици и вече го е подпалила със своя лед.

Усетих как веждите ми се събират.

— Моля?

Вместо да повтори или обясни, той заяви:

— Това ще бъде интересно.

— Кое ще бъде интересно?

— Нищо, хубавице. Просто изведнъж ме обзе желание да си донеса задника в Мейн и да видя как ще се развият нещата.

Аз се усмихнах — все още не го разбирах напълно, но мисълта да ми дойде на гости беше прекрасна.

— Ще ми бъде наистина приятно, Амант. Можеш да отседнеш в Лавандуловата къща, има цял куп стаи. Знам, че харесваш бокса, а тукашната общност очевидно е прегърнала този спорт с отворени обятия. Дори децата го практикуват. Би могъл да отидеш на някой мач с мен.

Всъщност нямах никакво желание да посещавам още мачове, но ми беше приятно да бъда с Амант и бих искала да вършим неща, които му харесват, затова, ако се наложеше, щях да го направя.

— Според мен при теб ще стане доста претъпкано, момиче — бе странният му отговор. — Но ще си помисля върху предложението ти. Обаче имам видео клип за снимане, преди да мога да се появя в Мейн.

Как бях могла да забравя това?

— Но разбира се.

— Що се отнася до дрехите ти — няма значение. Ти си убийствена, каквото и да облечеш — продължи той страшно мило. — Но гледай да се издокараш. Когато един боксьор покани някоя мадама на мача си, види ли я на първия ред, вледеняващо студена и изпепеляващо сексапилна, това си е чиста проба допинг, за да срита задника на другия, понеже ще иска да я впечатли.

Не мислех, че това ще мотивира Джейк, но имах чувството, че може би ще подейства с Мики.

— Значи, издокарана — съгласих се аз.

Чух ниския му привлекателен смях, преди да каже:

— Изкарай си страхотно, Джоузефин.

— Ще го направя, Амант — уверих го, макар изобщо да не бях уверена. Все пак щеше да ми бъде приятно да се издокарам. Както винаги.

— Иначе добре ли си? — попита той, а гласът му стана още по-нисък и мил.

— Понякога ми е трудно — признах тихичко. — Но баба има добри приятели тук и те се грижат за мен.

— Радвам се да го чуя. Ще поговоря с Джини. Да видим дали не може да поохлаби нещата, та да дойда в Мейн. Ще ти съобщя.

— Окей, Амант. Надявам се да успееш и се надявам скоро да те видя.

— Аз също, момиче. Чао.

— Чао, Амант.

Затворихме и аз се върнах в оранжерията, за да довърша започнатото, инвентаризирайки наум гардероба си.

Открих съвършения тоалет в същия миг, в който си помислих, че може да се наложи да се обадя на приятелката ми Дакота в Лос Анджелис и да я помоля да отиде в къщата за гости на Хенри и да напълни няколко кутии с обувки, дрехи и аксесоари.

Щях да се нуждая от тях.

Добавих го към мисления си списък със задачи, взех градинската ножица и се залових да довърша задълженията си за деня.

В крайна сметка се справих с всичките.

За съжаление, не успях да се справя с това, да не мисля твърде много за Джейк.

Знаех, че един ден ще надвия този порив.

Ала той бе толкова силен, че щеше да отнеме време.

Много време.

Не помагаше и това, че го виждах толкова често.

С Хенри, когото виждах всеки ден, по цял ден, не беше лесно. Ала някак си знаех, че с Джейк ще отнеме по-дълго време.

И ще бъде далеч по-трудно.

Когато прекрачих в арената, установих, че Амант бе прав за облеклото. Почти всички жени наоколо бяха страхотно издокарани (с изключение на няколко, които бяха облечени толкова немарливо, че според мен не бяха дошли, за да хванат окото на някой боец, а просто за да ги гледат как се бият).

Въпреки че беше аматьорска лига и всички мъже бяха по дънки и тениски, доста от жените бяха страшно изтупани. Естествено, прическите и гримът им не бяха на моето ниво, дрехите им бяха по-разголващи и далеч не с толкова добро качество. Разбира се, като се имаше предвид, че моят тоалет беше висша мода, подарък от един дизайнер, който искаше да спи с мен (бях приела роклята, но не и предложението), аз имах незаслужено преимущество.

Въпреки че не бях единствената издокарана жена, когато си свалих палтото в преддверието до билетното гише, много очи се насочиха към мен, и мъжки, и женски. Изглежда, че бях дошла в паузата между два мача, защото наоколо беше пълно със зрители, дошли да се подкрепят с нещо или да използват тоалетните, „така че публиката ми беше доста голяма“.

Бях изненадана от броя на хората наоколо, както и мъничко нервна. Трябва да беше трудно да покажеш на какво си способен под толкова много погледи и се тревожех за Джейк.

Разбира се, ако се беше бил в Лас Вегас (мачове, които се излъчваха по телевизията), зрителите му като нищо биха наброявали милиони, само че не биха присъствали в залата с него.

Пропъждайки тази мисъл като абсурдна, защото Джейк беше достатъчно самоуверен и вероятно рядко (може би дори никога) не се притесняваше, аз се усмихнах на няколко души, чиито погледи улових, докато чаках на опашката пред билетното гише, и преметнах палтото през ръката си.

Освен това опънах коприната върху бедрото си.

Носех рокля с поразителен десен от цветове на скъпоценни камъни, най-вече сапфири и изумруди, както и малко рубини и перли. Корсажът беше свободен и откриваше кожата ми, всъщност — целите ми ръце, раменете и лопатките ми бяха голи, а яката обгръщаше шията ми. Нежен набор в талията се спускаше до горната част на бедрата ми, а полата бе впита и ми позволяваше да се движа благодарение на дръзка цепка отзад.

Бях я съчетала с чифт червени сандали с остро токче и деликатни преплетени каишки, през които надничаха пръстите на краката ми и които дори аз намирах за предизвикателни. Всъщност, когато Хенри ме беше видял с тях за първи път, по лицето му се беше изписало изражение, което бях виждала понякога и което винаги ми доставяше удоволствие (макар през всичките ни години заедно никога да не го беше привел на практика) — неприкрито мъжко възхищение.

И сега обувките ми не останаха незабелязани — някои от мъжете оглеждаха дупето ми, но повечето бяха зяпнали обувките ми.

Външният ми вид се довършваше от странична опашка от тупирани къдрици и тънка, стилна червена чанта с къса презрамка.

Зачаках търпеливо на опашката, без да изгарям от желание да вляза прекалено скоро. За съжаление, се озовах пред гишето за отрицателно време. Отворих уста, но преди да успея да кажа каквото и да било, мъжът срещу мен ме изпревари:

— Джоузефин Малоун.

— Ами да — отвърнах, изненадана, че ме познава.

— И Джейк, и Мики те описаха — обясни той и добави доста ласкателно: — Но описанието им бледнее пред действителността.

— Благодаря — отвърнах аз меко.

Той ми се усмихна и извърна поглед. След това извади два плика и ги побутна към мен през отвора в стъклото.

— Билетът на Мик и този на Джейк — обясни. — Мик е на ред, така че ще трябва да побързаш. Но аз на твое място бих използвал билета на Джейк. Той създаде лигата преди сума време, така че неговите места са жестоки.

Аз погледнах към пликовете, които бяха напълно еднакви, и вдигнах очи към мъжа:

— И кой от двата е на Джейк?

— Обърни ги, миличка. На този от Джейк пише „Готина“, а на този от Мик — „Джоузефин“ — отвърна той.

Обърнах ги и видях, че е прав.

— Благодаря.

— За мен бе удоволствие, миличка — отвърна той.

Усмихнах му се и се дръпнах настрани, след което отворих плика от Джейк и извадих билета. Беше съвсем истински, със сектор, ред и номер на място, което доста ме впечатли. Добрата новина бе, че трябваше да прекося само една малка част от външния коридор, за да стигна до табелката над една врата, указваща, че пътят към мястото ми е оттам.

Излязох на пътеката покрай трибуните и открих, че мястото бе доста голямо и доста пълно.

Да, тази общност действително беше прегърнала бокса с отворени обятия.

Мястото ми трябва да беше много хубаво, тъй като на билета пишеше „ред 1, място 2“. Нямаше как да не е добро.

Така и се оказа, когато стигнах до първия ред и установих, че първите две места до пътеката са празни. Когато се усмихнах на издокараната дама, която седеше на място номер три, тя ме огледа от главата до петите и ми се усмихна дружелюбно, което ми се стори много приятно. Настаних се на мястото си и разбрах защо бях на номер две.

Номер едно беше прекалено близо до ъгъла на ринга и понякога може би нямаше да се вижда толкова добре.

От място номер две се виждаше целият ринг.

О, боже.

Жената на съседното място се приведе към мен и когато я погледнах, видях, че е протегнала към мен ръка с черно-бели нокти, лакирани на точки.

Поех я и тя каза:

— Аз съм Алиса, жената на Джуниър.

— Здравей, Алиса. Аз съм Джоузефин.

Тя стисна дланта ми за миг, преди да я пусне, и да отговори:

— Знам. Жената на Джейк.

Аз примигах, но преди да успея да я поправя, тя продължи, изтълкувайки погрешно реакцията ми:

— Тези неща се разчуват.

— Ъъъ… — измърморих аз, но така и не можах да продължа.

— Ред е на Джуниър. Бие се с Мики. Не се тревожи, когато Мики го смаже. Никой не може да победи Мик, освен Джейк. Разбира се, Джейк смазва всички. Това беше добра новина по две причини. Първо, защото Мики нямаше да се бие с Джейк и второ, защото Джейк най-вероятно щеше да победи, което определено беше за предпочитане.

За Алиса обаче новините бяха лоши, защото едва ли бе приятно да гледаш как „мъжа“ ти го смазват.

— Съжалявам — казах.

Тя се усмихна широко и сви рамене, при което дългите й руси къдрици ги докоснаха, и аз потиснах порива да я посъветвам да използва кръгла четка, а не маша, тъй като косата й бе прекрасна, ала сега бе оформена в прическа, от която главата й изглеждаше два пъти по-голяма, отвличайки вниманието от истински привлекателното й лице.

Разбира се, с деколте като това на тясната й черна рокля бе малко вероятно друг, освен някоя жена, да гледа косата й.

— Джуниър не го е грижа. Вярвай ми. Свикнал е да губи, при положение че е в една категория с Джейк и Мик — съобщи ми тя.

— Това е добре — отвърнах и тя отново се приведе към мен, усмихвайки се още по-широко.

— След това ще празнува, независимо дали ще спечели, или загуби. Ако ме разбираш.

Имах чувството, че я разбирам, затова кимнах.

Усмивката й стана още по-ослепителна и привлекателна и тя се наведе още по-близо до мен.

— Няма нищо по-хубаво — каза тихичко, а очите й танцуваха. — Боксьор след мач, докато цялата тази агресия и адреналин все още бушуват в тялото му. Обожавам нощта след мач.

О, да, определено я бях разбрала.

— Действително — отвърнах.

Тя ме побутна приятелски с рамо и в същия миг почувствах как атмосферата се промени.

Алиса се обърна и погледна зад нас.

— Ето ги!

Аз проследих погледа й и видях, че е права. По пътеката, облечен в зелен сатенен халат с бели ревери, идваше Мики. Докато го гледах как се приближава, си отбелязах наум, че единствено мъже като него могат да си позволят да носят подобен халат.

И да изглеждат така, както изглеждаше той.

Трябва да призная, че нещо в мен трепна, когато той се приближи до ринга, видя ме да седя и наклони глава с изражение, което доста приличаше на объркване. Бързо го прогони обаче и като ми се усмихна изключително привлекателно, се качи на ринга.

На гърба на халата му пишеше „Ирландеца“.

Не беше чак толкова добър прякор, колкото Камиона, но не беше лош.

Той си свали халата и аз видях онова, което бях видяла и в залата, само че още повече, защото този път носеше единствено боксови обувки и шорти от зелен сатен с бяла ивица на кръста и бели ирландски детелинки по страничните ръбове.

В другия ъгъл на ринга видях мъжа, който трябва да беше Джуниър, облечен в бели шорти с червена лента на кръста и ивици отстрани.

Не ми изглеждаше обаче като Джуниър[3]. По-скоро ми приличаше на Бияча. Беше с обръсната глава и изглеждаше по-едър и по-страшен от Мики.

Усетих, че ме обзема тревога.

Разтревожих се още повече, когато Алиса сви ръце на фуния около устата си и се провикна:

— Смачкай му шибаната физиономия, бейби!

Беше вулгарно, но ми се стори доста симпатично, когато Джуниър обърна поглед към нея, вдигна облечената си в боксова ръкавица ръка първо към сърцето, а после към устните си, след което я вдигна победоносно във въздуха.

— Обичам те, тигре!

Не можах да сдържа усмивката си, защото всичко това беше очарователно.

Докато боксьорите загряваха в своите ъгли, разговаряйки с разни мъже край ринга, аз кръстосах крака, оставих палтото си на празното място до мен и си сложих чантата в скута.

— Той е левак — чух да казва Алиса, докато един мъж в черен панталон и сива риза (както и напълно нелепа черна папийонка) махна на боксьорите да застанат в средата на ринга.

— Моля? — попитах аз, обръщайки се към нея.

— Мики — обясни тя. — Той е левак. Силата му е от погрешната страна за Джуниър. Моят мъж цяла година тренира с леворъки спаринг-партньори, за да напредне в лигата, което означава да победи Мики, тъй като Мики винаги е номер две. Джейк винаги е номер едно, а Джуниър е достатъчно умен, за да знае, че никога няма да победи Джейк. Аз обаче не съм спокойна. Мик смля всичките си противници досега. В страхотни форма е.

— В такъв случай не ти ли е трудно да гледаш как партньорът ти се боксира? — попитах аз, тласкана от искрено любопитство.

Алиса се усмихна широко.

— Това ти е първият мач, нали?

Аз кимнах.

— Много скоро ще разбереш, миличка — заяви тя. — Вярвай ми. Погледаш ли Джейк на ринга, гащичките ти ще подгизнат за броени секунди. Дотогава аз вече ще съм си вкъщи и ще чукам мъжа си, докато му се извие свят, но ако не беше така, видех ли на връщане в Магдалийн пикапа на Джейк, спрял край пътя със запотени стъкла, изобщо нямаше да се изненадам.

Това беше доста смущаваща (и груба) информация и аз неволно прехапах устни.

Алиса го видя и избухна в смях, преди да се наведе и да ме посъветва:

— Приготви се за чукането на живота си, приятелко.

Изведнъж започнах да се тревожа по съвсем различна причина.

Джейк ми се струваше неимоверно съблазнителен дори когато не правеше нищо, освен да диша. Подгизнали бикини заради мъж, който дори не ме намираше привлекателна, не беше нещо, което очаквах с нетърпение.

За щастие, в този миг вниманието ми бе привлечено обратно към ринга, когато от силния и развълнуван глас на коментатора научих, че фамилията на Мики е Донован (което обясняваше прякора му). Без да губи никакво време след представянето на двамата противници, реферът размени няколко думи с тях и те се прибраха всеки в своя ъгъл, само за да се върнат почти веднага в центъра на ринга, където чукнаха ръкавиците си.

След това гонгът удари и двубоят започна.

Добрата новина бе, че докато гледах Мики (за когото Алиса се оказа съвсем права — дори без да разбирам от бокс, ясно виждах, че е много по-добър от Джуниър), бельото ми не подгизна. Освен това далеч не се оказа толкова ужасяващо, колкото бях очаквала.

Всъщност стори ми се доста интересно, по един потен, пръхтящ, страшничък начин.

Въпреки това се зарадвах, че продължи само три рунда и макар Алиса да ми беше симпатична, въпреки че беше много гръмогласни и очевидно кръвожадна (както и вулгарна), докато насърчаваше любовника си с викове, ми беше приятно да видя как съдията вдига ръката на Мики. Все пак от уважение към жената до мен изръкоплясках учтиво само когато го обявиха за победител.

След като известно време приема поздравленията на тълпата, Мики слезе от ринга и уловил погледа ми, се усмихна широко и ми намигна.

Беше прекрасно и аз му се усмихнах в отговор.

— Това пък какво беше? — попита Алиса, докато Мики се отдалечаваше тичешком по пътеката.

— Мики посещава залата на Джейк — отвърнах, без да й разказвам цялата история, но тя като че ли ме разбра, защото кимна.

— Аха.

След това грабна чантата си, извади телефона и се зае да натиска клавиши, като едновременно с това каза:

— Трябва да бягам… да си получа редовното следмачово чукане от мъжа си, така че, бързо, дай ми номера си. Ще идем на обяд. Или на питие. Или нещо. Може дори да дойдеш да ти направя безплатен маникюр и педикюр. Живея в Магдалийн и имам салон там. — Тя спря да натиска клавишите, погледна ме и се усмихна дяволито. — И ще ми разкажеш как е Джейк след мач.

— Аз, ами…

— Побързай — подкани ме тя.

Много я харесвах, въпреки че беше шумна и вулгарна. Освен това възнамерявах да остана в Магдалийн още известно време, а единствената жена на моите години, която познавах тук, бе съпругата на местния пастор. Ето защо побързах да й дам номера си и тъкмо се канех да й обясня, че греши за нас с Джейк, когато тя скочи от мястото си и ме погледна.

— Ред е на Джейк. Приятно изкарване и гледай да не оставиш мокро петно на седалката — каза тя все така широко ухилена, след което се наведе, допря първо едната, а после и другата си буза до моите и се отдалечи забързано със сандалите си на платформи, които доста приличаха на онези, които носеха танцьорките на Джейк.

Проследих я с поглед, а после насочих вниманието си към ринга.

Беше ред на Джейк. Последният двубой за тази вечер. Макар да си личеше, че някои от зрителите бяха тук от самото начало, въздухът натежа от напрежение. Сякаш беше настъпил моментът за основното събитие в края на фестивал, продължил дни наред.

Не беше трудно да разбера, че харесват Джейк, и това се потвърди, когато тълпата започна да скандира „Камиона!“, първо тихо, но после все по-силно, докато накрая всички избухнаха в аплодисменти.

Той идваше.

Изведнъж усетих, че стомахът ми се свива, а краката ми треперят, въпреки че бях седнала.

Ръцете ми също трепереха, затова ги стиснах и погледнах през рамо към пътеката.

Не всички, но доста солидна група хора стояха там, скандирайки, викайки и пляскайки, и през всичко това видях Джейк.

Тъмносин халат, тъмносиви ревери, тъмносиви ивици по вътрешните шевове. След него вървеше по-възрастен мъж, който изглеждаше така, сякаш преди петнайсетина години бе имал същата фигура като Джейк.

На Мики боксьорският халат му стоеше добре.

Видът на Джейк, облечен в такъв, бе достатъчен, за да накара думите на Алиса да се сбъднат — разбрах го, когато си дадох сметка, че ръцете и краката не са единственото у мен, което трепери.

Нещо пърхаше в една много интимна част на тялото ми. Една прекрасна интимна част.

Много бавно, без да съм казвала на тялото си да го прави, усетих как се изправям на несигурни крака, неспособна да откъсна очи от Джейк.

Макар да бе в другия край на пътеката, очите му, които до този миг бяха насочени пред него, бавно се вдигнаха към мен.

Да, халатът му стоеше невероятно, а напрежението от предстоящата битка, изписано върху лицето му, спираше дъха.

Трепетът в мен се усили.

Той срещна очите ми и аз понечих да се усмихна.

Ала усмивката замръзна върху устните ми, когато изражението му се промени в мига, в който погледът му улови моя.

И именно тогава го почувствах.

Горещината. Напрежението. Задушаващото, изпепеляващо усещане от яростта на Джейк Спиър.

Очите му също горяха, никога не ги бях виждала такива. Гнева му — да, него бях виждала. Ала това не беше гняв. То беше нещо крайно.

Ярост.

И инстинктивно разбрах, че тя не бе насочена към противника, срещу когото щеше да се изправи след малко.

По някаква причина тя бе насочена към мен.

Джейк откъсна очи от моите, а аз останах прикована на мястото си, уловена в остатъчния лъч на яростния му поглед. Тялото ми успя да се раздвижи и да се завърти сковано едва когато той мина покрай мен и се качи на ринга.

Докато траеха последните приготовления преди мача, той не ме погледна нито веднъж. А аз бях толкова поразена от изпепеляващия яростен поглед, който бе отправил към мен, че нямах сили да сторя нищо друго, освен да седна и да стисна чантата в скута си.

Смътно забелязах, когато той свали халата си (разкривайки тъмносини шорти с тъмносива лента и райета отстрани), че впитите тениски, с които тренираше, само бяха загатвали за изключителната изваяна, съвършена мъжка красота на тялото му.

Осъзнах го по-ясно, когато той започна да загрява в ъгъла си. Разтърси ръце. Размърда рамене. Наклони рязко глава първо на едната, а после на другата страна. Нанесе няколко крошета във въздуха. Мускулите му се напрягаха и изпъкваха при всяко движение.

Видението, което той представляваше в този миг, проряза мъглата от предишния му поглед и аз си дадох сметка, че трепетът се е завърнал, по-силен от всякога.

Коментаторът представи противниците и името на Джейк бе посрещнато с оглушителни аплодисменти (дори аз ръкоплясках с всичка сила, макар да не извиках нищо окуражително).

Джейк и противникът му се върнаха всеки в своя ъгъл, изслушаха, кимайки, последните наставления на мъжете от другата страна на ринга и отново отидоха в центъра с лека стъпка, където изслушаха мъжа със сивата риза, кимнаха, чукнаха ръкавиците си…

И после то се случи.

Гонгът удари и аз видях как Джейк Спиър прави онова, за което очевадно беше роден.

И тогава светът ми се възпламени.

Всичко, което бях.

Всичко, което знаех.

Всичко, което толкова дълго и толкова упорито се бях трудила, за да превърна в действителност.

Гледах първичната красота на биещия се Джейк и докато го правех, излязох от кожата си. Тя се съдра на безброй ивици и се свлече от мен. Направи го бързо и внезапно и ето че вече я нямаше, а аз стоях там, седнала с кръстосани крака, стиснала стилна чанта в скута си, и се чувствах като отворена рана, оголена, уязвима, наелектризирана, стара и нова.

Мястото между краката ми туптеше.

Не можех да откъсна поглед.

Бях изгубена.

Не бях аз.

И в същото време — бях.

За първи път от години насам, аз бях себе си.

Бях себе си, докато гледах красотата на това, как Джейк смазва от бой мъжа срещу себе си.

Направи го в рамките на пет минути.

Пет.

Забелязах го като в мъгла на големия часовник с червени цифри пред съдиите край ринга.

И го направи, след като на два пъти удари в тялото своя вече отпадащ противник, а после яката му мускулеста, лъщяща от пот дясна ръка разцепи въздуха и се стовари върху главата на другия мъж по начин, от който обикновено с мъка бих потиснала порива да повърна. Тя отхвръкна рязко назад, разлетяха се капки пот и мъжът се строполи на тепиха с глух тътен, затворил очи, без дори да протегне ръка, за да омекоти падането си, а едрото му тяло потрепери от главата до петите.

Тълпата пощуря.

Аз седях като вцепенена на стола си, докато Джейк се приближи с лека танцуваща стъпка до тялото, край което реферът вече бе коленичил и броеше, отмервайки всяка цифра с ръка, а устните му оформяха безмълвни звуци, удавени от рева на тълпата.

Най-сетне се изправи и вдигна ръката на Джейк, при което тълпата напълно полудя. Ревът й беше оглушителен.

Джейк обаче не остана, за да се наслади на славата си.

Отиде в своя ъгъл и слезе от ринга. Не си облече халата. Дори не помаха на публиката.

Не ме погледна.

Аз се изправих бавно и се обърнах, за да го проследя с очи, докато се отдалечаваше по пътеката и потъваше в дъното на арената.

Без да мисля, вече не аз, или поне не онази аз, която бях направила от себе си, аз се наведох и взех палтото си.

След това се размърдах.

Тръгнах по пътеката и когато стигнах до края й, се огледах на двете си страни. Забелязах як мъж с жълто поло, на което с черни букви пишеше „Охрана“, и бързо се приближих до него.

Не успях да кажа нито дума, когато, оглеждайки ме от главата до петите, той опита:

— С кого си, красавице?

Очите му се спряха върху моите и аз казах:

— Джейк.

Той се ухили широко и се отдръпна, разкривайки една врата зад себе си. Натиснах дръжката и прекрачих прага, последвана от гласа му:

— Вляво по коридора, първата вдясно.

Чух как затвори след мен, докато почти тичах по коридора, свих вляво и незабавно влязох през първата врата вдясно.

Видях съблекални. Кошче за боклук. Медицинска маса в средата. Зейнал спортен сак, а отгоре му — боксовите ръкавици на Джейк. Мъжът, който беше придружил Джейк до ринга.

И Джейк, седнал на масата, с мъжа пред себе си, ала очите му в миг се насочиха към мен.

Отворих уста, но и този път не можах да кажа нищо, преди гласът му да изплющи като камшик:

— Вън.

Незнайно как бях сигурна, че не говори на мен.

И бях права. Смътно забелязах как мъжът погледна първо към мен, а после към Джейк, след което наведе глава, ухили се на обувките си и се подчини.

Джейк скочи от масата и също тръгна към мен. При вида на двамата мъже, които приближаваха, аз инстинктивно се отдръпнах от пътя им, прекрачвайки по-навътре в стаята.

Обърнах се тъкмо навреме, за да видя как Джейк заключва вратата.

Знаех защо съм там и едновременно с това не знаех. Боях се и не се боях. Не ми се струваше правилно и едновременно с това ми се струваше съвсем правилно. Не знаех какво да направя, ала въпреки че знаех какво трябва да направя.

Не бях аз.

И все пак бях.

Отворих уста. Нямах представа какво ще кажа, ала знаех, че ще кажа нещо.

Ала и този път не успях да го сторя.

— Ще излизаш ли с Мик тази вечер? — изръмжа Джейк, впил изпепеляващ поглед в мен, а яростта му насищаше стаята.

— Вече не — прошепнах незабавно.

— Добър отговор, Готина — изплющя той; всяка дума бе като шамар и едновременно с това — като милувка.

Аз стоях сякаш прикована към пода от гневния му поглед, сърцето ми биеше като чук, дъхът ми излизаше на пресекулки, женствеността ми — влажна и туптяща.

А после той се раздвижи.

Дойде плътно до мен.

Аз не помръднах. Нито мускул.

Така че, когато бинтованите му ръце се стовариха върху ханша ми, аз залитнах на гънките си токчета и изпуснах чантата и палтото си.

Ала Джейк нямаше да допусне да падна. Разбрах го, когато пръстите му се вкопчиха в полата ми и той продължи напред, принуждавайки ме да отстъпвам, олюлявайки се назад.

Гърбът ми се блъсна в стената и полата ми се вдигна около кръста миг преди тялото на Джейк да се удари в моето.

— Свали си бикините, Джоузи — нареди той с дрезгав, властен глас и беше добре, че гърбът ми беше опрян в стената, защото тръпката, пробягала по краката ми при тези думи, бе толкова мощна, че ако не бях облегната, нямаше да успея да остана изправена.

Облизах устни, а женствеността ми туптеше толкова дълбоко, че я усетих как потрепери от вътрешната страна на бедрата ми, чак до гърлото. Избягвайки пръстите му, все още вкопчени в полата ми, аз пъхнах палци в бельото си и го дръпнах надолу.

То се плъзна от обувките ми, когато Джейк сложи ръце на дупето ми и ме повдигна.

Обвих крака около ханша му, ръце — около раменете му и отметнах глава назад в същия миг, в който устата му се блъсна в моята.

Устните ми се разтвориха и това беше добре, защото езикът на Джейк вече си пробиваше път напред.

Когато най-сетне го вкусих, дълбоката жажда, която изпитвах по него сякаш от векове, най-сетне бе утолена. Вкусът му бе така прекрасен, така негов, че аз изскимтях ниско в гърлото си и го стиснах още по-здраво с ръце и крака, а той продължи да ме целува брутално, притискайки бедрата си между краката ми.

Усетила твърдостта му и мекотата на шортите му там, където бях най-чувствителна, аз вдигнах ръка и я зарових в косата му, притискайки се в него толкова силно, колкото можех.

Той свали ръка от дупето ми и я пъхна между нас. Усетих движението й, а после тя се върна върху дупето ми, повдигайки бедрата ми и ето че той вече беше в мен. Дълбоко в мен. Нахлуваше в мен, изпълвайки ме отново и отново, агресивно, прекрасно, великолепно, докато дишаше тежко в устата ми, а аз стенех в неговата, вкопчена в тялото му.

Изведнъж усетих, че ме издърпва от стената. Без да излиза от мен, Джейк ме отнесе до масата и продължи да прониква, с мощни, дълбоки тласъци, обладавайки ме грубо и властно в една съблекалня в боксова арена.

А аз приветствах всеки тласък, задъхана, скимтяща, стенеща, вкопчена в него с ръце и крака, и пръсти, и женствеността ми, за да го задържа до себе си, в себе си, по всеки възможен начин, да го накарам да ми даде още.

И той го направи. Едната му ръка се пъхна между нас и палецът му намери влажния ми, чувствителен до болка клитор, и аз изкрещях, първо в устата му, а после изтръгнах устните си от неговите, извърнах глава настрани и продължих, докато не свърших, бързо, силно, продължително, оргазмът ме раздра и ако вече не бях смъкнала кожата си, това щеше да ме разкъса и аз щях да се родя наново.

Джейк отново премести ръката си и дланите му се плъзнаха от вътрешната страна на бедрата ми, при което бинтовете одраскаха нежната ми кожа. Улови ме под коленете и повдигна краката ми, отдръпвайки тялото си от моето, за да улови погледа ми със своя, който гореше, очите му бяха невероятно тъмносини, красивото му лице — почти дивашко от страст.

Той бе най-красивото нещо, което бях виждала в живота си.

И продължи да ме обладава, отново и отново, и това като че ли бе дори още по-прекрасно отпреди, дори и по време на оргазма. Да бъда в момента, не изгубена в него, да усещам всеки тласък, всеки сантиметър, мощта на тялото му, пръстите му, стиснали здраво нежната кожа в сгъвката на коленете ми. Чувах стоновете му, изпълващи стаята.

И тогава то се случи. Той потъна в мен за последен път така, че масата се измести с няколко сантиметра, и отметна глава назад, откривайки дебелите като въжета мускули на шията си, вените му бяха изпъкнали, а ниският стон на освобождаването му ме изпълни с такова огромно удоволствие, сякаш бях преместила не планина, а цяла верига.

Скалистите планини.

Хималаите.

Андите.

И трите.

Главата му се отпусна толкова ниско, че видях тила му, а пръстите му се вкопчиха в сгъвката на коленете ми, докато хълбоците му се раздвижиха, излизайки от мен, само за да проникнат за последно с един великолепен тласък, който бе просто божествен.

А после той остана в мен.

Не помръдваше.

Аз — също.

Миговете се точеха.

Изведнъж ефектът на последните двайсет минути се обърна наопаки. Нещо бе полепнало по кожата ми. Покриваше ме. Задушаваше ме.

— Джейк — прошепнах, докато той продължаваше да стои с наведена глава, сякаш приковал поглед там, където бяхме свързани.

В мига, в който произнесох името му, главата му се повдигна рязко, ръцете му обвиха краката ми около гърба му, а тялото му се отпусна върху моето.

— Недей — прошепна той.

Отворих уста, но не можах да кажа нищо, защото той улови бузата ми в шепа и сложи палец върху устните ми.

— Недей — повтори. — Недей да казваш нищо, бейби. Недей да мислиш нищо. Недей да бъдеш нищо, освен тук, с мен. Не и докато не те отведа на сигурно място. Не и докато не поговорим за случилото се и се уверя, че си добре. Обещай ми го.

— Аз не… — започнах и устните ми се раздвижиха под палеца му, но спрях, когато тялото му се притисна в мен.

— Обещай ми го, миличка. — Отново шептеше.

Задържа очите ми със своите, които сега имаха прекрасен син цвят, и аз дълго останах в техен плен, преди най-сетне да кимна.

Едва бях успяла да го сторя, когато той излезе от мен. Усетих как устните ми се разтвориха при нежеланото, ала въпреки това прекрасно усещане, но така и не ми остана време да го осмисля.

Джейк се пресегна зад мен за сака си, извади една хавлия и задържа очите ми със своите, докато я притисна нежно между краката ми, за да избърше следите си от мен.

Усещането беше прекрасно и лицето ми омекна. Разбрах го, защото неговото ми отвърна със същото.

Не можех да се видя, но въпреки това бих се обзаложила, че неговото изражение бе по-невероятно.

Когато свърши, Джейк метна хавлията някъде встрани. Усетих как ръцете му се оправят с шортите, преди да се върнат на ханша ми, за да ме свалят рязко от масата. Не ме остави обаче да залитна — едната му ръка се обви около мен и ме притисна към тялото му, докато пръстите му издърпваха полата ми надолу. След това ме улови през кръста, повдигна ме и дупето ми отново се озова на масата.

След това се разбърза. Обиколи стаята, вдигайки първо чантата и палтото, а след това и бельото ми, паднало до стената.

Аз прехапах устни, и то не от срам. Беше невероятно възбуждащо да гледам как Джейк, облечен в боксови шорти, вдига гащичките ми от пода до стената, където ме беше обладал за първи път.

Не беше романтично в никой смисъл на думата.

Ала тъй като именно аз го бях преживяла, знаех, че бе най-романтичното нещо, което ми се беше случвало някога. Всъщност знаех, че всяка друга жена на мое място би изпитала същото.

И въпреки това се чувствах несигурна.

Нещо не беше наред.

Нещо трябваше да бъде поправено.

При тази мисъл устните ми се раздвижиха и повикаха с тих, треперлив гласец:

— Джейк.

Той вече бе тръгнал към мен и при звука на името си ускори крачка. Пусна чантата и палтото ми на масата, взе лицето ми в бинтованата си ръка и се наведе близо до мен, докато пускаше бикините ми в сака си.

Когато очите ми се вдигнаха от сака и откриха неговите, той заговори:

— Само още малко.

— Добре — съгласих се аз, а гласът ми все така трепереше.

— Добре, бейби — нежно каза той, а после наведе глава и докосна устните ми със своите.

И този път, след като го бях имала, след като му се бях отдала, докосването му бе дори още по-сладостно.

Той не изгуби нито миг повече. Обърна се към сака си, извади тъмносиньо горнище на анцуг и го облече, след което обу долнището над боксовите си шорти.

След това ме свали от масата и грабна палтото ми. Задържа го, за да мога да го облека, и аз го направих, завъртайки се, за да пъхна ръце в ръкавите.

След като го намести на раменете ми, той преметна сака през рамо и извади ключовете си от страничния джоб, а после взе чантата ми от масата и ми я подаде.

Поех я, а той ме улови за ръката и ме заведе до вратата. Отключи я и ме издърпа навън, след което ме притегли до себе си, пускайки ръката ми, за да ме прегърне през раменете и да ме притисне толкова плътно до себе си, че бях принудена да се извъртя лекичко и да се долепя до него, обвивайки ръка около кръста му.

Знаех, че са там, ала все още под въздействието на случилото се току-що, като в мъгла, аз почти не забелязвах всички хора, които се мотаеха из коридора, поне докато не отекнаха ръкопляскания и дюдюкания, а после някой се провикна наблизо:

— Само така! Камиона опъна изисканото парче!

Спряхме толкова рязко, че аз се олюлях и замаяно видях как Джейк вдигна ръка, насочил дългия си пръст към нещо.

Проследих го и видях мъж в грозен анцуг да пребледнява, когато гласът на Джейк изплющя яростно:

— Затваряй си шибаната уста.

В миг другият мъж стисна полуотворената си уста, а устните му изтъняха — толкова много искаше да се подчини.

Ние продължихме към изхода и едва когато стигнахме до него, си дадох сметка, че аплодисментите, дюдюкането и онзи коментар не бяха поздравления за спечеления мач.

Бяха поздравления за Джейк, задето бе направил онова, което несъмнено мнозина ни бяха чули да правим в съблекалнята.

Мили боже.

— Джейк — отново прошепнах аз, а гласът ми трепереше повече от всякога.

Той бутна вратата и нареди тихичко:

— Само още малко, Джоузи.

Аз не казах нищо, нито се отдръпнах, защото той ме притискаше толкова плътно и бе толкова решен да ни отведе, накъдето и да отивахме, че нямах избор.

Стигнахме до пикапа му и той го отключи и ме вкара вътре, преди да успея да мигна.

Закопчах колана с треперещи ръце, докато той мяташе сака си на задната седалка и се настаняваше зад волана.

— Колата ми е тук — казах му нещо, което не може да не знаеше, и той ме погледна, докато завърташе ключа в стартера.

— Ще дойдем да я вземем утре, миличка.

Утре?

Не го попитах. Беше зает да излезе на заден ход от мястото, където беше паркирал, а с чудовище като това, което караше, реших, че е най-добре да не му отвличам вниманието.

Докато поемахме към Магдалийн, забелязах, че държи телефона си в ръка. Всъщност чух го да говори и когато го погледнах, видях, че е допрял слушалката до ухото си.

— Кон? — Пауза, а после: — Да, синко. — Нова пауза и: — Да, победих. Ще ти разкажа утре. Слушай, тази нощ няма да се прибера.

Поех си рязко дъх и видях, че Джейк ме стрелна с поглед, преди отново да насочи вниманието си към пътя.

— Вечерният час си остава в сила, приятелче. Ще трябва да разчитам на честната ти дума. Не ме разочаровай. — Помълча за миг, а после каза: — Окей, Кон. До утре.

Чух го как затвори и в мига, в който го направи, заявих:

— Джейк, трябва да говорим.

— Ще говорим, когато те заведа у дома, Джоузи.

— Смятам, че трябва да говорим сега.

Той остави телефона на таблото, а после грабна ръката ми и я притегли върху коравото си бедро.

След това повтори нежно, променяйки само една дума:

— Ще говорим, когато те заведа у дома, бейби.

Не казах нищо.

Той стисна ръката ми още по-силно.

Аз пропъдих всяка мисъл от ума си.

Щяхме да говорим, когато си отидех у дома.

У дома.

Целият път до Лавандуловата къща премина в мълчание.

Когато стигнахме, Джейк взе сака си, а после взе и мен, въпреки че си бях откопчала колана, бях отворила вратата и почти бях слязла, преди той да дойде до мен. Въпреки това ме свали и ме пусна на земята тъкмо когато се канех да скоча.

След това ме отведе до входната врата, отключи със своя ключ и ме преведе през прага.

А после, след като заключи, ме заведе право в спалнята ми.

И именно тогава една необикновена, удивителна, плашеща, объркваща нощ стана още по-необикновена, удивителна, плашеща и объркваща.

Ала най-вече удивителна.

И то бе, защото след като запали лампата на нощното шкафче, Джейк пусна сака си на пода, взе чантата ми и също я пусна на земята, а накрая стори същото и с палтото ми. След това ме прегърна през кръста и тръгна заднешком към леглото ми, вземайки ме със себе си. Падна по гръб на матрака, аз паднах върху него и той в миг се претърколи отгоре ми.

Едва тогава заяви:

— Сега вече си на сигурно място. Да говорим.

Бях на сигурно място.

Единственото сигурно място, което имах.

И Джейк ме беше довел тук.

— Правихме секс — казах му нещо, което не може да бе забравил.

— Аха — съгласи се той, а очите му държаха моите, преценяващи, топли, но и предпазливи.

— В съблекалня.

— Аха — съгласи се той отново.

Е, май нямаше какво повече да обсъждаме, освен… ами… всичко, а аз все още нямах сили за това, не и точно сега.

— Беше ми ядосан преди мача — заявих, макар че всъщност беше въпрос.

— Не, бейби, бях сърдит — поправи ме той и колкото и да беше странно, аз отлично разбрах разликата.

— Ядосан ли си и сега?

Той ме зяпна.

— Изглеждам ли ти ядосан?

— Не.

— Да изчука жена си, облечена в най-сексапилната рокля, появявала се някога на онова място, и да го направи за първи път в съблекалнята, което е адски секси, определено помага на един мъж да му мине шибаният яд, и то адски бързо.

Заповядах си да не обръщам внимание на по-голямата част от думите му, за да се заема с онова, което наистина имаше значение:

— Защо ми се сърдеше?

Той примига и повтори:

— Защо ти се сърдех?

— Да, Джейк, защо ми се сърдеше?

Той ме зяпна в продължение на един дълъг миг, преди да отговори:

— Готина, ти си моя, а си беше уговорила среща с друг.

— Да, твоя съм, Джейк, но не по този начин.

Той продължи да се взира в мен, а после погледът му обиколи стаята, спирайки се подчертано върху леглото, преди да се върне върху мен.

— Не си моя по този начин?

Разбрах какво има предвид.

И в същото време — не разбирах.

Сега бе мой ред да го изгледам продължително, преди думите да излязат от устата ми. А когато го сториха, те бяха тихи, срамежливи, изпълнени с надежда и уплашени:

— Наистина ли съм твоя по този начин?

Разбиране, мило и красиво, пробяга по лицето му. Той склони глава и взе лицето ми в шепа.

— Да, моя си.

Аз затворих очи, за да се отдам на усещането от това, как думите му се разливат по мен, а после ги отворих и казах (все още срамежливо, все още обнадеждено):

— Мислех, че харесваш пищна коса и пищни… други работи.

Той наклони глава на една страна.

— Какво?

— Каза…

— Знам какво казах, миличка — прекъсна ме той. — Знам също, че не ти беше приятно да го чуеш, и освен това знам от мига, в който ми се обади, след като влезе в спалнята на Лиди, че начинът, по който беше моя дотогава, се промени и се превърна в начина, по който си моя сега.

— Мисля, че май изпуснах нещо — признах аз.

Мъничка, мила усмивка пробяга по устните му и той ме помилва по слепоочието:

— Карах внимателно, бейби, но освен това мислех, че съм достатъчно ясен.

— Не беше — уверих го аз и веждите му подскочиха.

— Ходиш ли хваната за ръка с много мъже?

Не. С нито един.

— Не.

— Седиш ли близо до тях на футболен мач?

— Ъъъ… не.

— Излежаваш ли се на дивана с тях, отпуснала глава на гърдите им?

Ето че отново разбирах какво има предвид.

— О! — прошепнах и усмивката му се завърна, този път — по-широка.

— Да — тихо каза той. — О!

Толкова удивително бе да чуя от устата му, че онова, което си бях фантазирала, всъщност е истина.

Ала все още не бях сигурна.

— Но аз нямам пищна коса, нито…

Замълчах, когато лицето му се доближи на милиметри от моето и той сложи ръка на слепоочието ми.

— Бейби, ти имаш всичко.

Взрях се в очите му и този път не беше нужно да затворя моите, за да почувствам как красотата на всичко това ме облива.

— О! — прошепнах отново.

Очите му обхождаха лицето ми, задържайки се особено дълго върху устните ми, и аз тъкмо затаих дъх в обнадеждено очакване, когато те се вдигнаха към моите.

— Винаги ли гориш така?

Знаех точно за какво говори.

— Никога — отвърнах меко.

Това ми спечели нова усмивка, която накара очите му да пламнат по начин, който почувствах остро и приятно в една много лична част от тялото си.

А после усмивката му се стопи и той нареди:

— Трябва да се обадиш на Мик.

— Така изглежда — отвърнах, извръщайки очи.

— Бейби.

Очите ми отново се обърнаха към него.

— Трябва да се обадиш на Мик — повтори той.

— Окей, Джейк.

— Но първо ще вземем душ — обяви той.

Боже.

Джейк все още не беше свършил.

— Не. Първо ще срежеш бинтовете от ръцете ми. Ако ще те вкарам гола под душа, ще имам нужда не само от върховете на пръстите си. След това ще те любя с уста. Жадувам да те вкуся от деня, когато вечеряхме в „Стрехите“. Сега ми падна възможност и няма да чакам повече.

При тези думи мощна тръпка разтърси цялото ми тяло.

А той все още не беше свършил.

— А след това — в леглото. Ще се обадиш на Мик утре.

— Окей, Джейк — съгласих се аз отново, останала без дъх.

— Ще си сложиш една от онези твои нощнички. Избирам си синята, освен ако нямаш нещо още по-добро.

Не казах нищо.

Само че синята беше мръсна.

Но пък имах нещо по-добро.

— И никакво бельо — довърши той.

Тялото ми потръпна под неговото.

Очите му се спряха върху устата ми и аз отново затаих дъх, ала те и този път се вдигнаха към моите.

— Време е за душ.

Не казах нищо най-вече защото Джейк не ми остави възможност да го направя.

Станах от леглото и го последвах през вратата, защото ръката му стискаше моята и ме теглеше след него.

Макар че „тегля“ може би не беше правилната дума, тъй като в този миг на драго сърце бих го последвала навсякъде.

Но най-вече — под душа.

Джейк сложи уста върху клитора ми и засмука силно, и в същия миг, усетила ласките на езика му, аз почувствах надигащото се напрежение.

И тогава свърших.

Все още свършвах, когато усетих, че той ме покрива и нахлува в мен.

Замаяна, все така в плен на бушуващия в мен оргазъм, аз обвих крака около бедрата му и ръце — около врата му. Той подпря едната си ръка на леглото, свита в лакътя, така че да бъде близо до мен, устните му се плъзнаха по шията ми, пенисът му потъваше дълбоко в мен.

Аз дълго го поемах в себе си, опивайки се от усещането, от уханието на чистата му кожа, от мощта на движенията му, от размерите на тялото му, от звуците, които издаваше и които отекваха в плътта ми.

Изведнъж усетих зъбите му да потъват нежно в кожата над челюстта ми, плъзгайки се меко до брадичката ми — странно, ала пленително чувство, съблазнително и интимно.

Беше невероятно.

А после той отново зарови лице в шията ми, нахлу в мен с един последен тласък и изстена силно.

Бях го докосвала навсякъде, ръцете ми бяха изследвали всеки сантиметър от коравите му мускули и гладката му кожа. Ала когато той свърши в мен, аз го прегърнах с всичка сила и го притиснах до себе си.

Дадох му време, изчаках тялото му да се отпусне в моето, а дишането му да се успокои, и едва тогава обърнах глава към него и изрекох думи, които не бях казвала на никой мъж от двайсет и три години.

— Много те харесвам, Джейк Спиър.

Той повдигна глава, за да ме погледне, и аз видях, че по-рано бях сгрешила.

Лицето му — задоволено и отпуснато, очите му — топли, а пенисът му все още в мен — това бе най-красивото нещо, което бях виждала в живота.

Той не ми отговори със същото.

А направи нещо още по-хубаво.

Приведе се към мен и ме целуна — дълбоко, сладостно, продължително.

Аз го притиснах към себе си и отвърнах на целувката му.

Когато най-сетне я прекъсна, той го направи нежно, докосвайки устните ми със своите, преди да промълви:

— Трябва да отида до едното място. Веднага се връщам.

Кимнах и той излезе внимателно от мен, като в същото време плъзна нос по линията на челюстта ми така, че стомахът ми се сви, а по кожата ми пробягаха тръпки. След това стана от леглото и ме зави, а аз загледах как излиза от стаята чисто гол.

Свих се на една страна, умът ми — празен и ленив, тялото ми — също толкова лениво, и като приковах очи във вратата, зачаках връщането му.

А после го зяпнах.

Имаше великолепно тяло.

Невероятно.

Удивително.

И това тяло се изтегна до моето в леглото. Загаси лампата и ме взе в прегръдките си.

— Добре ли си? — попита, заровил лице в косата ми.

Аз се взирах в гърдите му.

— Джоузи? — повика ме той, когато не отговорих.

— Боя се — признах тихичко.

Ръцете му ме прегърнаха още по-здраво и когато заговори, усетих устните му върху косата си.

— Недей, миличка. Няма нужда да се боиш. Не и с мен.

Аз продължих с признанията, без да откъсвам поглед от гърдите му.

— Има неща, които трябва да знаеш за мен.

— А ти имаш време, за да ги споделиш с мен.

Поех си дъх на пресекулки и опитах да се отдръпна от прегръдката му, ала мускулите му се напрегнаха и той задържа лицето ми, притиснато до гърдите му, прокарвайки пръсти през все още влажната ми от душа коса.

Макар и да не можех да го погледна, аз не се отказах.

— Те са трудни за приемане.

Последва натежала пауза, която не ми хареса особено, а после Джейк каза:

— Нали знаеш, че Лиди говореше за теб?

Аз затворих очи.

Знаех.

Сега вече знаех.

Той ме стисна лекичко и понижи глас, все така говорейки в косата ми:

— Говореше ми за теб.

Господи.

Господи.

Гърдите ми пламнаха и аз реших да оставя тази тема.

Засега.

Вместо това се прехвърлих на друго.

— Нещо се случи с мен тази нощ, Джейк — прошепнах.

— Кажи ми — прошепна той в отговор.

— Не мога. Не знам какво беше.

— Кога се случи?

— Когато ти започна да се боксираш.

Ръцете му потръпнаха, преди да попита:

— Какво беше усещането?

— Сякаш излизах от кожата си.

— Сякаш излизаше от кожата си?

— Да.

— По добър или по лош начин?

— Добър — отвърнах. — Много добър.

Джейк не каза нищо в продължение на няколко дълги мига, а после попита:

— Защо дойде в съблекалнята?

— Аз… — започнах с намерението да му кажа, че бях искала да разбера защо ми е ядосан, ала не беше това.

Нямах представа защо го бях направила.

— Бях там не повече от две минути, когато ти се появи — заяви той, когато не казах нищо повече.

— Аз… — започнах отново и отново спрях.

Едната му ръка се вдигна, улови брадичката ми и отметна главата ми назад.

Очите му уловиха моите на лунната светлина.

— Бейби, бях ти сърдит, но като се замисля сега, когато вече не съм сърдит и след като видях това изражение повече от веднъж… ами, когато влезе, ти беше адски възбудена.

Господи.

— Така е — прошепнах.

— Значи, дойде за секс.

Вярно ли беше това?

О, господи.

Вярно бе.

— Аз… — започнах за трети път и пак спрях, защото тялото му се тресеше и докато го правеше, разтърсваше и мен, и леглото.

Смееше се.

— Джейк? Смееш ли се?

— О, да — избоботи той, а гласът му беше пълен с веселие. — И още как.

— Не съм сигурна кое е толкова забавно.

Ръката му отново ме прегърна и той ме плъзна нагоре по гърдите си, така че очите ни се изравниха.

Когато проговори отново, все още звучеше развеселено:

— Не ти ли мина през ума, че тази вечер всъщност не си излязла от кожата си, а си смъкнала маската си?

— Каква маска?

Когато отговори, в гласа му нямаше и помен от веселие, единствено нежност:

— Онази, която носиш от страшно много време, бейби.

О, да, баба му беше говорила за мен.

Не казах нищо, но за сметка на това направих нещо.

Плъзнах се надолу в леглото и се скрих, заравяйки лице в гърдите му.

— Защо не поговорим за това друг път? — предложи той, все така нежно.

Аз и този път не казах нищо, само кимнах, а той отново ме притисна в прегръдките си и заяви:

— Радвам се, че се възбуждаш, като ме гледаш да се бия.

Аз си поех дълбоко дъх и на драго сърце приех смяната на темата.

— Преди мача ти се запознах с една жена. Казва се Алиса и ме предупреди, че ще стане така.

— Алиса. Учудвам се, че преди да изляза за мача, не я чух да пъшка през стената. Дори не мога да изброя колко пъти през годините, още преди вратата да се е затворила след задника й, аз и още цял куп момчета сме я виждали да коленичи и да започва да духа на Джуниър, изваждайки го от шортите само колкото да може да го налапа.

Очевидно боксьорите и техните партньори изобщо не се церемоняха, когато говореха за секс.

Не това ме тревожеше обаче.

А мисълта, че тази нощ май бях станала новата Алиса на боксовата лига за възрастни.

Ето защо измърморих:

— Поне заключихме вратата.

Последва миг тишина, а после:

— Бейби.

Аз не отговорих. Доста ми беше харесало да гледам как Джейк се бие и макар че никога не бих предположила, много исках да го видя отново.

Уви, това беше невъзможно. Никога вече не можех да си покажа лицето там.

Щях да умра от срам.

— Джоузи — повика ме отново Джейк.

— Уморена съм — отвърнах и то не беше съвсем лъжа.

— Бейби, погледни ме.

Поех си голяма глътка въздух и отметнах глава назад, за да го погледна.

Той вече беше навел очи към мен и заговори в мига, в който улови моите:

— Разбирам, че това не е в твой стил, но освен дето онзи задник се държа като такъв, нека ти кажа как беше за мен. Ти си красива. Изискана. Сладка. Носиш шибано готини и адски секси дрехи. Аз нокаутирах поставения под номер три в лигата само за пет минути, а повече се гордеех да изляза от онази стая с теб, знаейки, че всички са наясно кому принадлежиш, какво мога да ти направя и какво можеш да ми дадеш ти, отколкото да го видя как се сгромолясва на ринга.

— Това е едновременно абсурдно и красиво — избъбрих аз и когато зърнах белите му зъби да проблясват в сенките, разбрах, че се усмихва.

— Хвани се за красивата част, Готина.

— Ще се опитам, Джейк.

Видях как лицето му се доближи до моето, а после почувствах устните му върху своите. Целуна ме дълбоко и сладостно, но само за малко, преди да допре устни до челото ми.

След това се отпусна по гръб, придърпвайки ме със себе си, притискайки ме плътно до тялото си.

Аз обвих ръка около плоския му корем и облегнах буза на гърдите му.

— Как ти се стори Алиса? — попита той, когато се настанихме удобно.

— Прекрасна, макар и шумна и цапната в устата.

— Тя е върхът. Добра жена. Добра майка. Добра за Джуниър.

— Поиска номера ми — споделих и ръката му върху гърба ми ме стисна лекичко.

— Ще говоря с Джуниър и ще взема телефона й. Ако тя не ти позвъни, обади й се ти. Имаш мен и децата, но жените се нуждаят от други жени, които да им пазят гърба, а тя ще е отлична за това.

Аз нямах много жени до себе си, но знаех, че е прав.

— Ако не ми се обади, ще й позвъня.

Ръката му отново ме стисна нежно и той промълви:

— Много добре.

След това потъна в мълчание, а аз дълго се взирах в изваяните линии на гърдите му, преди да го повикам:

— Джейк?

— Бейби, всичко е наред — прошепна той, отговаряйки на въпроса, който все още не бях задала. Въпросът, от който най-много се боях. Въпросът, който можеше да превърне онова, което бяхме направили, в глупава постъпка, която щеше да ни коства всичко, което си бяхме изградили. А през краткото време, в което се познавахме, ние бяхме съградили нещо красиво, което не исках да изгубя.

Исках единствено да надградим над него, да го направим по-високо и по-силно и да го запазим завинаги.

— А сега какво? — попитах.

— Не знам, Джоузи. Знам само, че каквото и да е, искам да бъдеш част от него, и адски се надявам, ти да искаш същото.

Аз стиснах очи и долепих буза до гърдите му.

Да, и аз исках същото.

С цялото си същество.

Само че не очаквах и Джейк да го иска.

Ала очевидно беше така.

И аз не знаех какво да правя с чувството, което ме обзе. Толкова дълго бях просто удовлетворена, че бях забравила как да бъда щастлива.

Обърнах глава и устните ми се раздвижиха до кожата му.

— Ти също ме харесваш.

Той плъзна ръка по гръбнака и обви пръсти около тила ми, преди да отговори:

— О, да, миличка. Аз също те харесвам.

Преглътнах вълнението, което ме давеше, и наведох глава, за да долепя чело в кожата му.

— Заспивай, Джоузи — подкани ме той, стисвайки нежно врата ми.

Аз отворих очи, обърнах глава и се наместих удобно.

— Добре, Джейк.

Той обви и другата си ръка около мен и аз се наместих плътно до него. Отпуснах се и много скоро едната му ръка се плъзна настрани, а другата охлаби прегръдката си, почивайки леко на кръста ми. Беше заспал.

Аз обаче не спях.

За последен път бях получила онова, което исках, онова, което наистина, наистина исках, в гимназията, когато Анди седна до мен на обяд.

И то не бе завършило добре.

Ето че отново се бе случило.

Тогава бях щастлива.

Както и сега.

Щастлива и ужасена.

В плен от тази мисъл, аз се отдръпнах от Джейк и се обърнах, за да погледна към прозореца.

Не можех да видя морето, но виждах тъмното небе и снопа ярки лунни лъчи.

Бях се отдалечила съвсем мъничко от него, ала само след броени секунди той се долепи до мен и ръката му се обви около корема ми.

Не стори нищо повече. Не каза нищо. Дишането му беше равномерно, прегръдката на ръката му — хлабава.

— Джейк? — прошепнах аз.

Той не отговори.

Беше ме потърсил в съня си.

И докато се любувах на тази гледка, а Джейк ме прегръщаше в съня си, осъзнах, че баба ми беше дала това.

Баба ми го беше дала.

Всичко това.

Знаела бе какво прави от самото начало.

Така че то бе сигурно.

И ми принадлежеше.

При тази мисъл усетих как напрежението се отцежда от раменете и гръбнака ми, устните ми се извиха в усмивка, тялото ми отново се притисна в коравата топлина на Джейк и клепачите ми се затвориха.

И така, с тази мисъл, за първи път от повече от две десетилетия насам, аз заспах безгрижно.

И щастливо.

[1] Подземното царство на мъртвите в древногръцката митология. — Бел.прев. ↑

[2] Ивендър Холифийлд — известен американски боксьор от близкото минало. — Бел.прев. ↑

[3] Младши (англ.). — Бел.прев. ↑

ГЛАВА 13

СТРАШНО ЩЕ Й ХАРЕСА

Когато отвори очи, Джейк видя бял таван и бели корнизи.

Ала усещаше косата на Джоузи върху себе си, бузата й — облегната на гърдите му, ръката й — обвита около корема му, топлината на мекото й тяло — притисната в него; коприната на късата й нощничка докосваше ръката му, ала под дланта му, почиваща върху хълбока й, имаше единствено гола кожа.

Ето защо той се усмихна.

Зърна розовите стени и пред очите му изплува образът на тази стая, почти винаги пълна с цветя, креслото до прозореца, покривката на леглото, възглавничките — разпилени навсякъде. Десените бяха различни, но си отиваха по един момичешки начин, който не беше в негов стил, нито дори в стила на Джоузи, но напълно подхождаше на Лиди. По стените имаше дори избелели рисунки на цветя в рамки.

С цялото това розово и всичките тези цветя бе истинско чудо, че нивата на тестостерона му не се бяха сринали в мига, в който бе прекрачил прага.

Разбира се, заради Джоузи можеше да го вдигне винаги и навсякъде. Знаеше го, защото трябваше да положи огромно усилие да не му стане по време на футболния мач само защото тя седеше долепена до него.

Определено бе в състояние да го направи и в стая, пълна с цветя.

Беше го доказал предишната нощ.

Както и сега.

Желаеше я. Беше готов за нея. Вече не мислеше за никакви цветя, а единствено за червената й копринена нощничка.

Любимият му цвят бе синьото, ала тази червена нощничка беше върхът. Джоузи, облечена в нея, дългата й коса — разпусната и дори влажна, бе най-сексапилното нещо, което беше виждал някога.

Ала беше взел само един презерватив със себе си. В съблекалнята я беше обладал без презерватив, но това нямаше да се повтори, преди да са разговаряли.

Което беше гадно.

Защото означаваше, че не може да я има отново тази сутрин, а с деня, който му предстоеше, то значеше, че няма да може да я има преди настъпването на нощта.

Така че трябваше да говорят.

Само че нямаше да е сега.

Предишната нощ бяха направили огромна крачка напред, но дори и така, той нямаше намерение да я притиска сега.

За да поукроти нещата, Джейк се мъчеше да не мисли за нея в онази адски сексапилна рокля, с която се беше появила снощи и бе седнала на първия ред за него, как го бе последвала в съблекалнята, изражението върху лицето й, жарта в красивите й сини очи, когато премести лекичко глава върху гърдите му.

Разбра го от начина, по който се движеше — не като насън, а така, сякаш се мъчеше да не го събуди. Беше будна.

Ето защо я прегърна по-плътно и ги претърколи, така че сега лежеше отчасти върху нея и отчасти до нея. Сви коляно, за да разтвори краката й, и го сложи почти върху топлината й, и в същото време повдигна глава и сведе очи към лицето й.

Мамка му.

Толкова е красива.

Ръката му се плъзна нагоре, по гърдите и шията, и разпиля косата й върху възглавницата. Получил онова, което искаше, той улови погледа й и прошепна:

— Добро утро, Готина.

Усмивка подръпна крайчетата на устните й и тя прошепна в отговор:

— Добро утро, Джейк.

При звука на гласа й и усещането на тялото й под неговото, изведнъж го осъзна съвсем ясно.

Исусе, тя беше тук. Под него. По нощница. Косата й — разпиляна върху възглавницата. Ръцете й — почиващи на кръста му. Беше вкусил сладостта й там долу. Беше я чукал два пъти. Беше я гледал как свършва под душа, беше я довел до върха с пръстите си. Беше преглътнал скимтенето и стоновете и. Почувствал бе как го обгръща целия.

Слоун, майката на Итън, бе най-добрата, която бе имал някога.

Досега.

Никога, нито веднъж, нито дори със Слоун, знаейки колко я бива и какво може да му даде, не беше губил контрол по начина, по който му се бе случило в съблекалнята предишната нощ.

А тя не го бе разочаровала, вкопчила се бе в него, притискайки се плътно, отдавайки се цялата и поемайки всичко, което той й даваше.

По-късно, в леглото й, не беше по-хубаво, но беше по-бавно, по-сладостно и му хареса как го беше поела, когато й го даде.

Вкопчила се беше в него.

С всичко, което имаше.

Сякаш никога нямаше да го пусне.

При тази мисъл Джейк наведе глава и прокара носа си по нейния. Почувства как тялото й омекна под неговото и разбра, че трябва да я изкара от леглото, да я нахрани, да я облече и да я отведе у дома си. Не го ли стореше, щяха да проведат разговора, който му се искаше да отложи още малко.

Джоузи изглеждаше добре, но той знаеше, че трябва да забави темпото. Да бъде нежен. Да й даде стабилност. Това беше огромна промяна за нея, след като не беше разбрала, че той се опитва да не избързва, докато ги води към мястото, където се намираха сега.

Тя го искаше, това бе очевидно. И бяха стигнали дотук.

Но това не означаваше, че той не трябва да кара бавно.

Джейк повдигна глава и ръцете й се раздвижиха, плъзнаха се леко по корема и гърдите му, нагоре по гърлото и от допира й той разбра, че трябва да я изкара от леглото възможно най-скоро.

А после тя взе лицето му в шепите си и нежно прокара палец по белега на скулата му.

— Откъде го имаш? — попита тихичко.

— Пиянско сбиване — също така тихо отвърна той.

Джоузи примига.

— Не боксов мач?

Той поклати глава.

— Участвал си в пиянско сбиване?

Не искаше да говори за това, не и сега. Разговори като този трябваше да се водят, докато тя похапва омлет с него или пък е в пикапа му и той я води на вечеря.

Ала вече бе затаил достатъчно от нея, за останалото трябваше да бъде откровен.

— Дона обичаше мъжкото внимание — обясни той. — Когато тръгнахме заедно, излизахме и макар да беше с мен, тя продължаваше да го търси. Един мъж й го даде. На мен не ми хареса. Нещата взеха гаден обрат и двамата прекарахме нощта в ареста, а аз получих този белег.

Джоузи вече не изглеждаше учудена.

Изглеждаше ядосана.

Което беше мило.

И сладко.

— Потърсила е мъжко внимание дори и в твоята компания? — попита тя и мелодичният й глас стана суров.

— Аха.

Очите й станаха нефокусирани и тя измърмори:

— Започвам да разбирам Дона.

— Е, когато я разбереш напълно, бейби, ми кажи. Защото аз не мога да я разбера и след всичките тези години.

Джоузи завъртя глава върху възглавницата и плъзна ръце по врата му, ала лицето й се промени по начин, който не му хареса.

Разбра защо, когато тя го попита меко:

— Още ли те е грижа?

— Не, не и заради мен. Но две от децата ми са и нейни и ако успея да я разбера, току-виж съм помогнал и на тях да го сторят. А Итън не е неин, но тя го плаши. Знае, че нещо му липсва, но все още не е сигурен какво. Рано или късно, ще осъзнае, че няма майка и че не харесва майката на Конър и Амбър. Той е близък с тях и за него Дона е неизвестна величина. Може и да не го разбира напълно, но му е ясно, че тя притежава силата да ги нарани и ако изведнъж реши да потърси родителските си права, той ще бъде лишен от тях всяка втора седмица. Така че на практика имам три деца, които са оплетени в нейните простотии. И заради това ме е грижа.

— Затова се присламчи до нас двамата по време на мача — отбеляза тя.

— Затова.

— Вярвам, че с Конър сте прави — заяви тя. — Дона трябва да престане с шибаните си простотии.

При тези думи, излезли от устата на Джоузи, цялото тяло на Джейк се разтресе от смях, който той се мъчеше да потисне, ала не особено успешно, защото когато проговори, гласът му вибрираше:

— Да. Двамата с Кон сме прави.

Лицето й отново стана безизразно, а погледът й се зарея нейде над рамото му и Джейк заподозря, че тъй като беше внучка на Лиди и неведнъж бе демонстрирала, че няма никакъв проблем да навлезе и в най-неприятната ситуация, тя обмисля как да принуди Дона да престане с простотиите си.

Ето защо заяви:

— Бейби, от нея зависи да го направи. От мен зависи да се погрижа децата ми да са добре, каквото и да реши тя.

Джоузи отново се съсредоточи върху него и измърмори едно уклончиво:

— Действително.

Джейк се загледа в нея и се зачуди как биха се развили нещата, ако Джоузи се изправеше срещу Дона.

Онова, което знаеше с цялото си същество, бе, че Джоузи по-скоро би оставила да й изцедят кръвта, отколкото да нарани Амбър или Конър, затова реши, че ако тя намери начин да се разправи с Дона, това ще засегне само Дона и няма да се отрази на децата му.

Въпреки това каза:

— Нека сама измисли какво да прави.

— Хмм — отвърна Джоузи и тялото на Джейк отново се разтресе.

Тя го усети и присви очи.

— Какво е толкова забавно?

— Много си сладка, когато се превърнеш в Мама Меца.

Лицето й придоби недоумяващо изражение, ала в очите й имаше светлина, която страшно му харесваше, а в гласа й тон, който му харесваше дори още повече:

— Мама Меца?

— Да, Готина. Сравни Ноа със земята заради Амбър. Подкрепяш Конър с неговите проблеми. Държиш Ит близо до себе си, когато Дона се държи по обичайния си тъп начин. Мама Меца.

Тя го скри бързо, но Джейк го видя.

И разбра, че макар да беше адски гадно за нея по начин, който той усещаше с цялото си същество, то не беше гадно за него и за децата му — онова, което тя се опитваше да скрие.

Много, много отдавна беше искала деца, ала се бе оказала принудена да се откаже от тази мечта. На нейните години то все още не бе невъзможно, но би било трудно и може би дори опасно.

— Е — изсумтя тя високомерно през маската, която бе надянала. — Все някой трябва да го прави.

И беше абсолютно права.

— Окей, Готина, има цял куп неща, за които искам да говорим след нощта, когато те имах за първи път… на два пъти, но Дона не е едно от тях.

Лицето й се проясни и отново омекна, също като гласа й, когато попита:

— За какво искаш да говорим?

— Всъщност не искам да говоря кой знае колко — уточни той и лесно разтълкува пламъка, лумнал в очите й при тези думи. Искаше да й го даде, ала вместо това продължи: — Само колкото да ти кажа, че ще ти направя закуска, след което ще настаня дупето ти в пикапа ми, ще вземем колата ти, ще я докараме вкъщи, а после ще те отведа у нас, за да можем да прекараме целия ден в гледане на футбол заедно с децата ми.

— О — промърмори тя, без да скрива разочарованието си.

Джейк доближи лице до нейното и обясни:

— Имах само един презерватив в портфейла си, миличка.

— О — повтори тя, все така, без да крие разочарованието си.

— И за това ще говорим по-късно — увери я той.

— Окей.

— А сега — закуска.

— Окей.

— Имаш ли резервна четка за зъби?

— Не знам. Баба може и да има някъде. Ще потърся.

— Добре. Кафе машината заредена ли е?

— Аз бях, ами… заета с други неща, когато се прибрах снощи.

Джейк й се ухили широко и промърмори:

— Аха. — След това отново доближи лице до нейното и като плъзна носа си по извивката на ноздрата й и надолу към устните й, каза: — Ти намери четка за зъби. Аз ще сложа кафето.

— Добре, Джейк. Кафето е в хладилника.

— Разбрано.

Понечи да се отдръпне и тъкмо се канеше да докосне линията на челюстта й с устни, когато тя го повика:

— Джейк?

Той вдигна глава и улови очите й. И се напрегна, зърнал погледа в тях.

— Това е истина, нали? — попита тя свенливо.

По дяволите.

Предишната нощ му беше казала, че го харесва.

Нещо, което той вече бе разбрал.

Сега обаче се убеди, че го харесва страшно много.

— Мислиш, че сънуваш ли, бейби?

— Да — прошепна тя.

Мамка.

Му.

— Истина е, Джоузи.

Тя кимна, а после повдигна глава и плъзна устни от крайчеца на устата му по наболата му брада, за да ги долепи до бузата му, и цялото това пътуване той усети дълбоко в стомаха си, в пениса, в пламналите си гърди.

Не че трябваше да му го напомнят, но това го направи.

Да — той също страшно я харесваше.

И още как.

Джоузи отпусна глава на възглавницата и косата й се разпиля навсякъде.

— Четка за зъби.

— Да — измърмори Джейк и се наведе, за да я целуне по бузата, след което стана от леглото, мислейки си, че ако тя не е навита да го правят без презерватив, ще си купи цял кашон и ще ги складира навсякъде, та никога да не се окажат без кондом.

В нейната къща. В поршето й. В неговия пикап. В неговия портфейл. В нейното портмоне. В неговия спортен сак. В кабинета му. В клуба. В нощното й шкафче. В спалнята му вкъщи.

Навсякъде.

Цели купища презервативи.

Нахлузи анцуга си и излезе от стаята, без да поглежда назад. То бе, защото досега беше успял да овладее ерекцията си, но видеше ли я в леглото с онази нейна нощничка, косата й — разпиляна навсякъде, усилията му щяха да отидат нахалост.

Вече слизаше по стълбите, когато изведнъж се закова на място.

Направи го, защото усети, че на входната врата има някой. Някой, който не чукаше, нито натискаше звънеца.

Доколкото Джейк знаеше, Лиди беше дала ключове от къщата си на него и на децата му. Компанията, която изпращаше някой да се грижи за нея, също имаше ключ. Както и две-три от по-младите й приятелки, които все още бяха подвижни и често минаваха да я видят.

Никой от тези хора (освен може би децата му) не би си отключил в неделя сутринта, без преди това да позвъни.

А той бе сигурен, че предишната нощ беше заключил. Мислите му бяха погълнати от Джоузи, но никога не би забравил да се погрижи за сигурността й и да заключи.

Прекоси бавно и предпазливо площадката на стълбището, без да откъсва очи от вратата, която тъкмо се отваряше, за да пропусне един мъж.

Мъж, който не беше някое от децата му, нито пък медицинска сестра или който и да било от приятелите на Лиди.

В ръката си държеше голяма чанта от черна кожа, сякаш възнамеряваше да поостане, и се оглеждаше подозрително из преддверието.

Джейк отново спря на стълбите, скръсти ръце на гърдите си и заяви:

— Искаш ли да ми кажеш кой, по дяволите, си ти?

Мъжът вдигна рязко глава и зяпна от изумление. А после очите му се плъзнаха по Джейк, от главата до петите, и лицето му се вкамени от гняв.

— Джейк, предполагам — каза той сурово.

Исусе.

Възможно ли бе това да е…?

— Ти знаеш кой съм, а аз все още нямам представа кой си — заяви Джейк.

— Хенри Ганьон — отвърна мъжът.

Да. Наистина беше шибаният шеф на Джоузефин.

Кофти бе това, че изглеждаше добре. Кофти бе също така, че бе хубаво облечен. Освен това бе кофти, че очевидно беше във форма.

А най-вече беше кофти, че е тук.

— Шефът на Джоузи — каза той.

— Да — отвърна Ганьон, все така сурово. — Шефът на Джоузи и нещо повече от това.

— Повече? — повтори Джейк.

— Много повече — отговори Ганьон и в този миг тялото на Джейк се напрегна.

Възможно ли бе Лиди да не е знаела всичко за отношенията между Джоузи и този тип?

Отвори уста, за да каже нещо, ала в този миг очите на Ганьон се спряха на нещо зад гърба му и Джейк чу как Джоузи възкликна щастливо:

— Господи! Хенри!

Обърна се и я видя. Беше наметнала черен копринен халат върху нощничката си, но не го беше затворила и слизаше тичешком по стълбите, широко усмихната, а лицето й грееше.

Мина бързо край него и единственото, което го накара да се почувства съвсем мъничко по-добре, докато гледаше развълнуваната й реакция при появата на шефа й, бе това, че го направи по един много фамилиарен и интимен начин — като опря ръце на гърба и корема му, за да се закрепи, докато се промушваше покрай него (най-вече защото той отказа да се помръдне дори на милиметър, за да й направи път).

След това прекоси на бегом разстоянието, което я делеше от Ганьон, и Джейк я видя (тялото му — толкова напрегнато, че му се струваше, че сухожилията му ще се скъсат) как слага ръце върху гърдите му и се повдига на пръсти, отмятайки глава назад.

Въпреки че тя изглеждаше така, сякаш се кани да го целуне или очаква той да го направи, Ганьон пусна сака си на пода, сложи ръце на кръста й и я побутна лекичко назад. След това свали ръцете й от себе си и се отдръпна на няколко крачки.

Джейк взе останалите стъпала, усетил как въздухът в стаята се промени.

— Какво… — започна Джоузи объркано, ала Ганьон я прекъсна.

— Това трябва да е някаква шибана шега.

Джейк заобиколи Джоузи и като скръсти ръце на гърдите си, застана така, че да вижда и двамата — не много близо, но не и твърде далеч.

— За какво говориш? — попита Джоузи.

— За това. — Ганьон разпери ръце. — Ти. — Той посочи към нея. — Този тип. — Махна към Джейк.

Джейк не каза нищо, докато погледът на Джоузи следваше ръката на Ганьон, спирайки очи не върху лицето, а върху гърдите му, нещо, което не му хареса особено. След това вниманието й отново се насочи изцяло към Ганьон.

— Не разбирам — меко каза тя и наистина звучеше така, сякаш не разбира.

— Исусе, Джоузефин, как може да не разбираш? — изплющя гласът на Ганьон и очите му се стрелнаха за миг към Джейк, преди да се върнат обратно към нея. — Във всичките ти приказки за Джейк пропусна да споменеш точно колко близка си станала с него. — При тези думи той махна с ръка към нощничката й.

Джейк отново се почувства по-добре, и то не само мъничко.

Тя беше говорила за него на този тип.

И то много.

— Окей, Хенри, признавам, че положението е доста неловко. — Джоузи направи крачка назад, сякаш не й харесваше да е толкова близо до гнева му, и в същото време, за щастие, затвори халата си и скръсти ръце на гърдите си. — Но държа да отбележа, че не те очаквах. Разговаряхме едва вчера и ти не ми съобщи, че пристигаш. Това е изненада.

— Трябва да призная, миличка, сега, когато имах малко време да помисля над видяното, че то изобщо не ме учудва — заяви Ганьон и погледна към Джейк. — Недей да свикваш. Знам, че много я бива, но рядко се връща за допълнително.

Джейк усети как мускулите му се издуха, стомахът му се сви, а вратът му се напрегна, чувайки Джоузи да ахва.

Знаеше, че я бива?

— Хенри! — изплющя гласът й и той отново я погледна.

— Не можеш да очакваш, Джоузефин, че за двайсет и три години мъжете, които си чукала, не са се разприказвали. Половината от тях мислеха, че вече съм те имал. Разбира се, в такъв случай се чудеха защо не съм останал с теб.

Джоузи бе направила още една крачка назад, лицето й бе пребледняло и дори в профил Джейк виждаше, че очите й се бяха разширили.

— Защо ми говориш по този начин?

Изведнъж Ганьон се приведе към нея и Джейк направи крачка напред. Ганьон обаче остана на мястото си и Джейк спря, макар да остана нащрек.

— Защото, Джоузи, ми писна до болка, омръзна ми да те гледам как си избираш и да те чакам да приключиш с всичко това, та най-сетне да дойде и моят ред.

Ново ахване откъм Джоузи, ала Ганьон не беше свършил.

— А сега чукаш мъж, който притежава стриптийз клуб, по дяволите!

Джоузи изпъна рязко гръб и отпусна ръце, ала вниманието й беше погълнато от предишните му думи.

— Твоят ред?

— Джоузефин, за бога, влюбен съм в теб от мига, в който дойде на интервю за работа преди две десетилетия.

Джоузи замръзна. Джейк замръзна. Въздухът замръзна.

По дяволите, десетилетия. Беше част от живота му в продължение на десетилетия.

В този на Джейк бе влязла едва преди две седмици, имал я бе само два пъти, а този задник чак сега й признаваше какво изпитва.

— Бил си влюбен в мен? — прошепна тя.

— От самото начало.

— Аз… аз… как е възможно?

— Как би могло да бъде другояче! Ти си навсякъде с мен. Почти винаги си до мен. Снимал съм те повече от когото и да било другиго и единствената снимка, която нося със себе си в шибана рамка и я слагам в стаята си във всеки шибан хотел, в който отида, е на нас двамата.

— Аз съм ти асистентка — напомни му тя.

— Познаваш много други асистентки. Някой от техните шефове дали носи снимка на тях двамата в сребърна рамка, където и да отиде?

Джоузи поклати глава.

— Ти… ти имаше други жени.

— А ти имаше други мъже.

— Сваляше любовниците си пред очите ми — повиши глас тя.

— И е очевидно, че теб изобщо не те беше грижа, не те е грижа и никога няма да те е грижа.

— В това няма никакъв смисъл — отвърна тя, ала Ганьон не я чу и продължи:

— А сега пък мен не ме е грижа.

С тези думи той вдигна сака си и отиде до вратата. Сложи ръка на бравата и се обърна към Джейк:

— Един съвет. Нейната запазена марка е да им даде достатъчно, за да ги накара да се нуждаят от него, а после да ги остави жадни за още. Това й доставя удоволствие. Посява разруха след себе си и не чувства нищо, просто посръбва от чая си и от своя „Шамбор“ и се оглежда за следващия глупак, когото да остави молещ се за още.

И преди някой от другите двама да успее да каже каквото и да било, Ганьон излезе, затръшвайки тежката дървена врата зад себе си.

Джейк не помръдваше. Приковал очи в Джоузи, която бе извърнала глава от него, вперила поглед във вратата, той стоеше напълно неподвижен. Напрегнат и неподвижен.

Знаеше, че от години е влюбена в шефа си. Лиди му го беше казала. Знаеше и че Ганьон е влюбен в нея. Лиди му беше казала и това. Така че сега нямаше представа как ще се развият нещата.

Като се имаше предвид, че Ганьон бе всичко, което Джоузи търсеше у един мъж, и че го желаеше от десетилетия, Джейк очакваше тя да отвори вратата и да се втурне след своя шеф, оставяйки го сам.

Затова и стоеше съвършено неподвижен. Напрегнат и неподвижен. Чакаше я да разбие сърцето му.

Ето защо остана напълно изумен, когато тя не отвори вратата. Пред очите му Джоузи бавно обърна изпълнено с болка лице към него и замаяните й очи се плъзнаха по тялото му, преди да уловят неговите.

Гласът й също бе замаян и изпълнен с болка, когато попита:

— Защо си чак там?

Той изобщо не беше „чак там“. Беше само на четири крачки от нея.

Ала я разбра много добре и това, което разбра, му хареса неимоверно много. Напрежението се отцеди от врата му, стомахът му вече не беше свит и той отпусна ръце, за да отиде при нея.

Ала тя го изпревари. Обърна се и се втурна към него, блъсвайки се в тялото му с всичка сила. Обви ръце около него и избухна в сълзи.

Не.

Господи, не.

Никога не би предположил, че нещата ще се развият по този начин.

Само че той не беше Хенри Ганьон. За нищо на света нямаше да пропилее възможността, която тя му предлагаше.

Затова се наведе и я вдигна в прегръдките си, а тя зарови лице в шията му, обви още по-плътно ръце около него и той почувства как ридания разтърсват цялото й тяло.

Отнесе я в дневната и седна на дивана, вземайки я в скута си. След това легна, извъртайки се така, че тя остана от вътрешната страна, пленена от тялото му.

Знаеше обаче, че тя не се чувства пленена. Искаше още. Разбра го, защото тя дойде още по-близо и с всичка сила се притисна в него.

— Шшт, бейби — прошепна, милвайки косата й.

Тялото й потрепери и тя изхълца, притискайки се още по-плътно в него.

— Шшт, Джоузи. Овладей се. Мъж, който ти говори по този начин, не заслужава сълзите ти.

Тя отдръпна лице от врата му и изплака, обърнала мокрите си очи към него:

— Но той ми е приятел!

Джейк поклати глава.

— Той е шибан задник, на когото не му стиска да се бори за онова, което иска, но му стиска да ти се сърди, задето не си му го дала. Не ти е приятел. Той е задник.

Джоузи нито се съгласи, нито възрази. Беше погълната от мислите си и вероятно не беше чула нито дума от това, което й бе казал. Разбра го, когато тя продължи на висок глас:

— Нелепо е да твърди, че ме обича. Сваляше жени пред очите ми. — Поспря за миг, преди да продължи, почти викайки: — Успешно! Аз поне бях дискретна.

Джейк не искаше да обсъжда колко дискретна е била. Изобщо не искаше да го прави.

Ала тя лежеше на дивана, притисната до него, вместо да се втурне след онзи задник.

И се нуждаеше от него.

Така че той щеше да го направи.

Плъзна ръка по челюстта й и доближи лице до нейното.

— Наистина ли не знаеше, че си пада по теб? — попита нежно.

— Нямах представа.

— А Лиди знаеше.

Тя изведнъж спря да плаче и почти изкрещя:

— Знаела е?

— Не го искаше за теб.

Очите й се разшириха.

— Не го е искала?

— Не, бейби. Мъж, чиято тактика в продължение на двайсет години е била да те накара да ревнуваш, за да те предизвика да направиш първата стъпка? — Джейк поклати глава. — Как ли пък не! Лиди го харесваше като човек, като твой шеф, но не го искаше за теб. Знаеше, че до себе си трябва да имаш мъж, който е положил усилие да те спечели, защото ти го заслужаваш.

Устните на Джоузи се разтвориха, очите й отново се разшириха и ето че най-сетне разбра.

— Мъж, който е положил усилие да ме спечели.

— Да — потвърди Джейк и като обви ръце около тялото й, се плъзна под нея, така че тя се озова отгоре му. — Защото ти го заслужаваш.

Погледът й дълго не се откъсваше от него, но най-сетне той почувства как тялото й се отпусна и видя как очите й се стоплиха и лицето й омекна.

А после тя заяви:

— Трябва ми носна кърпичка.

Джейк се усмихна широко и й позволи да смени темата, защото знаеше, че се нуждае от това.

— Къде са?

Джоузи погледна настрани и промълви:

— На малката масичка.

Той проследи погледа й и видя кутията. Изправи се, придърпвайки я със себе си, и я намести в скута си, след което протегна ръка, извади няколко кърпички и й ги подаде.

Деликатно, сякаш го правеше пред английската кралица, тя избърса очите и носа си. След това се огледа притеснено наоколо, очевидно несигурна какво да направи с използваните кърпички, напомняйки му колко сладко бе всичко, което правеше.

Джейк ги пое от нея и тя прехапа устни, докато го гледаше как ги мята на малката масичка.

Спря обаче да хапе устни, когато той вдигна ръце и взе лицето й в шепите си.

— Добре ли си? — попита я, когато очите й срещнаха неговите.

— Това беше неприятно — отвърна тя.

— Така е, Готина. Но ти добре ли си?

— Нямам представа какво ще ми донесе бъдещето, най-вече що се отнася до службата ми, и ще бъде съкрушително да изгубя Хенри, което след тази сцена ми се струва неизбежно. Ала въпреки всичко той означава нещо за мен — заяви тя.

След онази изцепка във фоайето, Джейк не беше съгласен. Но пък с течение на времето тя може би щеше да види случилото се в истинската му светлина и да се съгласи с него.

— С други думи, не си добре.

— Не, Джейк, не съм добре — потвърди тя и като си пое дълбоко дъх, продължи: — Изпитвам огромна нужда от кафе и открих неотваряна четка за зъби. Не очаквам футбола с особено нетърпение, но затова пък изгарям от желание да видя дома ти и да прекарам деня с теб и децата ти, така ще мисля за Хенри утре.

Джейк й се усмихна и свали ръце от лицето й, за да я прегърне.

— Добър план.

— И понеже вече съм тук, ще направя кафе — предложи тя.

— Приемам — заяви той и я прегърна още по-силно, а очите му се спряха върху устните й. — След като ме целунеш.

Полуотворените й устни се приближиха до неговите, а ръцете й се плъзнаха по раменете му, за да се обвият около врата му. Джейк наведе глава, за да я улесни, и тя се възползва. Устата й се отвори под неговата и като се притисна още по-плътно в него, тя му даде езика си.

В мига, в който го получи, той го взе настойчиво и пое нещата в свои ръце. За да го направи възможно най-добре, отново я положи на дивана и я покри с тялото си.

Това означаваше, че кафето ще се забави, понеже обожаваше устата й, дълго бе чакал, за да я вкуси, и сега възнамеряваше да й се наслади до насита.

Очевидно Джоузи беше на същото мнение.

Така че те се целуваха на нейния диван, в нейната къща; на дивана, който някога принадлежеше на Лиди, в къщата, която Лиди бе оставила на внучката си.

Беше доста след това, вече бяха свършили, бяха пили кафе, той й беше приготвил яйца и печени филийки и я чакаше не особено търпеливо да се приготви да посрещне деня, когато Джейк си помисли, че това много би се харесало на Лиди.

Всичко това.

Страшно би й харесало.

ГЛАВА 14.

ЩЕ МУ ДАМ СВЕТА

Бях в кухнята на Джейк, подпряла хълбок на плота, а той стоеше съвсем близо пред мен, уловил очите ми в своите, ръката му — обвита около шията ми, а моята — обвита около телефона, който той бе сложил върху дланта ми пет секунди по-рано с една-единствена дума: „Мик“.

Знаех, разбира се, че трябва да се обадя на Мики. Не бях забравила.

Джейк обаче се бе държал много търпеливо, мил и прекрасен както винаги, след ужасната сцена с Хенри (за която отказвах да мисля, тъй като първата ми реакция може и да бяха сълзи, но след грозните неща, които ми беше наприказвал, и начина, по който ми беше говорил, втората, третата, четвъртата и петата реакция бяха желание да хвърля нещо… шестата — желание да хвърля нещо по Хенри).

Джейк бе по-мил и прекрасен от всякога, държейки се така, сякаш имахме цял ден да се прегръщаме (с други думи, да се натискаме, и то много приятно) на дивана, след което ми приготви вкусна закуска от яйца на очи върху печени филийки.

След това обаче търпението му очевидно се изчерпа — разбрах го, когато, слагайки си спирала на горния етаж, го чух как изрева откъм стълбището:

— Колко още, Готина?

Да.

Изрева.

От стълбището.

Не беше като никога да не бе стъпвал в спалнята ми. Познаваше я още отпреди да станем любовници.

При гръмогласния му рев аз взех спиралата със себе си и излязох на площадката между двата етажа.

Той стоеше в долния край на стълбището.

— Готова ли си? — попита в мига, в който ме видя.

— Ако искаш да ми зададеш някакъв въпрос, Джейк, моля, заповядай в стаята ми, вместо да крещиш от стълбите.

Устните му потръпнаха и той отвърна:

— Да разбирам, че не си готова и си в настроение да се държиш надменно и да ми се караш, като по този начин губиш времето, което би могла да прекараш в приготовления да тръгваме.

— Да, действително не съм готова, но онова, което се опитвам да направя в този момент, е да те просветя по отношение на факта, че не обичам да ми крещят — уведомих го аз.

Устните му отново потръпнаха.

— Бейби, имам глас, на който мога да увелича звука, така че няма никаква причина да си качвам задника по стълбите, когато мога просто да се провикна.

Изглежда, не ме слушаше и това ме подразни мъничко.

За съжаление, беше изключително красив, докато стоеше в подножието на стълбите с развеселен вид и се закачаше с мен, така че раздразнението ми бе доста слабо.

А после лицето му стана сериозно и той понижи глас:

— Готина, трябва да взема Итън в единайсет, а преди това трябва да отидем до арената, за да приберем поршето ти. Размърдай се.

Това също беше леко дразнещо — фактът, че нетърпението му беше основателно.

— Ще се размърдам — уверих го и се обърнах, за да го направя, но в този миг той ме повика:

— Бейби.

Аз го погледнах.

— Определено няма да остане неоценено, ако си пуснеш косата.

В продължение на години бях прибирала косата си в кокове, опашки или плитки. И в продължение на години не бях от жените, които правят всичко, което мъжът им каже (освен ако този мъж не беше Хенри, но той бе моят работодател).

И все пак, когато се върнах на горния етаж, за да довърша приготовленията си за деня, освен дето прокарах през къдриците си пръсти, потопени в един великолепен еликсир, аз оставих косата си пусната.

И наистина бях доволна, че го направих, когато видях погледа, който Джейк ми отправи, докато слизах по стълбите.

Още по-доволна бях, когато получих целувката, която Джейк ми даде, щом стигнах до последното стъпало.

Прибрахме поршето ми и аз го откарах у дома, следвана от Джейк, след което се качих в неговия пикап и отидохме да вземем Итън, който ни разказа надълго и нашироко колко „жесток“, „епичен“ и „мегастрахотен“ бил „Боен изтребител“.

Докато Итън бърбореше очарователно, аз с изненада установих колко комфортно се чувствам в присъствието на Джейк на сутринта, след като връзката ни се бе променила толкова коренно.

То беше, защото копнежът си беше отишъл. Отишло си бе преструването.

Това не беше фантазия.

А действителност.

Така че, макар да бих предпочела да бях избегнала изненадващата кавга с Хенри, където той призна, че от двайсет и три години е бил влюбен в мен, ала нито веднъж не бе направил нищичко (именно в този миг реших, че искам да го замеря с нещо), Джейк беше мой — преди, по време и след нея.

Ето защо можах да се хвърля в обятията му и да заплача, заровила лице във врата му, докато той ме милваше по косата и се опитваше да ме утеши.

И бях неимоверно щастлива, че можах да го направя.

Защото бе прекрасно да имаш някой толкова близък в миг на нужда, някой, който да ти даде именно това, което ти трябва. Освен баба, аз никога не бях имала такъв човек в живота си.

Замисляйки се за това, си дадох сметка, че го имах от деня след погребението, когато се запознах с Джейк.

А сега знаех, че е невероятен в леглото. Знаех, че е щедър любовник. Знаех, че иска да ми достави удоволствие, преди да получи своето. Знаех, че всеки сантиметър от тялото му е красив, защото го бях видяла и го бях докоснала. И най-сетне, знаех, че наистина ми бе харесало да спя до него и (може би дори още повече) да се събудя до него.

Ала това бе единствената промяна.

Докато се приготвях за деня, аз отделих известно време, за да прехвърля в ума си държанието му от мига, в който се запознахме, и се почувствах глупаво, задето не бях осъзнала, че двамата с Джейк излизаме заедно.

Ала това не променяше факта, че действително бяхме двойка. На него му харесваше. На мен ми харесваше.

Въпреки това не можех да се преструвам, че под повърхността на щастието ми не се е спотаила и тревога.

Последният мъж, когото бях избрала, последният, когото бях допуснала до себе си, единствената връзка, която бях имала, освен онази в гимназията…

Не бях в състояние дори да мисля за това.

Ала Джейк не беше той.

Не беше и баща ми.

Джейк беше галантен, грижовен, благороден, самоотвержен и нежен.

Все неща, които не можеха да се кажат за баща ми… нито за него.

Така че, макар от двайсет и три години да не бях опитвала да имам връзка с мъж, а бе ясно, че започвам връзка с Джейк, който притежаваше всички тези прекрасни качества (и аз не исках да изгубя нито едно от тях), тревогата си беше там, дебнеща под повърхността на щастието ми.

Ала дори и така, знаех, че е достатъчно само да поговоря с Джейк за нея и той ще ми помогне да я прогоня.

И това също бе прекрасно.

Когато стигнахме у тях, с удоволствие открих, че къщата му е стара, но много добре запазена, висока и горда постройка. През няколко гъсти дървета се виждаше дори морето.

Открих също така, докато Итън ме развеждаше наоколо, че Джейк има добър вкус за интериора, което бе учудващо, но приятно. Разбира се, вкусът му се основаваше на удобството, но цветовете и вещите, които бе избрал, бяха превъзходни (макар и доста мъжки… толкова мъжки, та се боях, че Амбър може би се чувства като гостенка в това мъжко светилище); мебелите бяха с изключително високо качество, уредите — много красиви.

Няколко възглавнички биха внесли приятна пъстрота, а декорът на стените изглеждаше доста небрежен, но това бяха дребни проблеми.

По време на обиколката се влюбих в три от стаите.

Кухнята, която очевидно беше пристроена, с открити греди от прекрасно светло дърво под многобройните прозорци, които сякаш заемаха целия таван, яркочервени шкафове, уреди от неръждаема стомана и плотове от черен гранит.

Спалнята на Джейк на последния етаж, която имаше мъжествено, но невероятно легло с извити дървена табли, толкова огромно, че на пръв поглед изглеждаше, че изпълва цялата стая, и макар да не беше оправено, просто те мамеше да легнеш в него. Да не говорим пък за банята към тази спалня, в която също имаше тавански прозорци, просторна душкабина с гладък каменен под и три душа, както и овална, вградена в пода вана със стъпала, която изглеждаше като сбъдната мечта на всяка жена, съвършена за пълен релакс.

И накрая — работната стая на Джейк, която се намираше до спалнята и гледаше към морето. Освен това имаше великолепно старинно писалище и място за сядане до прозореца, състоящо се от удобен стол с маса и лампа, с толкова подканващ вид, че щом ги зърнах, ме обзе желание да си намеря книга и да се сгуша там, за да чета и да съзерцавам морето, когато мислите ми се зареят някъде.

Докато се връщахме на долния етаж, Итън обяви:

— Татко направи всичко това сам. С Том и Бърт, и Кърт, и понякога Мики.

— Моля? — зяпнах аз тила му и той се обърна, широко ухилен.

— Това място беше пълна развалина. Татко изхвърли абсолютно всичко и го стегна из основи, преди да се нанесем. Имаме снимки. Искаш ли да ги видиш?

Исках и още как, затова кимнах.

Когато стигнахме на долния етаж, Итън хукна нанякъде, вероятно да донесе албума със снимки, и именно тогава Джейк ме издърпа в кухнята, бутна ме до плота, пъхна телефона в ръката ми и нареди:

— Мик.

Аз го изгледах яростно.

А после отбелязах:

— Итън каза, че Мики ти е помогнал да ремонтираш това място.

— Аха — отвърна Джейк. — А сега му се обади.

Аз отново го изгледах гневно и заявих:

— Напълно съм способна да позвъня на Мики, за да отменя срещата ни, и мога да го направя и без да стоиш на сантиметри от мен, сложил ръка на врата ми.

— Знам, Готина — увери ме той, а устните му потръпнаха развеселено (макар лично аз да не виждах нищо забавно в настоящата ситуация). — Освен това знам, че Мик е свестен тип. Приятел ми е. Познавам го от много време и съм сигурен, че няма да се разсърди, защото е наистина свестен. Ала знам също така, че беше в коридора, след като свърших мача си снощи, беше си взел душ и вероятно се бе запътил към празното място до теб. Затова предполагам, че те е видял да влизаш в съблекалнята ми или е чул за това. Така че сигурно се чувства като задник и трябва да ти кажа, че не го виня, обаче ще му кажа да върви на майната си, защото дори да не го виня, тая няма да я бъде.

Мисълта, че Мики знае какво се бе случило между Джейк и мен предишната нощ, бе прекалено унизителна, ето защо предпочетох да се съсредоточа върху нещо друго.

— Затова ти стоиш на сантиметри, с ръка върху мен и настояваш да се обадя на Мики в твое присъствие, за да си насреща, в случай че той реагира гадно.

— Как позна.

— Даваш си сметка, че съм голяма жена, нали? — попитах аз.

— О, да, прекрасно си давам сметка — отвърна той с дяволита усмивка, която, дори и по време на този мъничко дразнещ разговор, ми се стори изключително привлекателна. — Давам си също така сметка, че снощи, до стената на съблекалнята, ти официално стана моята жена и никой мъж не може да се държи като задник с моята жена.

Колкото и абсурдно покровителствени и властни да бяха думите му, трябваше да призная, че ми стана приятно.

В същото време доста се подразних — не само защото ги бе изрекъл, но и защото ми беше харесало.

Затова продължих да го гледам яростно, а той продължи да стои съвсем близо до мен, сложил ръка на шията ми и уловил погледа ми със своя.

В крайна сметка той пръв извърна очи, а аз изобщо не се учудих, че изгуби, като настоя с едно нелепо властно кимване към телефона ми:

— Бейби. Мик.

В този миг осъзнах, че той няма да се отмести, знаех също така и че не съм в състояние да го помръдна със сила, затова му отправих един последен яростен поглед, мислейки си, че ще трябва да си поговорим за доста неща, след като официално бях станала „неговата жена“.

След това насочих вниманието си към телефона и набрах номера на Мики.

Той вдигна след три иззвънявания, отговаряйки със следните странни думи:

— Най-сетне ми се обажда, за да ми сервира горчивия хап.

— Аз… Ъъъ, Мики?

— Нека отгатна. Джейк стои срещу теб.

Странно желание да избухна в смях се надигна в гърдите ми, въпреки че все още се чувствах ужасно заради това, което трябваше да направя, особено ако беше разбрал какво се бе случило между мен и Джейк предишната вечер.

— Действително — потвърдих аз и реших да прикова поглед в гърлото на Джейк; то обаче беше прекалено привлекателно, затова преместих очи върху рамото му (което сега беше облечено в тениска — очевидно си бе сменил дрехите, докато Итън ме развеждаше из къщата).

— Аз бих направил същото на негово място — промърмори Мики.

— Предполагам, знаеш защо се обаждам — казах тихичко.

— Бейби, от начина, по който гледаше Джейк, и начина, по който той гледаше теб, бях наясно, че нямам почти никакъв шанс да се наместя там. Снощи му казах, че имаме среща — арогантен ход, а това винаги е глупаво. Той не закъсня да предяви правата си. Аз бих направил същото.

Не бях във възторг от израза „предяви правата си“, нито пък бях сигурна, че именно това се бе случило (макар да не можех да отрека, че Джейк наистина ми се беше нахвърлил в съблекалнята, притискайки ме до стената; аз просто не го бях спряла). Ала тъй като Мики се държеше чудесно в една много неудобна ситуация, реших да не споря за това.

— Много си мил — отвърнах и почувствах как ръката на Джейк стисна шията ми малко по-силно, така че вдигнах очи към неговите.

Върху лицето му се четеше облекчение и в този миг ми хрумна, че двамата бяха приятели и това би могло да бъде повече от неловко по един крайно неприятен начин.

— С Джейк сме гъсти. С начина, по който се гледахте, аз бях този, който се държа като задник. Той предяви правата си, аз ще отстъпя. Така или иначе, умният мъж никога не изгаря мостовете между себе си и една хубава жена. Всичко може да се случи между вас с Джейк и в такъв случай аз ще съм в положение да се вредя.

Не бях сигурна дали говори сериозно, или се шегува, но предполагах, че е по мъничко и от двете. Ето защо реших да не отговарям на тази забележка. Джейк можеше да я разтълкува погрешно и облекчението в миг щеше да се изпари от лицето му. Ето защо само измърморих едно: „Мм“.

— Значи, ще се виждаме на вечерите на лигата, барбекютата на Джейк и в залата.

Джейк правеше барбекюта?

— Нали? — каза Мики, когато не му отговорих, тъй като умът ми беше изпълнен с образа на Джейк, застанал на задната веранда, която бях видяла от големите прозорци в дневната, и печащ пържоли, а аз се чудех дали са вкусни.

— Да — отвърнах и погледнах към гърдите на Джейк. — Ще се виждаме на вечерите на лигата и в залата.

Джейк се приведе, за да ме целуне по върха на главата, след което ме пусна и се отдалечи.

— Окей, Джоузефин — каза Мики. — Чао, бейби.

— Чао, Мики. — И като понижих глас, добавих: — И съжалявам.

Неговият глас също бе нисък и мил, и в него се долавяше усмивка, когато отговори:

— Недей. Аз не извадих късмет, но ти — да. Не се подлъгвай от историята на Джейк. Той е свестен тип. Най-добрият. Просто има кофти вкус, когато става дума за жени. Поне досега.

Толкова мил.

И очевидно добър приятел.

— Благодаря ти, Мики.

— За нищо, миличка. Чао.

— Чао.

Аз затворих и видях, че Джейк бе напъхал глава в един голям и много качествен хладилник (Лавандуловата къща се нуждаеше от такъв) и също говореше по телефона.

— Амбър, бейби, не съм те чувал от известно време. Обади се на стареца си, та да не му се налага да почне да звъни по болниците. И в случай че това ще помогне, ще правя тако и сос „Ро-Тел“, а Джоузи ще прекара деня с нас. Донеси си задника вкъщи и доведи и двамата Тейлър.

С тези думи той затвори, напъха телефона в задния си джоб и се показа от хладилника с кутия и пакет телешка кайма. След това отметна глава назад и се провикна към тавана:

— Кон! Кухнята! Не ме е грижа с кого говориш, ела да поздравиш Джоузи!

— Бих могла да се кача до стаята му, да почукам и да му кажа здрасти — отбелязах аз. — Итън ми показа коя е неговата стая.

— Когато имаме гости, децата ми слизат, за да поздравят — отсече Джейк и аз не възразих, защото беше грубо да не поздравиш гостите. Не казах нищо обаче, защото в този миг видях, че върху продълговатата жълта кутия, която беше извадил от хладилника, с големи букви пишеше „Велвита“.

Аз стиснах устни.

Итън влетя в стаята и се провикна:

— Сос „Ро-Тел“!

— Ти отговаряш за соса, приятелче — уведоми го Джейк и без никакво колебание Итън потъна в килера.

— Мога ли да помогна с нещо? — попитах аз.

— Отпусни се, въоръжи се с апетита и бъди готова да останеш възхитена — отвърна Джейк и аз се усмихнах.

Той ми се усмихна в отговор и в този миг реших, че тази усмивка, чувството му за хумор, това, да бъда в прекрасната му кухня (която беше ремонтирал собственоръчно), заедно с жизнерадостния Итън, който се показа от килера с консервена кутия в ръка, си заслужава да изтърпя нелепо покровителственото му държание.

Заслужаваше си и още как.

В този миг се появи Конър.

— Здрасти, Джоузи — поздрави той с разсеяна усмивка и също като баща си (макар и с някои значими разлики), се приближи до мен и ме целуна по бузата.

След това се обърна към баща си.

— Здрасти, татко.

Джейк, който се бе заел да изсипва телешката кайма в един тиган на котлона (печката беше „Уолф“; не беше „Ага“, но определено не беше за пренебрегване), го погледна и отвърна:

— Кон.

А после очите му се присвиха.

— Трябва ли ни пържен боб? — попита Конър, насочвайки се към килера.

— Аха. И докато го вземаш, можеш да ме светнеш защо имаш такова изражение.

Без да се смущава от присъствието ми, Конър сподели на драго сърце:

— Днес на два пъти звънях на Ели. Оставих две съобщения. Още не ми се е обадила.

— Леле! — измърмори Итън, докато режеше едно доста лепкаво на вид сирене, което имаше същия цвят като съмнителното вещество, в което беше топил бирените си хлебчета в мола.

Джейк междувременно беше взел една дървена лъжица, но в момента бе сложил и двете си ръце на кръста и вероятно бе единственият мъж във Вселената, който бе в състояние да изглежда властен и привлекателен, застанал до печката с дървена лъжица в ръка.

Той също беше приковал очи в сина си.

— Приключи ли с Кейли снощи? — попита той тихо.

— Аха — отвърна Конър и по гласа му си пролича, че не е било приятно изживяване.

Джейк несъмнено забеляза тона на сина си и вероятно заради това не задълба, а попита:

— Ели знае, че си избрал нея, нали?

— Казах й го преди една седмица, татко — отвърна Конър, докато отваряше консервата с пържен боб.

— Супер! — измърмори Итън.

Без да му обръща внимание, Джейк продължи да задава въпроси на най-големия си син:

— Мислиш ли, че Миа все още я тормози?

Погледът на Конър красноречиво говореше, че Миа все още тормози горката Ели.

Лоша новина.

— Тя всяка неделя ходи на църква, Кон — напомни Джейк на момчето си.

— В девет часа. Сега е почти обяд. Вкъщи си е от близо два часа — каза Конър.

На това Джейк нямаше отговор.

— Разкара ли Зоуи? — включи се в разговора Итън.

— Току-що говорихме по телефона — измърмори Конър и аз прехапах устни.

Джейк ме погледна и аз престанах; вместо това издадох долната си устна напред, загрижен жест, който, макар и безмълвен, казваше много.

Джейк наведе глава и се ухили на обутите си в чорапи крака.

Прекрасно ме беше разбрал.

— Джоузи? — повика Конър и аз се обърнах към него, като преди това придадох обичайното изражение на лицето си. — Ти си жена — продължи той и аз инстинктивно разбрах, че нещата не започват добре.

— Действително, Конър — потвърдих, макар да беше ненужно.

— Какъв й е проблемът?

Да, нещата определено започваха да приемат неловък обрат.

Погледите на тримата мъже от семейство Спиър се насочиха към мен.

— Боя се, че не я познавам достатъчно добре, за да мога да отговоря на този въпрос, миличък — отвърнах нежно.

— Винаги вдига, когато й позвъня, или ми се обажда, когато й оставя съобщение — обясни Конър и нещата продължиха по щекотливия си път.

И в този миг си спомних въпроса, който Джейк ми беше задал преди около седмица.

— Колко истинско го искаш?

— Адски я харесвам. — За разлика от мен, Конър очевидно разбра въпроса ми без проблем. — Сладка е. Страшно хубава. Готина е. Ит я харесва. Татко я харесва. Дори Амбър я харесва, когато не е в някое от нейните настроения. А на мен ми харесва как ме гледа и как се чувствам, когато съм с нея.

Това беше много откровено.

И много мило.

— С други думи — не искаш да я изгубиш.

— С други думи — да. Не искам — потвърди Конър.

Аз се приближих до двамата синове на Джейк, сложих ръка на кухненския плот и без да свалям очи от Конър нито за миг, му казах как стоят нещата:

— На мача ти се държа прекрасно с нея. Грижеше се за нея. Закриляше я.

Хареса ми как се промени изражението му при тези думи — приятно му стана не само задето бях забелязала поведението му, но и че бе дал всичко това на Ели.

За съжаление, аз не бях свършила.

— Не е приятно обаче да бъдеш един от многото. Въпреки че „й излезе късметът“ (което, държа да отбележа, тъй като ти мисля доброто, определено не е най-подходящият израз, когато става дума за това, дали искаш да останеш в една връзка, или не), възможно е все още да я боли от това. Но според мен причината е Миа. Ели се страхува от нея, а момичетата могат да бъдат много неприятни, нещо, в което Ели ще се убеди от личен опит, когато ти не си наоколо, и тя го знае. Затова те съветвам да й дадеш малко време и ако не ти позвъни, да й се обадиш отново. Ако и тогава не ти вдигне, отиди да я намериш.

— Ще го направя — промълви Конър и добави по-силно: — Трябва ли да сложа Миа на мястото й?

— Не си ли го сторил вече? — попитах в отговор.

— Казах й да престане и че ще се ядосам, ако не го направи.

— И какво възнамеряваш да сториш, ако се ядосаш?

Конър не каза нищо и аз знаех защо.

Твърде много приличаше на баща си, за да я нарани наистина, така че ядосването му не представлява никаква заплаха и Миа го знаеше.

— В такъв случай, ако все още възнамерява да нарани Ели, тя ще го направи, тъй като не се бои от твоя гняв.

Лицето на Конър придоби разтревожено изражение.

— Мамка му, да ида ли у тях още сега?

— Дай й възможност да ти се обади — намеси се Джейк. — Един-два часа. След това й позвъни и ако не ти вдигне, послушай Джоузи и върви у тях.

Конър не изглеждаше във възторг от този план, но все пак кимна.

В този миг телефонът в ръката ми иззвъня. Погледнах го и видях, че на екрана пише „непознат номер“, ала кодът беше местен.

Това ме притесни, тъй като беше възможно Хенри да е отседнал в града и да ми се обажда от хотелския телефон, макар да не виждах причина да не използва мобилния си.

Дори разтревожена, че може да е Хенри, аз вдигнах.

— Джоузефин.

— Джоузи, момиче, ти… си… истинска легенда! — изпищя женски глас в ухото ми.

Аз присвих очи срещу черния гранитен плот.

— Моля?

— Бейби, чух за снощи — разнесе се в слушалката и миг преди жената да продължи, аз осъзнах, че това е Алиса. — Ти си върхът. Нямаш грешка. Получила си точно каквото търсеше и от онова, което чувам, не си останала назад. Момиче, когато порасна, искам да бъда като теб — цъфваш на арената като най-префинена дама, а после оправяш Джейк в съблекалнята и си тръгваш с високо вдигната глава на онези твои скъпарски токчета. Ти си истинска бомба, ако отидеш в Хирошима, ще я сринеш със земята за втори път.

— Ъъъ… — смънках аз, но не можах да кажа нищо повече. Не че имах представа как да отговоря на крайно необичайните й комплименти, направени с изключителен ентусиазъм.

— Обожемой! — изпищя тя отново. — Така се надявам Дона да научи за това. Ама че тъпа кучка. Искам да кажа — ехо! Ела на себе си и виж хлапака в леглото си. Може и да прилича мъничко на Джейк Спиър отпреди двайсет години, но не е Джейк Спиър отпреди двайсет години. Ти остави Джейк да си тръгне, кучко, и никога няма да си го върнеш, независимо колко момчета ще го чукаш.

Това беше изключително проницателно.

Преди да успея да го кажа или да изляза от стаята, тъй като с посоката, в която бе поел този доста едностранчив разговор, вероятно щеше да е най-добре да го проведа насаме, тя продължи:

— А и на кого му е притрябвал двайсетгодишен мъж? С всичкия ли си е? Всяка жена знае, че трябва да си намери мъж, който си е поживял, и ако има късмет, ще си е поживял с нея. Тя изгуби тази възможност и сега отчаяно се мъчи да си го върне, защото знае, че Джейк по никой начин няма да се събере отново с нея, защото Джейк не търпи глупаци, а тази кучка, която го изпусна, е тъпа колкото си иска.

Алиса си пое дълбоко дъх и аз си помислих, че може би най-сетне ще успея да кажа нещо, ала не бях достатъчно бърза.

— А най-добре да не подхващам темата за това, как се държи с децата си, че главата ми ще експлодира.

За това също бях съгласна с нея.

— Действително — успях да вмъкна.

— Действително, я — съгласи се тя през смях, както ми се стори. — А сега, бейби, имай предвид, че салонът ми по принцип не работи в понеделник, но утре ще отворя и ще ти направя маникюр и педикюр просто защото ти си върхът и вече си легенда, така че, ако се разчуе, че изисканото парче, което чука Камиона, ми е клиентка, всички ще искат да идват в моя салон.

О, господи.

— Но можеш да ми имаш доверие — не ми е голяма устата — продължен тя, преди да съм имала възможност да кажа каквото и да било. — Не си го и помисляй дори. Джуниър обича свирките си стегнати, така че хич и не си го помисляй. Ела в три. Казва се „Къщата за красота на Мод“. Беше на майка ми. Тя е Мод. Очевидно аз не съм. След като те оправя, ще идем да пийнем нещо, така че ще мога да се прибера навреме, за да нахраня Джуниър и хулиганите, които му народих, а ти ще можеш да се прибереш при Джейк и да направиш така, че да му се извие свят.

— Боя се, че няма да мога — отвърнах и действително бях доста разочарована. — Ще гледам Итън.

— Няма проблем. Ще оставим Ит при моя Браянт. Те са приятели. Моята Софи ще ги наглежда.

— Мисля, че първо трябва да го обсъдя с Джейк и… ами и с Итън — казах аз.

— С големия мъж ли си сега? — попита тя.

— Да — отвърнах, приковала упорито очи в плота.

— Много ясно, че си! Ами попитай го тогава. Ще почакам.

Аз си поех дълбоко дъх и казах:

— Моля те, задръж за малко.

— Нямаш проблем.

Обърнах се и видях, че Джейк ме гледа, докато разбърква потъмняващата кайма в тигана.

— Алиса е. Казва, че нейната Софи може да наглежда Итън, докато аз…

— Да! — прекъсна ме Итън. — Може ли утре да отида у Браянт след училище, татко? Може ли? А?

— Да — отвърна Джейк и се ухили на сина си, след което обърна усмивката си към мен и ми смигна.

Нещо в мен потрепери и усещането беше още по-приятно при мисълта за другите начини, по които Джейк можеше да ме накара да потреперя.

— Джейк и Итън са съгласни — казах в слушалката.

— Страхотно! — извика Алиса. — Окей, ще се видим в три. В „Мод“. Намира се на Крос Стрийт, на около две пресечки и половина на север от „Пътника“. Доскоро!

И без да изчака да отговоря, тя затвори.

Аз сложих телефона си на плота.

— Да разбирам, че утре ще се видиш с Алиса? — отбеляза Джейк ненужно и аз го погледнах.

— Да.

Той отново се ухили и гласът му, когато проговори, беше мек:

— Добре.

Алиса ми допадаше, но имах чувството, че ще ми допадне още повече, защото Джейк очевидно я харесваше и мислеше, че е подходяща за мен.

Отвърнах на усмивката му и в същия миг откъм гаража се разнесе шумотевица. Броени секунди по-късно вратата се отвори рязко и Амбър и момчето Тейлър връхлетяха в кухнята. Момичето Тейлър се появи зад тях с царствена стъпка, сякаш излизаше на модния подиум и всеки момент щеше да заеме поза за снимка.

Амбър се приближи до баща си, прегърна го (въпреки цвърчащата кайма наблизо и дървената лъжица в ръката му) и като се повдигна на пръсти, го целуна по бузата.

Направи го бързо и също така бързо поздрави:

— Здрасти, татко. Жива съм.

— Виждам — отвърна той с усмивка и от това аз отново потреперих.

Не можах обаче да се насладя напълно на момента, защото, без да губи нито миг, Амбър се втурна към мен, улови ме за ръката и ме задърпа, оповестявайки високо и оживено:

— Джоузи! Така се радвам, че си тук! Тоооооолкова трябва да говоря с теб.

Очевидно наистина трябваше да говори с мен, защото ме изкара от кухнята и ме задърпа нагоре по стълбите. Момчето Тейлър явно бе съгласно с нея, защото сложи ръце на гърба ми, точно над дупето, и ме побутна по стълбите, по които ме теглеше Амбър.

По този начин стигнахме до вратата на стаята й, която бях забелязала по-рано — бяла, с розови и бели цветчета по рамката. В рязък контраст с веселите цветя, по средата с яркорозово пишеше „Влез и умри!“, а отдолу, по-ситно, но с главни букви — „СТАВА ДУМА ЗА ТЕБ, ИЗТЪРСАК!“.

Под тези думи имаше други — по-ситни и написани от друга ръка с черен маркер: „Не ме наричай изтърсак!!!!!!!!“.

Беше ми се сторило забавно, когато го видях за първи път, забавно ми се стори и сега, ала този път, освен развеселена се чувствах и объркана от държанието на Амбър, която отвори рязко вратата и ме издърпа вътре.

Не бях влизала в стаята на никое от децата, освен тази на Итън (цялата украсена с цветовете на някакъв футболен отбор, включително и чаршафите), тъй като вратите на Конър и Амбър бяха затворени.

Сега най-сетне разбрах как Амбър успяваше да съществува в това подчертано мъжко обиталище.

Нямаше нито един сантиметър от розово-синята й стая, който да не крещи „Тийнейджърка!“ — стилните, но ярки чаршафи, страниците, изрязани от модни списания и закачени по стените, плакатите на музикални групи, купчинките дрехи и обувки по пода, както и аксесоарите и козметиката, разпилени навсякъде.

Нямах много време да се огледам наоколо. След като затвориха вратата, двамата Тейлър се приближиха до нас с Амбър, която се беше изправила пред мен и дишаше дълбоко, вдигнала ръце пред себе си, като повтаряше по един доста тревожен начин: „Окей, окей, окей.“

Пое си голяма глътка въздух…

… и аз потръпнах, когато устните й се разтеглиха в огромна усмивка и тя изкрещя пронизително:

— Никога няма да отгатнеш какво се случи!

Макар да се боях, че тъпанчетата ми кървят, възбудата й беше заразителна, затова й се усмихнах в отговор и попитах:

— Какво се случи, прекрасна моя?

— Алекси Прокоров ми каза здрасти! — извика тя.

Аз примигах насреща й.

— Кой?

— Просто най-… готиното момче… в цялото училище! — информира ме момчето Тейлър.

— Така е — потвърди момичето Тейлър. — Той е върхът.

Аз преместих поглед от момичето Тейлър към Амбър, която отново започна да си повтаря:

— Окей, окей, окей. Значи, така… снощи бяхме в закусвалнята и той дойде право при мен и каза здрасти!

— Аз я бях гримирал в романтична палитра номер две — уточни момчето Тейлър, привеждайки се към мен.

Добър избор.

Не успях обаче да го кажа, защото момичето Тейлър взе думата, за да сподели необичайната новина, че:

— Алекси не излиза с момичета от нашата гимназия.

— Ама изобщо — добави момчето Тейлър. — Обикновено излиза с най-най-готините мадами от други училища.

— Има мотор — обади се и Амбър и сърцето ми пропусна един удар.

Хм.

— И свири на китара — продължи тя.

О, боже.

— И свири в група.

О, не.

Лицето на Амбър омекна и придоби замечтано изражение.

— Приказен е — прошепна тя.

— Това е голяма работа — оповести момчето Тейлър. — Огромна. Единственият, който бие Ноа, е Алекси. Искам да кажа, момичетата от Магдалийн дори не се хабят да опитват с него, защото знаят, че нямат никакъв шанс. — Той се усмихна широко. — Това е жестоко.

— Сам си пише песните — добави момичето Тейлър. — Веднъж ги чух да свирят в един клуб за непълнолетни, който някога беше гараж, долу в залива. Беше невероятно.

— Виж — повика ме момчето Тейлър и когато се обърнах към него, завря телефона си в лицето ми. — Направих тази снимка, докато си тръгваше от закусвалнята. Не е много хубава, но ще ти даде представа.

Да, помислих си, докато се взирах в снимката на екрана, определено даваше представа.

На снимката се виждаше изключително красив млад мъж. Имаше мускулесто тяло и макар да беше възседнал един мотоциклет (бяха го хванали тъкмо когато вдигаше лъскава черна каска пред себе си), изглеждаше доста висок. Имаше поразчорлена, но привлекателна тъмноруса коса. Прекрасна костна структура. Носеше избелели дънки, скъсани на едното коляно, черни моторджийски ботуши, черна тениска и черно кожено яке.

Мечтата на всяка гимназистка, помислих си, докато се взирах в снимката му.

Мислех си също така, че ако този млад мъж се появи, за да покани Амбър на среща, Джейк ще откачи.

— Ами… — смотолевих и усетих как страх сковава гърдите ми, когато откъснах очи от снимката и погледнах сияещата Амбър пред мен.

Не можах да продължа, защото тя ме изпревари:

— Освен това Ноа ми се обади. Два пъти.

— Тя обаче не вдигна — уточни момичето Тейлър.

— Така че той остави съобщение. Тя изобщо не му обръща внимание — довърши момчето Тейлър.

Макар да се гордеех с Амбър, задето го беше направила, постъпката й хвърляше светлина върху държанието на Ели към Конър и това още повече засили тревогата ми, която и така не беше малка.

— Смятам, че си постъпила много мъдро, Амбър — казах и тя грейна в усмивка. — Що се отнася до това момче…

Опитах се да продължа, но не можах да стигна по-далеч, защото тя сграбчи ръцете ми и ги стисна с всичка сила.

— Джоузи, той дойде на нашата маса и каза здрасти на мен. Беше най-невероятният миг в живота ми.

Господи.

Изправена пред нейното щастие, не можех да направя нищо друго, освен да издърпам едната си ръка от нейните, за да я сложа на бузата й и да пошепна, навеждайки се към нея:

— Тогава се надявам, че наистина те харесва, прекрасна моя. Надявам се и го вярвам, защото ти си красива, умна и добра приятелка и той вероятно го знае.

Надежда пробяга по лицето й и го направи още по-красиво.

— Наистина ли мислиш така?

— Мисля го и се надявам, прекрасно мое момиче — уверих я аз.

Усмивката й стана още по-широка, ала преди който и да било да успее да каже нещо, от долния етаж се разнесе рев:

— Сосът е готов!

Джейк.

Амбър ме пусна, отскочи назад и се провикна:

— Сос „Ро-Тел“! И-ха! Умирам от глад.

След което изхвърча от стаята, последвана от момчето Тейлър.

Двете с момичето Тейлър останахме в стаята, загледани в отворената врата. Аз се обърнах към нея.

— Този Алекси свестен младеж ли е? — попитах тихичко.

— По-свестен е от Ноа.

Което не беше никак трудно, затова изобщо не ме успокои.

— Но ако Алекси реши да се пробва, господин Спиър ще откачи — изтъкна тя очевидното.

— Действително — съгласих се и отново насочих очи към вратата.

Момичето Тейлър дойде по-близо до мен и аз я погледнах.

— Има само отлични оценки, музиката му е страшно готина и се говори, че когато излиза с някоя, й е верен. Знам също така, че в момента си няма гадже. Но съм го виждала с мадамите му и той се държи с тях, както Кон с неговите. Така че би могло да е далеч по-зле. Като Ноа например. Алекси определено е много по-добре.

Това, че Алекси очевидно бе верен на момичето, с което излиза, ме поуспокои. Още повече ме успокои това, че се отнасял с приятелките си така, както Конър със своите (с тази разлика, че той имаше само по една).

Ето защо се усмихнах на Тейлър и стиснах лекичко ръката й, след което махнах с глава към вратата. Тя мина пред мен и двете излязохме от стаята и поехме по стълбите.

— Здравейте, господин Спиър — каза тя, докато минаваше покрай Джейк на път към хола.

— Здрасти, миличка — отвърна той, ала гледаше към мен.

А после едрото му тяло ми препречи пътя и аз бях принудена да спра и да вдигна очи към него.

— Всичко наред ли е? — попита тихичко и аз разбрах, че не съм успяла да скрия тревогата си.

— За Амбър — да. За теб, ако нещата се развият както тя иска… — Поколебах се за миг и довърших: — Не.

— Какво? — сбърчи чело той.

— Един млад мъж й е казал здрасти в закусвалнята снощи. Момчето Тейлър ми показа снимката му — много е привлекателен и освен това седеше на мотор.

Челото на Джейк се изглади, но за сметка на това стисна челюсти. Аз продължих:

— Съобщиха ми, че свири на китара.

Очите му припламнаха и едно мускулче на бузата му подскочи.

— Освен това пише песни и свири в група.

Загледан някъде зад мен, Джейк изръмжа:

— Мамка му!

— Съобщиха ми, освен това, че е пълен отличник.

Джейк ме погледна и начаса видях, че не споделя моето незначително облекчение от тази информация.

— Кой би си помислил, че Ноа ще ми липсва! — отбеляза той и аз стиснах устни, преглъщайки напушилия ме смях, който знаех, че трябва да потисна на всяка цена. — Мотор?

Наклоних глава на една страна и направих малка гримаса — може ли.

Той отметна глава назад и каза, обръщайки се към тавана:

— Защо не направи така, че да ми се родят само момчета?

Този разговор с Господ ми се стори интересен, затова попитах:

— Вярваш ли в Бог?

Джейк ме погледна и челото му отново се сбърчи.

— Ами… да.

— В такъв случай нека ти съобщя, че преподобният Флетчър ме покани да отида на службата му и изрично ме помоли да доведа и теб, и децата.

— Бас държа, че го е направил — измърмори Джейк и като се доближи до мен, ме прегърна през раменете.

— Нека ти кажа отсега, че не обичам да ставам рано, но има и вечерна служба.

Джейк ме погледна и ме поведе към дневната, а аз обвих ръка около кръста му.

— Не обичаш да ставаш рано?

— Не.

— Ставаш рано, за да тренираме.

Аз го погледнах и той се ухили широко. Направи го бавно, като в същото време ме притегли към себе си.

— Вечерната служба, тогава, Готина. Но не днес. Следващата седмица. На драго сърце ще отида по-близо до Бог, за да Го помоля в Неговия дом да се грижи за момичето ми, когато са замесени баскетболни звезди и китаристи.

— Действително — съгласих се аз, ала думата бе пропита с много смисъл и ми заслужи леко стисване на ръката и нова усмивка.

Когато влязохме в дневната, върху престъпно големия телевизор на Джейк течеше футболен мач; всичките деца се бяха събрали наоколо и с помощта на царевичен чипс похапваха оранжев сос с червени и зелени парченца в него.

Съвсем в свой стил Джейк ме сложи да седна. Настани ме в солидно кресло с табуретка за краката, предвидено за един човек, но той го превърна в място за двама, макар и доста тесничко.

След това нареди:

— Ит, напълни една купичка за нас с Джоузи и ни донеси пакет чипс.

Итън скочи от дивана и се втурна да изпълни заповедта на баща си. Ето как за нула време се оказах лице в лице с купа сос, стисната в голямата ръка на Джейк, и пакет чипс, почиващ в скута му.

Време бе да направя своята преценка.

С немалка изненада установих, че сосът бе ароматен и пикантен, с много гладка и приятна консистенция, а чипсът бе пресен, хрупкав и солен.

Отлична комбинация.

— Е, одобри ли го? — попита Джейк, когато посегнах да си взема втори чипс.

Вдигнах очи към него и видях, че ме гледа изучаващо, а устните му потръпват.

— Не е камембер, но е вкусно.

Устните му спряха да потръпват и се разтеглиха в широка усмивка, докато ръката му се протягаше за парче чипс.

Започнахме да гледаме мача и аз установих, че ми е приятно да седя сгушена до Джейк в креслото му и да гледам футбол в тази оживена компания. Итън очевидно беше страшно запален и непрекъснато викаше. Конър и Джейк често коментираха играчите и случващото се на стадиона. Самата аз бях заета в разговор с Амбър и двамата Тейлър, който имаше малко общо с футбола и засягаше модата, грима, грижата за кожата и аксесоарите, както и забележки относно по-привлекателните играчи на терена.

След края на първия мач Джейк ни нареди да отидем в кухнята, където си направихме тако (месото, обясни ми той, трябва да покъкри малко, „за да стане наистина вкусно, миличка“).

Въпреки че бях видяла плика, от който беше изсипал подправките, и подозирах, че резултатът ще е посредствен, той се оказа прав. Наистина беше вкусно. Итън и Конър пъхнаха доста оскъдните остатъци от соса в микровълновата и го изсипаха в своите тако, а аз реших, че също трябва да го опитам, ако някога отново дойдех на тако у Джейк, тъй като изглеждаше доста апетитно.

Нахранихме се пред телевизора. Амбър и Тейлър вече бяха отнесли празните чинии и бяха допълнили чашите ни, когато на вратата се позвъни.

— Амбър — бе всичко, което Джейк каза, и колкото и да бе изненадващо, тя се изправи без възражение и отиде да отвори.

Входната врата не беше близо (от нея ни деляха трапезарията в предната част на къщата и всекидневната, която приличаше повече на стая за игра със секцията си с два лаптопа и един таблет, както и отворени раници, разпилели съдържанието си по пода).

Ето защо чухме само далечни гласове и никой не изглеждаше особено разтревожен от това, че имаме гости.

Поне докато Амбър не се върна и не обяви с треперещ глас, който ме накара да обърна рязко глава:

— Ъъъ… татко, Кон… Ъъъ, господин Еърхарт и Миа искат да говорят с вас.

Миа?

Младата жена, която се бе скарала с Конър и Ели на футболния мач?

Почувствах как тялото на Джейк до мен се напрегна и чух как Конър измърмори: „Какво, по дяволите?“, ала очите ми бяха приковани в Амбър.

Изглеждаше уплашена.

Изведнъж се озовах на крака, защото Джейк сложи ръце на кръста ми и ме вдигна от креслото.

Миг по-късно вече отивах към входната врата, защото Джейк също беше станал, уловил бе ръката ми и ме теглеше със себе си, като едновременно с това избоботи:

— Кон, идвай с мен и Джоузи. Амбър, ти и останалите стойте тук.

Нямаше нужда обаче да дава това нареждане на най-големия си син. Конър ни следваше по петите. Усещах го.

Нямах представа защо и аз щях да присъствам на тази непредвидена и очевидно нежелана среща.

Престанах да мисля за това в мига, в който прекрачих в преддверието и видях мъжа, застанал там.

Не беше толкова едър, колкото Джейк, но разбира се, малко мъже бяха. Изглеждаха горе-долу на една възраст, но дори да не беше толкова едър и в толкова добра форма, колкото Джейк, този мъж не трябваше да бъде подценяван.

И освен това беше побеснял.

Напълно.

И освирепелите му очи бяха приковани в Конър по начин, от който ме обзе страх, че може да го нарани.

Без да се замислям, измъкнах ръката си от тази на Джейк и направих крачка назад, докато рамото ми не опря в това на Конър, принуждавайки го да спре заедно с мен.

Очите ми се преместиха към Миа и усетих, че настръхвам.

Намислила беше нещо. Разбрах го от пламъчето в погледа й и ехидната усмивчица на устните й. Пред лицето на крайната ярост на баща си тя не би трябвало да се подхилква.

Нещо не беше наред и каквото и да беше то, тя стоеше зад него.

— Какво става, Нийл? — попита Джейк дружелюбно, ала предпазливо и когато го погледнах, видях, че той също беше застанал между сина си и мъжа на прага.

Мъжът, на име Нийл, откъсна поглед от Конър и го насочи към Джейк.

— Трябва да говорим — процеди той. — Насаме.

Джейк го изгледа изпитателно в продължение на един миг, а после кимна и махна към хола — единствената стая на този етаж, която имаше врата.

Отправихме се натам, като аз нарочно изостанах назад, принуждавайки Конър да остане зад мен, така че двамата влязохме в стаята последни.

Задържайки го по-надалеч от Миа и баща й, аз се обърнах към него и тихичко го помолих:

— Моля те, затвори вратата, миличък.

По лицето му разбрах, че е объркан, мъничко ядосан и много предпазлив.

Той затвори и двамата отново се обърнахме към стаята.

— За какво е всичко това? — попита Джейк.

Нийл изобщо не си губи времето с празни приказки.

— Миа е бременна.

О, господи.

Той обаче не беше свършил.

— Твоето момче е направило дете на моето момиче.

Атмосферата в стаята стана задушаваща, а лицето на Джейк се превърна в мрамор.

— Пълни глупости — отсече Конър.

— Озапти си момчето, Джейк — избоботи Нийл свирепо.

Джейк се обърна към Конър, но не каза нищо.

— Това са пълни глупости, татко — повтори Конър.

— Не мога да повярвам — изсъска Миа и аз я погледнах.

И в този миг разбрах, че ако възнамеряваше да предизвика подобна драма, за да спаси наранената си гордост и да причини болка на онзи, който я беше наранил, щеше да й се наложи да бъде много по-добра актриса.

— Аз също не мога да повярвам! — изплющя гласът на Конър в отговор. — Знаеш, че са пълни измишльотини.

— Не са! — сопна се тя.

— Ако си бременна, кой е бащата? Защото определено не съм аз — отвърна Конър и въздухът в стаята натежа още повече.

— Кон — обади се Джейк предупредително.

— Съветвам те много да внимаваш, синко — предупреди го и Нийл.

— Мога ли да попитам откъде знаеш, че си бременна, Миа? — намесих се аз в този момент, при което баща и дъщеря ме погледнаха.

— А аз мога ли да попитам ти коя си? — каза Нийл.

Погледнах го, но Джейк отговори вместо мен:

— Нийл, това е Джоузи Малоун. Тя е близка на семейството.

— Ще ми се да се запознавахме при по-добри обстоятелства, Нийл — казах аз бързо, но меко. — Ала действително смятам, че е важно да знаем как стоят нещата, за да можем да проведем конструктивна дискусия.

— Направих си тест за бременност — заяви Миа, преди баща й да успее да отговори.

— От аптеката? — попитах тихичко.

— Да.

— Носиш ли резултатите със себе си?

Лицето й стана сурово, но забелязах, че го направи, за да прикрие несигурността си.

— Уплаших се, когато видях положителния резултат, и го изхвърлих.

— Бас държа, че си го направила — измърмори Конър и въздухът отново натежа.

— Моля те, миличък — бе всичко, което казах, обръщайки се към него.

Той задържа очите ми и стисна зъби, а аз погледнах бащата на Миа.

— Много съжалявам, Нийл. Знам, че е изключително неприятно за всички ни, но надявам се, разбираш, че ако тази новина действително е вярна, трябва да бъдат обсъдени куп въпроси, тъй като много неща ще се променят. Всъщност целият живот на двама много млади хора. Ще трябва да помолим Миа да си направи още един тест, за да знаем с какво си имаме работа.

— Тя казва, че е бременна — заяви Нийл.

— И освен това наскоро скъса с нашия Конър и аз лично бях свидетелка на държанието й по време на мача, така че знам колко я разстрои това — отвърнах и очите му се присвиха.

— Да не намекваш, че момичето ми би излъгало за нещо такова?

Аз поклатих глава, но задържах погледа му.

— Казвам само, че това е деликатна ситуация, ала в крайна сметка резултатът от нея засяга всички ни, затова всички трябва да сме част от всяка стъпка на разрешаването й. — При тези думи погледнах към Миа. — На драго сърце ще отида да купя теста още сега. Доколкото разбирам, не отнема почти никакво време. Би могла да си го направиш тук и тогава ще продължим този разговор.

Лицето й стана още по-сурово, ала видях как устата й помръдна издайнически, преди да заяви:

— Няма да си направя втори тест. Първия път беше достатъчно неприятно.

— Уви, млада Миа — казах аз, заповядвайки си да говоря меко, — ако си бременна, в идните месеци те очакват немалко неприятни неща. Но Конър заслужава да види резултатите.

Тя отметна коса и скръсти ръце на гърдите си.

— Конър не заслужава нищо. Поигра си с мен, наду ми корема и ме заряза. Не заслужава нищичко.

До този миг Конър успяваше да мълчи и да не усложнява нещата, ала сега вече не издържа.

— Не съм сигурен как точно е станало, при положение че не сме правили секс, Миа.

Това ми се стори интересно и бе истинско облекчение.

Защото му вярвах.

Напълно.

— Нийл — побърза да се намеси Джейк, — за съжаление, в момента се намираме в ситуация „той каза, тя каза“, но има лесно и бързо решение. Ще отида да купя тест. Джоузи ще остане с теб и Миа. Конър може да мине в другата стая. Нужни са ни по-малко от двайсет минути, за да отида в града и да се върна, Миа да си направи теста и да разберем с какво си имаме работа.

Въпреки че Джейк каза всичко това, Нийл се взираше в Конър. Вече не изглеждаше побеснял от гняв (или поне не колкото преди), но понеже изобщо не го познавах, нямах представа какво означава изражението му.

А после той премести поглед към дъщеря си и лицето му омекна.

— Просто си направи теста, миличка.

И тогава разбрах какво изпитва. Той беше просто мъж, който някога също е бил тийнейджър, следователно знаеше как би се почувствал, ако бащата на някое момиче се появеше на неговия праг с подобна новина.

Миа изпъна гръб и се сопна, пребледнявайки:

— Няма да си направя още един тест.

— Няма да отнеме почти никакво време… — започна Нийл.

Тя се наведе към баща си и лицето й се разкриви.

— Няма да си направя още един тест, татко.

— Миа…

Очите й обходиха стаята и тя го прекъсна:

— Ще го направя вкъщи.

— Ще трябва да настоя да бъде тук — намесих се аз.

— Коя си ти, че да настояваш за каквото и да било. Става въпрос за моята урина. Моето тяло. А ти дори не си от семейството — сопна се тя.

Аз задържах невъзмутимо очите й и отвърнах тихо:

— Знаеш защо мога да настоявам.

— Моите уважения, но никак не ми харесва да ми стоиш насреща и да наричаш дъщеря ми лъжкиня — обади се Нийл с насилено спокойствие.

Преди да успея да кажа каквото и да било, Конър ме изпревари:

— Ако наистина е бременна, не би трябвало да има никакъв проблем да си направи тест. Защо не искаш да го направиш, Миа?

— Защото ти си задник и едвам издържам да бъда в една и съща стая с теб. Нямам намерение да го изтърпя още двайсет минути — отвърна тя.

— Сега, Нийл, е мой ред да те помоля да озаптиш дъщеря си — обади се Джейк с тих гневен глас.

Нийл се обърна към нея:

— Това не е лесно за никого от нас, миличка. Не го прави още по-трудно.

— Най-трудно е за мен. — При последните две думи тя се наведе към баща си и заби палец в гърдите си.

— Всъщност най-трудно е за мен — заяви Конър твърдо и ядосано и когато го погледнах, видях, че е впил очи в бащата на Миа. — Господин Еърхарт, не съм правил секс с дъщеря ви. Скъсах с нея и това никак не й хареса. Джоузи видя сцената, която ми вдигна на мача, видяха я също сестра ми и нейните приятели, както и още цял куп хора. Всеки ще ви каже, че тя заплаши момичето, с което излизам, вдигна и други сцени, освен тази на мача. Но всичко се свежда до това, че ако наистина е бременна, аз по никакъв начин не съм бащата.

При тази добре произнесена реч (поне според мен) аз се обърнах към Нийл и видях, че гледа изпитателно Конър.

След няколко секунди наведе очи към дъщеря си.

— Ще си направиш тест, Миа. Тук.

— Няма — процеди тя.

— Ще го направиш — нареди той с убийствен тон.

И тогава Миа пребледня като платно.

Това не остана незабелязано от баща й. Разбрах го, когато го чух да прошепва:

— Моля те, кажи ми, че не си ме излъгала за това, че си бременна от Конър Спиър.

Тя не отговори, ала видях как преглътна мъчително и езикът на тялото й се промени — от изключително ядосана изведнъж стана притеснена.

Което също не остана незабелязано от баща й.

— Излъгала си ме — каза той, все така шепнешком.

Стиснала устни, Миа потърка длани в дънките си.

— Не си бременна? — попита баща й задавено.

Миа дълго се взира в очите му, преди най-сетне да поклати глава.

— И какво щеше да направиш, когато това излезеше наяве? — попита баща й невярващо, въпрос, на който вероятно не искаше да узнае отговора, но въпреки това го зададе.

Миа се размърда на мястото си.

— Миа — започна той и гласът му беше толкова измъчен, че макар да не го познавах, усетих, че ми дожаля за него.

— Щях да забременея и да го припиша на Конър — прошепна тя с треперещ глас, приковала очи в баща си.

— Исусе!

Нийл я гледаше така, сякаш я виждаше за първи път.

Лицето й се сбръчка и тя махна към Конър.

— Излизахме три месеца и той просто ме отсвири.

Мили боже.

Всичко това за някакви си три месеца?

Аз бях слисана.

— Върви в колата. — Нийл отново шепнеше.

Миа погледна към Конър.

— Не можеш да излизаш с някоя и после просто да я отсвириш.

— Миа, върви в колата — нареди Нийл доста по-силно отпреди.

Тя го погледна.

— Той ме унизи. Аз бях втората, която заряза!

— Кълна се, Миа, ако веднага не отидеш в колата… — Нийл не довърши.

Миа погледна към Конър и изсъска:

— Ти все още си задник и винаги ще си останеш такъв.

На Джейк най-сетне му прекипя.

— Не съм сигурен, че момичето ти е добре дошло в моята къща, Нийл — ниско каза той.

— Миа… — започна Нийл, ала с перченето й беше свършено и лицето й се сгърчи.

Не изпитвах никакво съчувствие към нея.

Да излъжеш, че си бременна, и да се опиташ да забременееш с измама?

Неприемливо.

— Ти ме нарани — прошепна тя на Конър.

Той не каза нищо.

— Миа, в колата — нареди баща й, но гласът му вече не бе така суров, което донякъде обясняваше защо Миа бе такава, каквато бе. Постъпката й беше напълно неприемлива, ала тя прояви чувства и това накара баща й да омекне.

Тя изгледа Конър с влажни очи, а после се обърна към баща си, след което, без да каже и дума, нито да погледне някой друг, се втурна покрай нас и изскочи навън.

Нийл прокара ръка през косата си.

— Джейк, не знам какво да кажа.

— Не е и нужно — отвърна Джейк. — Децата правят щури работи. Нали свърши. — Джейк замълча за миг и задържа погледа на другия мъж, преди да продължи: — Но ще ти бъда задължен, ако поговориш с дъщеря си за това, как се държи с Ели, момичето на Конър. Бясна му е, разбирам. Това, което направи преди малко, не го разбирам, но то вече мина. Да тормози Ели обаче — то е грозна работа.

Нийл го изгледа за миг, а после направи единственото, което можеше да стори в този момент — кимна. След това кимна отсечено към мен и се обърна към Конър.

— Съжалявам, синко.

Конър ле каза нищо.

Дори и без да получи отговор, Нийл му кимна и си тръгна.

Без да губи нито миг, Конър затвори вратата след него и се обърна към баща си.

— Казала го е на Ели. Или е накарала някой друг да го направи.

Действително, помислих си аз.

— Аха — отвърна Джейк.

— Ето защо Ели не ми вдига — продължи Конър.

Несъмнено, помислих си аз.

— Аха — отвърна Джейк.

— Трябва да отида при нея — обяви Конър.

Абсолютно, помислих си аз.

— Аха — отвърна Джейк.

Конър сложи ръка на бравата.

— Синко — повика го Джейк.

Конър погледна баща си.

— Извади си поука от станалото — меко каза Джейк. — Мъжът притежава силата да разбие женското сърце. Жените пък имат свои сили. Запомни го и в бъдеще избирай по-добре.

Конър стисна челюст, а после кимна и излезе от стаята.

Джейк отиде да затвори вратата и се обърна към мен.

— Как разбра?

— Тя е една изключително неприятна млада жена и при това — ужасна актриса.

Джейк наклони глава настрани.

— Ще прави ли още проблеми на момчето ми?

Аз си поех дълбоко дъх и понижих глас:

— Освен ако баща й не успее да я вразуми с подходящо наказание, е много вероятно да продължи да го прави при всяка удала й се възможност.

— Конър споделя с мен, не абсолютно всичко, но сме близки и ми казва доста неща. Не е обещавал на никоя от тях, че няма да се вижда и с други, не и докато не каза на Ели, че избира нея. Аз съм мъж, така че за мен това наказание не отговаря на провинението, защото не съм сигурен, че изобщо има такова.

Аз не отговорих.

— Ти какво мислиш по въпроса? — попита ме той.

— Не е, като да е излизал с пет жени в голям, космополитен град, Джейк. Излизал е с пет момичета в малка гимназия. Това е сигурна рецепта за катастрофа. Но в общи линии си прав. Ако не е обещавал нищо, наказанието не отговаря на провинението. Просто е направил лош избор. — Аз замълчах за миг и довърших: — Много лош.

— И как да постъпи с това момиче, ако то продължи да му върти номера?

— Трябва да й даде заслуженото.

Веждите на Джейк подскочиха.

— И то е?

— Да я съсипе.

— Я повтори? — каза той, а веждите му все още бяха вдигнати високо.

— Аз не съм мъж, нито тийнейджър, на когото предстои да стане мъж, и никога не съм била. Но предполагам, че ако бях, разберях ли, че едно момиче е готово да стигне до подобни крайности, защото гаджето й, което не е обещавало да не се среща с други момичета и с което се вижда от три месеца, е решило да скъса с нея, тя едва ли щеше да бъде начело в списъка ми с момичета, с които би ми се искало да излизам.

— С други думи, да разтръби случилото се — каза Джейк.

— Не. Това само ще го направи да изглежда нетактичен и би било прекалено очевидно. Ала двамата Тейлър биха могли да го сторят. Макар че, ако трябва да съм напълно откровена, при неговото положение в училището, не смятам, че би било неподобаващо да го извърши и сам. Това бе крайна, напълно непредизвикана и изключително преувеличена реакция на едно обикновено скъсване. Младата Миа трябва да получи урок.

Джейк поклати глава.

— Освен ако не ме попита, мисля да го оставя сам да реши. Дори и да ме попита, не съм сигурен, че ще му предложа този вариант.

— Жалко — отвърнах аз. — Макар че той страшно се ядоса и е малко вероятно да го запази в тайна, след като тя се появи у дома му с баща си, настоявайки да се види с теб и въвличайки ви в нещо изключително неприятно. За постъпката й няма никакво извинение и лично аз се надявам Миа да си получи заслуженото.

При тези думи Джейк се ухили и се приближи до мен. Обви ръце и ме привлече към себе си, и едва тогава промълви:

— Мама Меца.

— Не харесвам тази млада жена — обявих аз, тялото ми все още беше напрегнато, въпреки че бях в прегръдките му.

— Истинска Мама Меца — повтори той, все така ниско и все така широко ухилен.

Аз вдигнах очи към него и заявих:

— Трябва да е болезнено трудно за теб — да бъдеш наблизо в толкова важни моменти, но малко или повече безсилен, докато синът ти и дъщеря ти се учат как да вземат решения и понякога се оказват принудени да се справят с техните последствия.

— Не е особено лесно — съгласи се той.

— Хмм — измърморих, загледана в рамото му, точно над мястото, където бях сложила ръка върху бицепса му.

— Бейби.

Аз вдигнах очи към него.

— Ти си върхът.

Спрях да мисля за Конър и Ели, и Миа, и Амбър, и момчета с мотори и се усмихнах.

— Адски ми се иска да те разсъблека и да те изчукам на дивана още сега.

Аз спрях да се усмихвам и усетих невероятно силна и изключително приятна тръпка.

Устните му се доближиха до моите и аз не само чух, но и почувствах следващите му думи:

— Кофти, че децата са в съседната стая.

Определено.

— Да — прошепнах задъхано.

Устните му докоснаха моите, а после се плъзнаха по бузата ми и прошепнаха в ухото ми:

— Ще те имам в леглото, когато те закарам у вас тази вечер.

Пръстите ми се впиха в бицепсите му, когато прошепнах в отговор:

— Да.

— Нямам търпение, Готина — продължи да шепне той.

— Аз също, Джейк.

— Ще ми дадеш ли нещо, което да ми държи дотогава?

И още как.

Не му го казах обаче.

А му го дадох. Обърнах глава, той го усети и направи същото и устните ни се срещнаха.

В крайна сметка не беше съвсем правилно да се каже, че му го дадох. По-скоро той си го взе.

Ала притисната плътно в Джейк Спиър във всекидневната му, заобиколена от лаптопите, таблетите и раниците на децата му и целувана, докато не ми се зави свят, аз нямах нищо против той да си вземе каквото поиска.

Не.

Нямах нищо против.

Защото бих му дала всичко.

Бих му дала абсолютно всичко.

Ако можех, бих му дала целия свят.

— Ъ… този пуловер… не — обяви момчето Тейлър.

Беше минал около час от края на последната драма за деня и ние гледахме интервю с един куотърбек[1], облечен с кремава жилетка с ревери, която определено не му отиваше.

Конър все още не се беше прибрал.

Двамата с Джейк не бяхме разказали на останалите какво се бе разиграло в хола, макар че децата ни бяха изгледали въпросително.

Аз бях отклонила любопитството им с молба да видя снимки на къщата отпреди ремонта и Итън бе изтичал да ги донесе. Оказал се беше прав — къщата действително беше истинска развалина. Не би трябвало да се учудвам (и все пак го направих), че Джейк беше сътворил чудеса.

Сега отново се бяхме върнали на футбола, но този път без пиршество. Макар че Джейк беше споменал нещо за пица след около час.

— Действително — съгласих се с момчето Тейлър. — Той е много хубав. Прекалено хубав, и го знае. Един тъмнокож играч би могъл да си позволи подобен пуловер само със силата на волята си. Един по-груб мъж, да кажем, без врат и с войнишка подстрижка — без проблем. Един хубав мъж, който знае, че е хубав, изглежда, чисто и просто, нелепо.

— Абсолютно — съгласи се и момичето Тейлър.

— Страшно се радвам, че Джоузи го смята за хубав. Всички твърдят, че е страшно секси, обаче аз не го виждам — обади се Амбър в същия миг, в който долових как Джейк се размърда и почувствах устните му до ухото си.

— Ъъъ… бейби, само да ти кажа, че това е куотърбекът на моя отбор.

Обърнах глава, за да го погледна, без да съм сигурна защо преценката ми за външния вид и облеклото на този мъж би имала някакво значение за Джейк, независимо дали ставаше дума за играч от неговия отбор, или не.

— И на Итън — довърши Джейк, когато улових погледа му.

Едва тогава погледнах към Итън, който седеше на дивана, скръстил ръце на гърдите си, стиснал устни и приковал нацупено очи в телевизора.

Това ми се стори интересно.

Очевидно мнението ми за външния вид и облеклото на мъжа на екрана имаше значение, ако този мъж играеше за любим отбор.

— Тейлър, Тейлър и Амбър — повиках ги аз. — Трябва да престанем да обиждаме пуловера на този мъж. Това разстройва Итън.

Те всички го погледнаха.

— Извинявай, Итън — каза момичето Тейлър.

— Извинявай, Ит — каза момчето Тейлър.

— Извинявай, изтърсак — каза Амбър.

Итън сбърчи лице и я изгледа свирепо.

— Не ме наричай изтърсак! — сопна се той на сестра си с неприсъщо за него възмущение.

— Ит… — започна Амбър, ала Итън се обърна към баща си.

— Конър добре ли е?

Вътрешностите ми се стопиха.

Може и да беше ядосан, задето бяхме обидили пуловера на куотърбека му, но повече се тревожеше за брат си.

Беше толкова добро дете.

— Всичко ще е наред, приятелче — отвърна Джейк.

— Значи, в момента не е наред — изтъкна Итън проницателно.

И беше толкова умен.

— Така е, Ит — нежно каза Джейк. — Но всичко ще бъде наред.

Итън го изгледа свирепо в продължение на един дълъг миг, след което попита настоятелно:

— Заклеваш ли се?

— Заклевам се, синко.

Итън го изгледа още малко, преди да насочи все така свирепия си поглед към телевизора и да заяви:

— Аз никога няма да ходя по срещи.

Джейк издаде звук, който доста приличаше на едва потиснат смях, Амбър и двамата Тейлър си размениха широки усмивки.

— Бих искала да превъртя следобеда назад и отново да се върна на онова с крайната зона — оповестих аз, за да сменя темата и може би да поразведря настроението. — Знам, че баща ви ми го обясни, но се боя, че все още не го разбирам съвсем. Итън, ще ми разтълкуваш ли обяснението му.

— Страшно е лесно, Джоузи — увери ме той. — То е, когато някой от атакуващите го съборят в собствената му крайна зона.

— И какво е крайна зона — попитах аз.

Итън примига, а Джейк отново изпръхтя.

— Онази голяма част в края на игрището — обясни Итън. — Където се отбелязва тъчдаун.

— Аха — промърморих. — И аз така мислех.

Итън ме изгледа изпитателно и попита:

— Омръзна ли ти?

— Абсолютно.

При моето признание устните му се разтеглиха в широка усмивка, което много ме зарадва.

Уви, точно в този момент чухме гаражната врата да се вдига и усмивката на Итън замръзна, а очите му се насочиха към прага на дневната.

Миг по-късно се появи Конър с изражение, от което стомахът ми се сви, и аз разбрах, че обещанието на Джейк как всичко ще е наред, бе в опасност.

— Татко — бе всичко, което Конър каза, преди да изчезне от прага.

И то беше достатъчно. Стисвайки леко коляното ми, Джейк стана от креслото и последва най-големия си син.

— Оле — промърмори момчето Тейлър.

Амбър обаче отиде при малкия си брат, настани се на дивана до него и като го побутна с рамо, попита:

— Какво ще кажеш за мелба с шоколадов сос?

— Не съм гладен — измърмори Итън, вероятно за първи път, откакто го познавах.

Страшно се тревожеше за брат си.

— Искаш ли да ми помогнеш да направя за мен и двамата Тейлър?

Той погледна сестра си и кимна.

Двамата се изправиха и отидоха в кухнята, но докато минаваха покрай мен, аз улових ръката й и я стиснах.

Амбър ме погледна разтревожено, но отвърна на стисването. Беше толкова добра сестра.

Двамата Тейлър и Амбър похапваха сладолед (Итън явно се беше предал, защото също ядеше), когато Джейк се появи на прага.

— Джоузи — беше всичко, което каза, но след това не изчезна. Изчака да отида при него и се обърна на една страна, за да ме пропусне пред себе си, така че да разбера, че отиваме в кухнята. Поех натам и той ме последва.

Отидох до далечния край на плота и се облегнах на него. Джейк се приближи и направи същото.

— Конър добре ли е? — попитах тихичко.

— Никак.

Господи.

Изчаках и Джейк продължи:

— Изглежда, че Миа Еърхарт е истинска безсрамница.

— О, господи — казах, този път на глас.

— Да — съгласи се Джейк. — Завъртяла е страшна интрига. Накарала е една от приятелките си, чиято майка е близка с майката на Ели, да й каже, че Миа е бременна от Конър. Майката не се поколебала да го съобщи на майката на Ели. И понеже Конър непрекъснато излиза с Ели, нещата не се развили добре. Родителите на Ели й казали да скъса с него утре в училище и й забранили да има каквото и да било общо с него оттук нататък. Появата на Конър у тях само ускорила нещата и той се изправил лице в лице не само с един адски вбесен баща, който не иска той да се доближава до дъщеря му, но и с едно момиче, което страшно харесва и което сега го мисли за истински задник.

— Но Миа не е бременна — напомних му аз.

— Знам. Те обаче отказали да бъдат убедени толкова лесно. Аз стиснах устни и дойдох още по-близо до него.

— Рано или късно, истината ще излезе наяве.

— Не съм много сигурен, че момчето ми е навито да чака. Харесваше я, без сам да знае колко много, докато не я изгуби. Смазан е.

Аз погледнах към вратата и прошепнах:

— Горкият Конър.

А после отново погледнах към Джейк, усетила ръката му да се обвива около шията ми.

— Това ще развали плановете ми за вечерта. Едва ли ще излезе от стаята си, но то не означава, че не трябва да съм тук, в случай че все пак го стори. Трябва да мина и през клуба, но искам да го направя, след като децата заспят. Така че след пицата, когато си готова, ще те откарам у вас, но няма да остана.

За което можеше единствено да се съжалява, ала го разбирах, затова отвърнах:

— Окей. — А после предложих: — Навярно би могъл да позвъниш на родителите на Ели да обясниш ситуацията.

— Споменах го, но Кон отказа. Наранен е, а за един мъж това означава, че е сърдит. Не разбира как е възможно Ели да не му вярва, при положение че не е спал с никоя от тях (и слава богу). Не знам дали момчето ми е девствено и се надявам никога да не го сподели, както се надявам и да бъде отговорен, нещо, което непрекъснато му повтарям, че трябва да бъде. Знам само, че не го е направил с тях двете. Вероятно от инстинкт за самосъхранение с Миа и определено от уважение с Ели. А сега твърди, че тя губи, задето повярвала на лъжите на Миа и отказала да го защити пред родителите си, и не иска да се намесвам.

— Не бих казала, че греши, Джейк.

— Ели е добро момиче — отвърна той. — Но да, Кон винаги си е падал по нея много повече, отколкото по другите. Тя е срамежлива и това адски му харесва, харесва му да се грижи за нея, а ето че тя се препъна още на първото препятствие, след като връзката им стана сериозна. Разбирам защо е ядосан. Боли го, че я изгуби, и го боли, че не му вярва и отказа да застане до него в една тежка ситуация. Това е много болка, следователно и много гняв и според мен и двете са оправдани.

— Съгласна съм. Горкият Конър.

— Да — промълви Джейк и ме изгледа изпитателно, преди да попита: — Мислиш ли, че шибаният ти шеф ще вземе да ти прави проблеми?

Аз сбърчих вежди при тази рязка промяна на темата.

— Моля?

— Дали няма отново да цъфне у вас — обясни той.

Нямах представа какво да очаквам от Хенри, след като тази сутрин ме беше шокирал с държанието си, да не говорим, че и самата му поява в Лавандуловата къща беше достатъчно изненадваща.

— Не знам — отвърнах.

Очите на Джейк се зареяха над главата ми, а пръстите му се впиха в кожата ми.

— Джейк? — повиках го аз, несигурна за какво мисли, освен дето се тревожеше за сина си, разбира се. Той ме погледна.

— Мисля, че децата са наясно какво се случва между нас, но е прекалено рано да останеш да преспиш тук.

— Естествено — съгласих се веднага.

— Обаче никак не ми харесва да си там сама, когато той има ключ и може да се появи по всяко време, за да ти прави проблеми.

И тогава разбрах.

И онова, което разбрах, ми хареса.

Затова обвих ръце около тялото му и се притиснах в него, отмятайки глава назад, за да задържа погледа му.

— Всичко ще бъде наред.

— Разбирам, че имаш дълга история с него и че той означава нещо за теб, но според мен ти не си даваш сметка, че онова, което направи тази сутрин, беше недопустимо. Не искам да те разстройва.

— Ако се появи, ще го помоля да ми върне ключа и да си тръгне, като му кажа, че ще говорим по-късно, когато нещата не са толкова пресни, а аз — толкова ядосана.

Джейк наклони глава на една страна.

— Ядосана ли си?

Аз кимнах.

— Държанието му тази сутрин действително беше недопустимо. Имаш право, ако е изпитвал нещо към мен от толкова отдавна, колкото твърди, би трябвало да направи нещо по въпроса преди много години. А не да ми признава чувствата си, след като са се случили толкова много неща и е толкова късно.

Поех си дълбоко дъх и задържах очите му, преди да продължа да споделям, предпазливо, ала откровено:

— Аз също изпитвах чувства към него, Джейк, и то много силни. Мъчително бе да го правя, мислейки си, че никога няма да ми отвърне със същото. Не разбирам защо той, както ти каза, го изигра по този начин. Бях много откровена с него относно това, как се развиват нещата тук, за това, че се сближавам с теб и децата ти. Не споделих как са нещата сега, защото, както знаеш, дори нямах представа, че отиват натам. Ала предполагам, те той е прочел между редовете, и както би казал Мики, е дошъл, за да предяви претенциите си. Смея да кажа, че закъсня с двайсетина години. Не разбирам как може да не го е осъзнал. Не разбирам и как можа да рискува не само професионалните, но и личните ни отношения. И от това ме боли. Начинът, по който го направи, бе изключително неуместен. Така че, да, ядосана съм.

Докато аз говорех, Джейк милваше линията на челюстта ми с палец, а очите му постепенно се стоплиха, толкова, че стоплиха и мен.

— Само за да е напълно ясно, в случай че имаш някакви съмнения, бейби, надявам се, че ще продължиш да се сближаваш с мен и децата ми.

При тези думи аз се разтопих в него и прошепнах:

— Аз също.

Джейк наведе глава към мен и устните му докоснаха моите, оставайки долепени до тях, дори когато продължи:

— Бих искал да се сближим много по-бързо, по начин, който засяга само нас двамата, но ще трябва да намерим време за това утре.

Много добре разбрах какво има предвид, затова се притиснах още по-силно в него и отвърнах:

— Окей.

— Много време — уточни той.

Аз прехапах устни за миг, а после повторих:

— Окей.

Устните му се доближиха до моите и той прошепна:

— Цели часове.

Аз потреперих до едрото му тяло.

Той наклони глава, зарови ръка в косата ми и ме целуна.

Притискайки се още по-плътно в него, аз отвърнах на целувката му.

Великолепно.

— Гадост! — изкрещя Итън наблизо и ние престанахме да се целуваме, макар че Джейк не ме остави да се отдръпна от него.

Итън стоеше на вратата, извил глава назад, за да се провикне през рамо:

— Амбър! Слушай само! Джоузи и татко се натискат в кухнята!

— Господи — ахнах аз.

Откъм Джейк отново се разнесе звукът на потиснат смях.

— Ела тук, изтърсак, и ги остави на мира! — извика Амбър в отговор.

Ами да. Децата май наистина разбираха какво се случва между нас с Джейк.

Аз бях единствената, която не бе забелязала.

За щастие, в момента не пропусках нищо.

— Не ме наричай изтърсак! — изкрещя Итън, след което се обърна към нас и попита: — Ще се жените ли?

Цялото ми тяло се вкамени.

— Искаш ли да не шашкаш моето момиче така, а, приятелче? — помоли го Джейк.

— Всички момичета искат да се оженят — обясни авторитетно Итън на баща си.

Дишането ми стана накъсано.

— Нека опитам нещо друго — каза Джейк. — Мислиш ли, че можеш да дадеш малко уединение на баща си?

Итън ме погледна и заяви:

— Няма да нося един от онези смешни костюми.

— Дадено — отвърнах аз с усилие.

Това, изглежда, го успокои, защото се обърна и си тръгна.

Когато Итън си отиде, ръката на Джейк, която почиваше върху плота до нас (останала бе там дори по време на целувката ни), се вдигна, за да се обвие около мен, а другата се плъзна през косата ми.

Аз го погледнах.

— Домът ти не е скучен — отбелязах.

— Не е — съгласи се той.

— Имахме много интересен ден.

— Аха — съгласи се той, а устните му потръпваха.

— А най-странното е, че съм гладна — признах и крайчетата на устните му подскочиха нагоре.

— Време е да нахраня моята жена.

— Мм — смънках аз.

— Никаква доставка. Ще отидем да вземем пиците и ще тръгнем веднага след като ги поръчаме, за да можем да се натискаме в колата ми, докато чакаме.

— Мм — повторих аз, ала този път звукът имаше съвсем различен смисъл.

Това не убягна на Джейк — разбрах го, когато отново намери устните ми, без да откъсва очи от моите.

— Да го направим сега.

— Окей — прошепнах задъхано и получих нова усмивка от Джейк, която видях единствено в очите му, но за сметка на това почувствах върху устните си.

Беше невероятно.

А после той наклони глава и отново ме целуна.

С други думи, не поръчахме пицата веднага. Направихме го пет минути по-късно, след като Джейк спря да ме целува.

И излязохме две секунди след като затворихме телефона.

[1] Позиция в американския футбол. — Бел.прев. ↑

ГЛАВА 15

БИ ИЗДЪХНАЛ С ИМЕТО Й НА УСТА

Усетих, че леглото се размърда миг преди косата ми да се плъзне по врата.

— Отворих очи, обърнах глава и видях Джейк. Беше приседнал на леглото ми, подпрял ръка от другата ми страна, приковал очи в мен.

— Време ли е за тренировка? — попитах сънливо.

— О, да — отвърна той, а гласът му беше странен — по-дълбок и плътен от обикновено, прекрасен звук, особено когато бе първото, което чувах сутрин.

Реших да не му го казвам и вместо това се опънах по гръб и заявих:

— Купих си спортни дрехи, така че да не се налага да заемам тези на Амбър.

Джейк се наведе по-близо до мен и гласът му, когато проговори, бе още по-нисък.

— За начина, по който ще тренираме, Готина, дрехи няма да са необходими.

Усетих как цялото ми тяло се разтопи върху матрака.

О, господи.

Джейк продължи:

— Отворих залата, момчетата ще я държат под око. — Той дойде още по-близо. — Разполагаме с часове.

— Часове? — повторих аз задъхано.

Устните му намериха моите, но той не затвори очи, така че аз се взирах в наситено сините им дълбини, докато настойчивият му шепот отекваше в ушите ми:

— Часове.

— О, господи — отвърнах и видях как очите му се усмихнаха.

След това притворих клепачи, защото бях видяла главата му да се накланя и знаех, че ще ме целуне.

Той го направи и аз отново се разтопих върху матрака. Ала само за миг. Когато устните ми се разтвориха и езикът му се плъзна вътре, ръцете му се обвиха около мен и ме взеха в скута му.

Без да престава да ме целува, той се отпусна върху леглото, придърпвайки ме със себе си, след което се обърна, така че да бъде отгоре.

Харесваше ми да ме събужда. Харесваше ми да бъде първото, което виждам, когато отворя очи. Харесваше ми гласът му, дълбок и плътен. Харесваше ми да бъде в леглото с мен. Харесваше ми, че разполагаме с часове.

И особено много ми харесваше целувката му.

Толкова, че исках да получа още от нея и от него. Ето защо плъзнах ръце под ризата му и я вдигнах, прокарвайки ги нагоре по топлата кожа на гърба му.

Уви, когато го направих, устните му се откъснаха от моите. За щастие, то бе само за да извие гръб, така че да мога да вдигна ризата му още по-нагоре, а когато ръцете ми вече не достигаха, той ми помогна и я смъкна, захвърляйки я настрани.

Успях да зърна широките му изваяни гърди за миг, преди отново да се намести върху мен и да вземе устата ми. Умът ми се изгуби в страстната му целувка, тялото ми знаеше какво иска. Ето защо свих коляно, подпрях крак на леглото и се надигнах.

Джейк, нали си беше Джейк, ми даде точно това, което исках, и ми позволи да го съборя върху леглото. Когато се озовах отгоре, аз се откъснах от устните му и се повдигнах, за да го погледна.

Тъмната му коса — върху възглавницата ми. Очите му — разгорещени и премалели. Челюстта му — покрита с едва набола брада. Яките мускули на врата и гърдите му — на сантиметри от мен.

Всичко това бе толкова невероятно.

И бе само мое.

Реших да го взема и отпуснах глава, за да плъзна устни по суровата му челюст, наслаждавайки се на драскащото усещане по меката ми кожа. Толкова ми харесваше, че исках още, затова се плъзнах надолу по шията му.

Така видях гърлото му, което открай време обожавах, затова се преместих, за да го изследвам с устни. Ръката ми усещаше топла кожа, опъната върху корави мускули, което извика в ума ми мисълта за гърдите му и аз лениво си проправих път дотам. Тъй като бяха огромни, определено трябваше да съм в подходяща позиция, за да ги оценя по достойнство, затова се преместих и обкрачих бедрата на Джейк.

Докато прокарвах устни навсякъде, усетих как ръцете на Джейк се плъзнаха под нощничката ми и се пъхнаха в бикините, за да вземат дупето ми в шепи.

Възглавничките на пръстите му не бяха гладки. Това беше мъж, който беше ремонтирал къщата си със собствените си ръце, който притежаваше спортна зала, който се боксираше. Затова пръстите му бяха покрити с мазоли и драскаха.

И досущ като гласа му по-рано, това беше прекрасно.

Стигнах до зърното му и плъзнах устни по него. Върнах се нагоре. И отново надолу. И пак. На следващото връщане го докоснах с върха на езика си.

Чух как Джейк издаде звук, идващ сякаш дълбоко от гърдите му. Звук, който отекна невероятно приятно между краката ми в същия миг, в който пръстите му още по-здраво стиснаха дупето ми. Нещо, което ужасно ми хареса.

Повдигнах глава, за да видя неговата върху възглавницата, брадичката му — вирната нагоре, очите му — приковани в мен.

Нов прилив на удоволствие затуптя между краката ми при вида на жарта в погледа му. Тя ми харесваше. Харесваше ми и това, че беше там заради мен.

Задържайки очите му, аз се наведох и близнах зърното му.

Погледът му се възпламени още повече и пръстите отново стиснаха дупето ми.

Продължих да ближа зърното му, задържайки погледа му възможно най-дълго, докато най-сетне затворих очи и насочих цялото си внимание към зърното в устата си.

Едната от ръцете му се плъзна по гръбнака ми и се зарови в косата ми, за да обхване тила ми в шепа.

— Мамка му, бейби — простена той.

При този знак, че наистина му харесва това, което правя, аз продължих да подръпвам зърното му с уста, като в същото време плъзнах ръка надолу към корема му и се заех да изследвам плочките там.

Те бяха възхитителни.

Пръстите му в косата ми се свиха в юмрук.

Това също му харесваше.

Аз смених зърното и ръцете си — сега дясната ми ръка бе тази, която се спускаше все по-надолу, към ръба на спортните му шорти.

Хълбоците му се повдигнаха леко.

Разбрах какво означава това и тъй като се бе извъртял така, че да имам пълен достъп до него, не би било правилно да не му дам онова, което искаше, както бе сторил той за мен.

Ето защо пъхнах ръка в шортите му и обвих пръсти около дебелия му корав пенис.

— Мамка му, бейби — простена той отново, още по-гърлено от предишния път, и извади ръката си от бикините ми, за да ме прегърне.

Аз повдигнах глава, за да го погледна, и казах меко:

— Харесва ми да изследвам тялото ти, Джейк.

— Харесва ми да изследваш тялото ми, Джоузи — дрезгаво отвърна той.

Това ме зарадва изключително.

— Приятно ми е, че ти е приятно — прошепнах.

— Миличка, всичката тази коса, падаща по мен — ръката му подръпна нежно косата ми, — тази мека нощничка, красивото ти лице, фантастичната ти уста, ръката ти, няма начин да не ми харесва.

Това означаваше толкова много за мен, че аз целунах зърното му, плъзнах се нагоре, целувайки гърдите му, основата на шията, линията на челюстта му и най-сетне стигнах до устните му.

И тогава прокарах дясната си ръка по него.

— Исусе — изстена той, затваряйки очи, а тазът му подскочи под ръката ми.

— Искам да ти дам всичко — казах тихичко и отново прокарах ръка по него.

Очите му се отвориха и уловиха моите.

— Справяш се отлично, Готина — увери ме той и пръстите му, които до този миг бяха заровени в косата ми, се плъзнаха надолу и уловиха едната ми гърда в шепа.

Устните ми, притиснати в неговите, се разтвориха, и аз отново прокарах ръка по дължината му.

— Ще ми позволиш ли и аз да ти дам всичко? — попита той.

О, да.

Абсолютно.

— Да — отвърнах задъхано.

Палецът му се плъзна по зърното ми през коприната на нощничката. Аз прокарах ръка по него и притиснах бедра в нея.

Той бръкна под нощничката ми, за да улови гърдата ми в шепа, и палецът му одраска зърното ми.

О, да.

Аз отново прокарах ръка по пениса му и се отърках в него.

— Възбудена ли си от това, което ми правиш? — попита той с устни, долепени до моите.

Ръката ми продължаваше да се движи нагоре-надолу, дишането ми се учести и аз не отговорих.

— Възбудена ли си, бейби? — настоя той.

— Много — казах задъхано.

— Много?

— Да.

Докато ръката ми галеше пениса му, неговата се спусна надолу, за да се пъхне в бикините ми и да вземе дупето ми в шепа, а онази, която милваше зърното ми, мина отпред, загрубелият му пръст се плъзна по клитора ми и потъна в мен.

Дъхът ми секна и аз прехапах устна, ухапвайки и неговата, тъй като беше пред мен, и той издаде гърлен звук, който отекна в гърдите му, докато пръстът му ту влизаше, ту излизаше от мен.

— Права си — каза дрезгаво. — Наистина си много възбудена.

Ръката ми ускори темпото си, юмрукът ми се стегна около него, спирах единствено когато стигах до върха, за да прокарам палец по коприненомеката главичка, преди отново да се спусна надолу. Отърках носа си в неговия, дишайки тежко, докато тазът ми трепереше под ръката му.

— Ще ме целунеш ли, или само ще ме измъчваш с тази уста? — попита той.

— Не… — Ръката ми се движеше все по-бързо, а ханшът ми подскочи по-силно, когато палецът му докосна клитора ми. — Не мисля, че съм в състояние да те целуна, скъпи.

Ръката му се раздвижи и той извади пръст от мен само за да пъхне два пръста миг по-късно, докато палецът му усили натиска си и започна да описва кръгове.

Рязък звук се откъсна от устните ми и аз също ускорих темпото, а той още по-силно стисна дупето ми.

— Колкото и да ми харесва, ще трябва да престанеш, Джоузи. Това, което правиш, е истинска магия, но ще свърши прекалено бързо, ако не спреш.

Аз определено не исках всичко това да свърши, затова плъзнах ръка нагоре и повдигнах главичката с палеца, докато ханшът ми се движеше в ритъма на онова, което пръстите му правеха с мен.

Обожавах онова, което ми даваше, обожавах да го имам до себе си, ала изведнъж почувствах, че се нуждая от нещо повече.

— Искам те вътре в себе си.

Ръката му се плъзна по гръбнака ми и пръстите му се обвиха около врата и косата ми, а палецът му легна върху челюстта ми.

— Ще те доведа до края с пръсти.

Е, ами… това също звучеше добре.

— Окей — отвърнах задъхано.

— След това ще те доведа до края с уста.

О, господи.

Това звучеше още по-добре.

— Окей — повторих, все така останала без дъх.

— А после ти ще ми духаш.

О, господи.

О, да.

О, боже.

Това звучеше най-добре от всичко.

— Окей — изпъшках, разтърсвана от все по-мощни тръпки, докато палецът му усилваше натиска си, описвайки кръг след кръг.

— И тогава ще те чукам.

— Джейк — все още говорех задъхано, защото бях близо. Толкова близо. Толкова невероятно, изключително, невъобразимо близо.

— Харесва ли ти така? — попита той.

— Да — с усилие успях да отговоря, а в следващия миг главата ми щеше да отскочи рязко назад, ако ръката му не беше на врата ми, задържайки ме там, където той можеше да ме види. Аз изкрещях, притискайки се в дланта му и затягайки хватката си около пениса му. Всичко престана да съществува, освен тялото ми, възседнало едрото тяло на Джейк, ръката му между краката ми, устните му, докосващи моите, пръстите му, обвити около шията ми, и усещанията, които той ми даваше, заливащи тялото ми.

Когато той най-сетне свърши, Джейк ме остави да отпусна чело на врата му и свали палеца си от клитора ми, за да плъзне нежно пръсти през влажните гънки между краката ми.

— Добре ли си? — попита меко.

— О, да — отвърнах тихичко, спомняйки си около какво е обвита ръката ми, и палецът ми отново започна да описва кръгове около главичката му.

Джейк извади ръка измежду краката ми и отново улови дупето ми.

— Искаш ли малко кафе, преди да продължа с уста.

Знаеше, че се нуждая от кафе.

Толкова грижовен.

Толкова прекрасен.

Обаче…

— Ако станеш от това легло, много ще се огорча.

Тялото му се разтресе под моето и аз долових развеселеността в гласа му, когато каза:

— Освободи ме, бейби, и слез от мен. Тази сутрин се събудих зажаднял да те вкуся и сега, когато си готова за мен, наистина съм гладен.

Аз потреперих при тези думи и го „освободих“, сваляйки ръка от пениса му, като в същото време вдигнах глава, за да го погледна.

Исках да кажа нещо, макар да не знаех какво. „Благодаря ти, че си ти.“ Или пък: „Означаваш толкова много за мен.“ Или: „Правиш ме щастлива, а аз не съм била щастлива от десетилетия“. Или пък: „Радвам се, че това е истина“.

Не успях да кажа нищо, защото ръката му натисна лекичко врата ми — искаше да доближи устата ми до неговата.

След това я взе и двамата се претърколихме върху леглото.

А после Джейк се зае да докаже, че действително се бе събудил гладен за мен.

Много гладен.

В крайна сметка, аз бях тази, която се засити.

Бях гола, заситена и сама в леглото, изтегната по корем.

То беше, защото Джейк бе в банята надолу по коридора, за да се оправи с кондома.

Не ми харесваше да е толкова далеч от мен.

Ала току-що бях получила три оргазма и трите — невероятни, онзи с устата на Джейк между краката ми — умопомрачителен, така че не бях в състояние да съжалявам за това. Особено след като той щеше да се върне всеки момент.

Усетих движение до вратата и когато погледнах натам, го видях да минава гол по коридора. Покрай вратата.

Аз примигах.

Къде отиваше?

И най-вече — къде отиваше гол?

Макар и с известно усилие, тъй като тялото ми определено предпочиташе да си остане легнало, се надигнах на лакът и тъкмо се канех да го повикам, когато зърнах нещо с крайчеца на окото си.

Погледнах към нощното шкафче и видях смачканата разкъсана опаковка на презерватива, който Джейк беше използвал.

Видях също така и портфейла му, оставен отворен върху шкафчето.

И най-сетне, преливаща от портфейла, видях лента презервативи.

Посегнах да я извадя и преброих.

Пет кондома.

С използвания правеха шест.

Усмихнах се широко и останах в леглото, надявайки се, че където и да беше отишъл, Джейк няма да се забави (както и че отсъствието му има нещо общо с топла кофеинова напитка). Заля ме удоволствие, когато видях едрата му фигура да се появява на прага, и вдигнах лентата кондоми.

Устните му потръпнаха и той се приближи. Издърпа презервативите от ръката ми и ги метна на нощното шкафче, а след това направи нещо възхитително.

Качи се в леглото, ала едновременно с това ме притисна плътно до силното си тяло и издърпа завивките върху нас. Проговорих едва когато се настанихме удобно на топличко, той — изтегнат по гръб, а аз — върху него, макар и леко встрани.

— С колко часа разполагаме?

Той ми се ухили.

— За съжаление, не чак толкова. Тези ще си ги оставя в нощното ти шкафче.

— А — измърморих и като се притиснах още по-плътно до него, обясних: — Аз използвам контрацептиви, Джейк, и съм здрава.

Лицето му омекна и той отговори:

— Радвам се да го чуя, бейби. Само че не съм се преглеждал от седем месеца насам, а не съм ги прекарал във въздържание.

Ако не се брои онова в съблекалнята, много държа на предпазните мерки и никога не го правя без презерватив. Тъй като от сега нататък ще бъдем само ти и аз, ако ти нямаш нищо против да е без презерватив, окей. Но ако искаш да си направя годишния преглед по-рано, също съм навит.

„Само ти и аз.“

Ужасно ми хареса.

Вдигнах ръка към бузата му и казах:

— Ти наистина си прекрасен.

И тогава очите му се стоплиха и той се завъртя, така че и двамата лежахме на една страна, а бедрото му бе между краката ми.

— Ти също си адски прекрасна.

— Това, че мислиш така, ме прави щастлива.

— Това, че ти си щастлива, прави и мен щастлив — отвърна той и аз се притиснах още по-силно в него.

Да, беше толкова… невероятно… прекрасен.

Джейк наклони глава към мен и ме целуна — лека и бърза целувка и все пак сладка.

След това се отдръпна съвсем мъничко и каза:

— Кафето се вари.

— Отлично. Това ли направи, когато мина покрай стаята?

— Аха.

— Значи, мина гол през къщата на баба.

Той се ухили и ме прегърна още по-силно.

— Аха. Освен това минах гол и през твоята къща.

Така беше.

Моята къща. Джейк гол.

Аз облизах устни.

Изведнъж лицето му стана сериозно.

— Да разбирам ли, че шибаният ти шеф не е дошъл да ти прави проблеми снощи?

Поклатих глава.

— Изобщо не съм го чувала. И нямам намерение да му се обаждам, докато не реша какво искам да му кажа.

— Накъде клониш? — попита той.

— Да напусна? — попитах в отговор.

Той се ухили широко, ала усмивката бързо му се изпари, когато зададе следващия си въпрос:

— Можеш ли да го направиш?

Аз кимнах.

— Трябва да се срещна със счетоводител, но наследството на баба се оказа значително. Освен това притежавам немалка сума в спестявания и инвестиции. Ще има данък върху наследството, но смятам, че и след него ще ми остане предостатъчно. — Очите ми се плъзнаха по гърлото му, когато довърших: — Просто не ми е приятна мисълта да нямам работа. Харесва ми да съм заета.

— И в движение — каза Джейк и аз вдигнах очи към него.

— Моля?

— И в движение — повтори той. — Насам-натам. Вечно на път. Рим. Париж.

— Не чак толкова — промълвих аз и веждите му се сключиха.

— Я пак?

Аз задържах погледа му и признах:

— Приятно ми е да съм в Лавандуловата къща. В Магдалийн. Понякога си вземаш почивка и се наслаждаваш на усещането да избягаш от рутината и да се потопиш в нещо различно. Ала в крайна сметка почти винаги искаш да се върнеш към другия си живот. Да се прибереш у дома и обичайното си ежедневие. Тук съм от известно време, Джейк, и дори преди позорното посещение на Хенри вчера знаех, че ще го помоля да върша възможно най-много от работата си от тук, защото осъзнах, че съм си вкъщи и искам да остана.

— Значи, така или иначе, си щяла да забавиш темпото?

— Да.

Ръцете му ме прегърнаха още по-силно, лицето му омекна, а очите му се стоплиха.

— Това е добра новина, Готина.

— Да.

— А сега, какво, по дяволите, значи позорно?

Аз се изкисках и се наведох, за да го целуна посред думите, след което се облегнах назад, наслаждавайки се на усмивката му.

— Недостойно. Срамно — обясних.

— Много хубави неща има у теб, миличка. Едно от тях е, че Итън започва да попива речника ти. Кълна се, преди Конър да го заведе на училище тази сутрин, го чух да казва, че бил разлютен, и ако го разбрах правилно, имаше предвид, че е ядосан.

— Използвал го е правилно — потвърдих аз, ала думите му ме обезпокоиха. — Конър води Итън на училище?

— Понякога. Отварям залата рано, за да могат момчетата да си направят тренировката, преди да отидат на работа. Ако не успея да се върна навреме, Конър или Амбър го откарват в училище, понеже и двамата имат коли.

Именно тогава осъзнах, че Джейк действително трябваше да отваря залата. Освен това снощи беше споменал, че се налага да отиде в клуба и че ще го направи, след като децата заспят.

— Често ли ходиш в клуба, когато децата си легнат? — попитах го.

— Почти всяка вечер. Залата някак успява да не излезе на загуба, но нямаше да е така, ако имах служители, затова аз съм този, който отваря и затваря. Кон ми помага, когато има време, но то е рядко, защото самият той ходи на работа, а аз бездруго разчитам на него вкъщи и за брат му, а през времето, което му остава, трябва да заляга над книгите, да тренира, пък и да се забавлява. Има едно момче, което ми помага в клуба, но там винаги може да се случи нещо. Мястото е добро, но за това човек трябва да работи. Каквото и да правиш, все ще се появи някой и друг по-съмнителен тип. Не създават неприятности, ако знаят, че ще дойда, но не са сигурни кога. Понякога прекарвам там и цялата нощ, ако децата нямат нищо против да останат с Ит вкъщи. Понякога пък се появявам чак като дойде време да затваряме. Те никога не знаят кога, но са сигурни, че ще дойда, така че, ако на някой му се прииска да прави проблеми, бързо му минава.

— С други думи, водиш същия живот, както и преди да притежаваш стриптийз клуб, само че изкарваш повече пари и нямаш жена, която да се грижи за децата ти.

— Да, бейби, само че имам деца, достатъчно големи, за да се грижат за малкия си брат. Справяме се.

— Кога отиде в клуба снощи? — попитах аз.

— Малко след единайсет.

— И кога се върна?

— Около два.

— И след това стана преди седем, за да отвориш залата?

Джейк се завъртя, така че аз лежах по гръб, а той беше отгоре ми и доближи лице до моето.

— Добре сме — увери ме той.

— Виждам го. Ако не се броят обикновените тийнейджърски истории, децата ти са щастливи. Здрави са. Имат добър дом. Стаи, които харесват. Нахранени са. Очевидно много те обичат. Ти ясно даваш да се разбере, че си на тяхно разположение, и прекарвате време заедно. Знаят, че те е грижа за тях. Строг баща си, когато се налага, но си достъпен. Всичко това е хубаво. Прекрасно всъщност. И ти не го показваш, което е добре за тях, тъй като не го усещат, но то вероятно те изцежда.

— Какво се опитваш да кажеш? — Джейк наклони глава на една страна. — Че трябва да зарежа залата? Защото не мога да се откажа от клуба. Той е причината децата ми да имат стаи, които харесват.

— Не, казвам, че трябва да си поспиваш до по-късно или пък да караш Итън на училище, а аз мога да отварям залата вместо теб и да стоя в офиса, докато не се появиш, в случай че някой се нуждае от нещо. Достатъчно е само да ми покажеш къде се намира всичко.

Джейк не каза нищо.

Затова аз продължих:

— Не може да е чак толкова трудно. Докато съм там, ако нямаш счетоводител, мога да ти водя сметките. Нямам диплома, но преди доста време изкарах курсове, за да мога да го правя за Хенри и да му отговарям, ако има някакви въпроси за финансите си.

Джейк все така не казваше нищо.

За разлика от мен.

— Или пък бих могла да ходя в клуба вечер. Нямам същото властно присъствие като теб, но ако другите знаят, че с теб сме двойка, ще им е ясно, че мога да ти съобщя, ако нещо не е наред, и това вероятно ще ги възпре да го правят. Най-малкото, ти ще научиш за него и ще им попречиш. Бездруго съм нощна птица. Изобщо не би било проблем да прекарвам известно време в клуба, за да държа нещата под око.

Джейк продължи да мълчи и аз започнах да се тревожа.

Причината да се тревожа бе, че той определено беше мъж. Властен мъж. Уверен във всичко, което правеше, включително и в уменията си като баща.

А онова, което бях казала току-що, би могло да се изтълкува така, сякаш подлагам на съмнение способността му да се оправя с начинанията, дома и децата си.

Затова побързах да добавя:

— Не казвам, че не можеш…

— Замълчи, Готина — прекъсна ме той и аз затворих уста.

Той дълго се взира в мен. Толкова дълго, че едва се сдържах да не се размърдам неспокойно. Вместо това обаче казах:

— Съжалявам. Не исках да те обидя. Това не беше…

Ръката му се вдигна към челюстта ми и палецът му се плъзна по устните ми, карайки ме да замълча. А после главата му се наведе и устните му докоснаха моите.

Слава богу, не беше се разсърдил.

Когато откъсна устни от моите, той прошепна:

— Мама Меца, която се грижи за децата ми. Добра жена, която се грижи за своя мъж.

— Моля? — прошепнах в отговор, макар да знаех какво казва и то много ми харесваше. От нежната му целувка разбрах, че и на него му харесва.

Вместо да отговори на въпроса ми, той ми разказа една история:

— Преди три-четири години Джуниър го съкратиха. Трудно му беше да си намери работа, защото икономиката беше зле и безработицата беше голяма. Алиса също го бе закъсала. Хората по-рядко си правят прическа и маникюр, когато парите не достигат. Въпреки това тя затваряше все по-късно и работеше в дните, когато обикновено почиваше, та клиентите й да имат повече възможности да идват. Не направи проблем от това, че трябва да работи толкова много. Продължи да се грижи за къщата. Готвеше, понеже Джуниър се хващаше да върши какво ли не, по всяко време на денонощието, приемайки каквато работа успееше да намери. Или кръстосваше целия щат на интервюта. Тя никога не се оплакваше. Никога не го тормозеше. Той беше без работа близо три години, а видеше ли ги заедно, човек можеше да си помисли, че всичко е на шест. За нея слънцето изгрява и залязва с него. Всяка сутрин и всяка вечер. И тя му го показва всеки ден. А той я обича за това. Би спрял куршум с тялото си за нея. Би издъхнал с името й на уста. Защото тя е добра жена, която се грижи за своя мъж.

Когато Джейк замълча, в очите ми имаше сълзи.

И реших, че наистина, ама наистина харесвам Алиса.

Само че той не беше свършил:

— Женил съм се три пъти. И никога не съм имал това. Нито една от жените, които носеха моя пръстен, не ми го даде. Не ми каза, че съм прекрасен. Не ми предложи да помогне, когато нещата тръгваха на зле. Сега нещата са стабилни и вървят добре, познавам те само от две-три седмици, а ти вече ми предлагаш помощта си, въпреки че не се нуждая от нея.

— Не можеш редовно да си лягаш в два сутринта и да ставаш в шест и половина, Джейк. Не е здравословно — меко казах аз.

— Правя го от години, Джоузи, това е животът ми, свикнал съм. Не ми пречи. Успявам да намеря време, за да си отспя — отвърна той също така меко. — Това, което страшно ми харесва, е, че теб те е грижа.

— Радвам се, че ти харесва, Джейк. И то много — казах, обвивайки ръце около него. — Но въпреки това смятам, че трябва да ми дадеш ключове за залата или да ме разведеш из клуба. А може би и двете.

Тялото му се разтресе още докато говорех. Докато свърша, цялото легло подскачаше, а той се усмихваше.

— Не се шегувам — уверих го.

Дълбокият му глас също трептеше, когато ми отговори:

— Знам, че не се шегуваш.

— Значи, ще ми дадеш ключ от залата и ще ме разведеш из клуба?

— Ще престанеш ли да говориш за това, ако не го направя? — попита той, все така усмихвайки се.

— Малко вероятно.

— Тогава явно ще трябва да го направя — отговори той, все още усмихнат.

— От това ще се почувствам по-добре.

— Което пък е моята работа — да те карам да се чувстваш добре — заяви той, но звучеше така, сякаш се закача с мен.

Реших да не обръщам внимание и вместо това заявих:

— Можеш да ми плащаш за помощта с оргазми.

Това не беше посрещнато с усмивка.

О, не.

Джейк избухна в толкова силен смях, че рухна върху мен, заровил лице в шията ми, и аз поех по-голямата част от тежестта на тялото му.

Беше много корав. Много топъл. И много тежък.

— Джейк — изхъхрих, притискайки го в прегръдките си.

Той се надигна, като продължаваше да се смее гръмогласно.

— Изобщо не се шегувах — уверих го през смеха му, което го накара да допре чело в моето и да се разсмее още по-бурно.

Аз го плеснах лекичко по гърба и той вдигна глава, веселието му утихна, но не изчезна съвсем.

— Защото даваш много хубави оргазми — уведомих го.

— Чух го, усетих го, видях го, бейби — отвърна той, кискайки се тихо. — Но ще ти ги давам безплатно.

Да, разбира се, че щеше да го направи.

— Тогава можеш да ми плащаш с тако.

Той задържа погледа ми и поклати глава, а тялото му отново се разтресе.

Очите ми се присвиха.

— Това също не беше шега.

Изведнъж смехът му затихна и той сложи ръка на челюстта ми. Също толкова внезапно тялото му се оказа върху моето, а и властното му присъствие ме обгърна, топло и закътано, и най-вече — сигурно.

— Нали знаеш, че Лиди ми говори за теб?

Аз не казах нищо. Сърцето изведнъж заблъска в гърдите ми и ръцете ми, обвити около него, потръпнаха.

Ала това също беше отговор и Джейк го разбра.

— Знам за баща ти. Знам какво е причинявал на майка ти. Знам, че го е правил често. Пред теб. Знам, че те е викал да слезеш само за да гледаш. Знам, че това е прецакано, и знам, че е прецакало и теб.

Той замълча, а аз се стегнах, за да посрещна онова, което предстоеше.

— Знам за Анди.

Затворих очи и извърнах глава. Въпреки че го бях очаквала, не бях готова за това, ала когато се раздвижих, Джейк доближи устни до ухото ми и продължи:

— Знам и за онзи тип.

Аз още по-плътно стиснах очи.

— Не ти казвам всичко това, за да ти причиня болка. Предполагам, че Лиди го сподели с мен, за да го превъзмогне. Тя ме харесваше и ми се довери — с разказа за миналото си и с онази част от теб, която ми даде по този начин. А за мен то е чест, бейби — нейното доверие и знанието за теб.

Той замълча и помилва челюстта ми с палец, а когато не казах нищо, продължи:

— Казвам ти го сега, когато си моя, когато си с мен, гола, притисната в тялото ми, на сигурно място, когато и двамата сме сигурни, че държим един на друг и че искаме да съградим нещо заедно. Казвам ти го, за да знаеш, че ми е ясно какво означава това за теб. Ти нямаш опит във всичко това. Никога не си имала мъж и ми е ясно защо. Наистина. С цялото си същество го разбирам, бейби. Един ден двамата с теб може би да стигнем дотам. Когато си готова. Засега всичко, което трябва да знаеш, е, че ще ги правя тако, докато ти омръзне дори да го гледаш, ако това искаш, и ще го правя само защото ти го искаш. Всичко се свежда дотам, че ти се грижиш за мен, а аз се грижа за теб. Ще ти давам толкова оргазми, колкото поискаш. Ще ти приготвям вечеря, ще те водя на ресторанти, ще ходим в Ню Йорк, за да се видиш с приятелите си, ще летим до Париж, ако ти се доядат охлюви — каквото пожелаеш. Ала няма да го правя в замяна на нещата, които ти правиш за мен. Това, което ти ми даваш, си е само за себе си. Нещата може да се развалят единствено ако започнеш да чувстваш, че не получаваш от мен онова, от което се нуждаеш, но продължиш така, просто по навик.

Той замълча, ала аз и този път не отговорих.

— Разбираш ли ме, Джоузи?

Поех си дъх, отворих очи и го погледнах.

Всичко, което беше казал, бе прекрасно. Наистина прекрасно.

Удивително.

Ала онова, което попитах, бе:

— Знаеш за Анди?

— Да, бейби — нежно отвърна той.

— Знаеш какво се случи, след като татко разбра…

— Вкарал те е в болница. Да.

Аз стиснах устни.

— Знам, че Лиди се е оплакала от сина си на Службата за защита на децата и е получила настойнически права над теб — добави той.

Баба наистина му беше разказала за мен.

Всичко.

Не бях в състояние да направя друго, освен да кимна.

Джейк продължи:

— Знам, че си прекарала последната година от гимназията в „Сейнт Майкълс“. Добро училище. Частно. Само за момичета. Безопасно. Достатъчно близо, за да можеш да бъдеш с Лиди.

Аз отново кимнах.

— Знам, че си отишла в колеж и там си срещнала най-невероятния задник.

Сърцето ми подскочи.

— Може ли да не говорим за това точно сега? — помолих немощно.

Палецът му отново ме помилва.

— Да, миличка.

— Прав си. Никога не съм имала връзка. Не и… не и оттогава.

— Моята история също не струва, така че заедно ще трябва да намерим правилния път.

Аз задържах погледа му. Харесваше ми това, което Джейк правеше; харесваше ми, че не ме кара да се чувствам особена или слаба заради решенията, които бях вземала и живота, който бях водила.

И определено исках да намеря правилния път заедно с него.

Погледът ми се спусна към рамото му и аз сама заговорих за онова, за което го бях помолила да не говорим.

— Открих баща си у него — признах.

— Знам — отвърна той тихичко.

— Не Анди — уточних, за да съм сигурна, че разбира. — Той беше прекрасен преди това. Беше прекрасен и после. Обаждаше ми се. Дори ми писа. Ала аз не можех да се върна назад.

— Знам.

— Имах предвид другия — допълних, макар че той знаеше за кого говоря.

— Да.

— Боях се, че никога няма да намеря нищо друго.

— Разбирам.

И в този миг най-сетне проумях онова, което ми беше казал в нощта, когато станахме любовници.

— Затова си сложих маска, за да се скрия и никога да не намеря каквото и да било.

Без да престава да милва челюстта ми, Джейк прошепна:

— Да. Точно това си направила. И знаеш ли какво обожавам?

Какво обича?

— Какво обожаваш, Джейк?

— Обожавам това, че се отърси от тази маска, докато ме гледаше как се бия. Че онова, което успя да премине през защитната ти броня, се случи именно тогава. Докато беше там заради мен, докато ме гледаше как правя нещо, което открай време обичам. Знам, че не искаше да отидеш на мача, но дойде заради мен. И сега, каквото и да казваш, след като си свали бельото за мен и ме изчука до стената, всичко, което имам, си ти. Всичко, което децата ми имат, си ти. Имахме те и преди, но аз усещам разликата и не става дума за това, че си тук с мен, гола в леглото. Просто те имаме — смееща се и поставяща Миа на мястото й, готова да изслушаш Амбър, когато тя иска да излее възторга си от някакво момче, щастлива и некриеща, че е заради мен. Готова си да рискуваш за всичко това. Да работиш за него заедно с мен. Да опиташ за първи път от години. С мен. Ето какво обожавам.

Когато Джейк свърши, очите ми отново бяха овлажнели, така че палците му се плъзнаха по скулата ми, сякаш готови да уловят сълзите ми, ако потекат.

— Не се сърди на Лиди, задето ми разказа всичко това — настоя той нежно.

Аз поклатих глава, неспособна да осмисля напълно, че водя подобен разговор с Джейк, а той бе така близо до мен, така топъл и по-прекрасен отвсякога.

— Предполагам това, че тя го е направила, означава, че не трябва да го преживявам отново — отбелязах.

А определено не исках да го преживея пак.

Баба бе успяла да ми даде и това.

Ала аз бях тази, която се бе лишила от една голяма част от себе си, и очите ми отново се спуснаха към рамото му, когато отбелязах:

— Изгубих много от живота си заради тази броня, Джейк.

Възглавничките на пръстите му натиснаха лекичко лицето ми и когато отново вдигнах поглед към него, той каза:

— Живееш го сега, Джоузи. Но можеш ли да погледнеш назад и действително да ми кажеш, че животът ти не е бил пълен, след всичко, което си направила, хората, които си срещнала, местата, на които си била?

Аз поклатих глава.

— Не можеш — съгласи се той и се усмихна. — Просто сега имаш повече.

Сега имах повече.

Безкрайно повече.

— Мислиш ли, че именно това е искала баба за нас?

Видях как нещо пробяга през очите на Джейк, преди да плъзне ръка към шията ми и да отговори твърдо, милвайки гърлото ми с палец:

— Да.

— Значи, вярваш, че където и да е, тя е щастлива?

Още едно твърдо „Да“.

Аз също го вярвах и тази мисъл наистина ми харесваше, затова се отпуснах под него.

— Добре.

За миг ми се стори, че Джейк се кани да каже нещо, ала не го стори. Вместо това се приведе към мен и докосна устните ми със своите. А после отново. И отново. Направи го за четвърти път, но сега не се отдръпна и продължи да ме целува истински.

Докато го правеше, се претърколи и се озова отдолу.

И тогава аз го целунах.

След малко отново се претърколихме и аз пак се озовах отдолу.

И тогава Джейк отново си възвърна контрола над целувката.

Приключи, като плъзна устни надолу по шията ми и промълви:

— Слава богу, че донесох толкова презервативи.

Аз нямах нищо против да го правим и без тях.

От начина, по който ме гледаше обаче, имах чувството, че той не споделя мнението ми.

Две секунди по-късно, когато почувствах твърдината му да опира в бедрото ми, а ръката му улови едната ми гърда в шепа, вече не мислех за кондоми.

Не мислех за каквото и да било.

За нищичко (нито дори за кафе).

Нищо.

Освен Джейк.

Бях в градината и не разполагах с много време.

Септември напредваше и трябваше да извадя изсъхналите растения, да наторя почвата и да я прекопая, за да може да си отдъхне през зимата.

Искаше ми се да посадя домати следващата пролет. Царевица. Картофи. Тикви.

Да, определено тикви. На Итън може би щеше да му е приятно да си направи фенер за Хелоуин от тиква от моята градина.

Джейк си беше тръгнал, след като бях приготвила сандвичи за обяд. Нямаше го от половин час. Близо един. Времето летеше.

Градината ми изглеждаше далеч по-малка, когато помагах на баба преди години. Сега ми се струваше доста голяма. Невъзможно бе да свърша всичко, което трябваше да се направи този ден.

Щеше да се наложи да продължа утре.

Защото в три часа трябваше да съм при Алиса, за да ми направи маникюр, а преди това трябваше да взема Итън от училище. А после — питиета. Което означаваше, че трябва да изглеждам добре.

Определено трябваше да изглеждам добре. След като вземех Итън от къщата на Алиса, по покана на Джейк щях да остана за вечеря у тях, тъй като след това щяхме да отидем в клуба му, за да ми го покаже, „в случай че се наложи да ходиш там, за да го държиш под око вместо мен“ (това последното, изречено с леко потрепващи устни, сякаш то никога нямаше да случи и той просто искаше да ми угоди).

Само че аз щях да ходя там и да наглеждам нещата вместо него. Той имаше прекалено много отговорности. Не мислеше така, но действително се нуждаеше от помощта ми.

Възнамерявах да му покажа колко по-добре ще бъде, когато „неговата жена“ се грижи за него.

С тази мисъл изтръгнах едно изсъхнало царевично стъбло с усмивка на уста.

Усмивка, която замръзна, когато чух някой да изрича името ми.

Обърнах рязко глава и видях Хенри да стои от другата страна на бялата ограда, издигаща се около градината.

Вчера не бях имала време за сравнение, но днес го направих.

И видях онова, което бях виждала в продължение на десетилетия. Че Хенри Ганьон бе висок, мургав и красив. Имаше прекрасна гъста коса, която сякаш никога нямаше да посребрее (а знаех, че определено не я боядисва), и силни, поразителни черти.

Ала не като Джейк. Красотата на Хенри беше по-мека, по-фина.

Не можеше да се отрече, че Хенри превъзхожда мъжете, сред които се движехме.

Ала превъзходството му изобщо не можеше да се сравнява с това на Джейк.

Той ме огледа от главата до петите и безизразното му лице се превърна в безизразна маска. Разликата бе едва забележима, но аз го познавах прекалено добре, за да ми убегне. Знаех и какво означава.

Изглеждаше по този начин, когато онзи, с когото говореше, го дразнеше и той искаше да му покаже колко малко означава за него.

Досега никога не бе поглеждал мен по този начин.

— Хенри — започнах, прекосявайки градината в гумените ботуши на баба. Спрях от моята страна на оградата и задържах погледа му. Върху моето лице едва ли имаше маска — не ме беше грижа дали знае, че съм му сърдита. — Не съм сигурна, че съм готова да разговарям с теб.

— Утре сутрин заминавам за Париж — отвърна той. — Амант разреши да забавим снимките с един ден, за да мога да прекарам известно време с теб. То обаче изтече. Трябва да го направим сега или по телефона, а аз предпочитам да го направим сега.

Това обясняваше странните забележки на Амант, когато се чухме. Знаел бе, че Хенри ще дойде.

Знаеше също така, че ще отида да гледам боксов мач, и се бе досетил, че причината е, защото тези мъже проявяват интерес към мен.

Ето защо доста се подразних, задето не ме беше предупредил, че Хенри възнамерява да ме изненада.

В момента обаче не можех да мисля за това.

Можех да мисля единствено за онова, което трябваше да бъде казано между мен и Хенри очи в очи.

— Ако имаш да казваш нещо, Хенри, моля те, направи го. Имам работа в градината, а после трябва да взема Итън от училище. След това имам планове с една приятелка, а вечерта ще прекарам с Джейк и децата му. Така че не разполагам с никакво време.

Маската се смъкна от лицето му, макар и само за миг, преди да повтори рязко:

— Ще прекараш вечерта с Джейк и децата му.

— Да — потвърдих аз.

— Не ти ли е минавало през ума, че съдържателят на местния стриптийз клуб може да е подочул, че баба ти е била милионерка? — попита той и този път гласът му не беше рязък. А направо хаплив.

Аз изпънах гръб, усетила, че настръхвам.

— Ако намекваш, че Джейк се интересува от мен единствено заради парите на баба, това е както погрешно, така и обидно. А жлъчният ти тон относно бизнеса на Джейк е оскърбителен. Той държи много порядъчен клуб. Това ли дойде да ми кажеш очи в очи?

Без да обръща внимание на въпроса ми, той попита:

— Нима има почтени стриптийз клубове?

— Този на Джейк е такъв. Ако си дошъл чак до Лавандуловата къща, за да говорим за това, било е напразно. Нямам никакво желание да го обсъждам.

— Не затова съм тук.

Аз не казах нито дума, но задържах погледа му.

Челюстта му се напрегна за миг, а после той заяви:

— Разговарях с Даниъл и го накарах да се свърже с една компания от Лос Анджелис. Ще опаковат нещата ти от къщата ми за гости и ще ти ги изпратят експресно. Ще си ги получиш най-късно до края на седмицата. Освен това Даниъл се съгласи официално да поеме мястото на мой асистент. Ще ти дам обезщетение в размер на шестмесечното ти възнаграждение. Сумата ще ти бъде преведена в рамките на два дни. Документите ще пристигнат в Лавандуловата къща в същия срок. Трябва да ги подпишеш и да ги изпратиш обратно възможно най-скоро.

Усетих как напрежението в главата ми нараства.

— Значи, ме уволняваш, защото съм срещнала някого? — попитах.

— Прекратявам професионалните ни отношения, защото те вече не са конструктивни.

— И те не са конструктивни, защото си влюбен в мен, никога не си имал смелостта да направиш нещо по въпроса, аз срещам мъж, към когото изпитвам нещо, и ти правиш сцена. И тъй като имаш известна власт над мен, тази сцена приема формата на моето уволнение.

Изражението му не се промени. Ни най-малко.

— Ти имаш милиони, Джоузефин, а обезщетението е справедливо.

— Вярвам, че месечна заплата за всяка година, през която съм работила за теб, би било далеч по-справедливо, Хенри — отвърнах, просто за да го подразня, защото той дразнеше мен.

— Ще помоля Даниъл да промени сумата и текста в документите — отвърна Хенри незабавно.

И именно тогава почувствах удара в сърцето. Пронизване от стрела, толкова мъчително, че бе истинско чудо как не се олюлях.

Наранена гордост. Отново.

Ала този път стрелата бе насочена към мен.

— И това е краят? — попитах.

— Това е краят — потвърди той.

— Двайсет и три години съм до теб и ти просто ще ми дадеш толкова пари, колкото ти поискам, и ще си тръгнеш?

Отговорът му не се забави нито за миг:

— Да.

За трети път днес сълзи опариха очите ми, ала това не бяха добри сълзи, изтръгнати от силните чувства, събудени от прекрасната история на една прекрасна жена или пък от нежните думи на един мъж, към когото изпитвах все по-силни чувства.

Не, това бяха лоши сълзи, изтръгнати от усещането за загуба и предателство.

— Няма нужда от сълзи, Джоузефин — пренебрежително подхвърли Хенри. — Ние бяхме просто фотограф и неговата асистентка.

— Освен баба, през последните двайсет и три години ти беше единственото истинско нещо, което имах в живота си.

Маската му отново се смъкна, но той бързо я намести.

Ала не каза нищо.

— Нараних те — продължих аз — просто като осъзнах, че все още мога да открия щастие, и посегнах към него, а ти ми отвръщаш по този начин.

— Не съм сигурен какво щастие би могла да откриеш със собственика на стриптийз клуб в затънтено градче в средата на нищото, но ако това е, което искаш, Джоузефин, никой не ти пречи.

Той нямаше да ми пречи.

Като си тръгне от живота ми.

— Най-ранният ми спомен е как баща ми блъска главата на майка ми в пода на кухнята.

Думите прозвучаха сурово и грозно, каквито бяха. И под техния удар маската на Хенри се пръсна на късчета и той потръпна, сякаш го бяха зашлевили.

— Скоро след това тя ни напусна и никога вече не се върна. След известно време баща ми откри, че излизам с едно момче без негово разрешение, и ме преби така, че прекарах цяла седмица в болница.

Нова потръпване.

— Джоузефин…

— Баба ме спаси от това. Аз успях отново да стана нормална. Отидох в колеж. Влюбих се. Той беше властен, вярно е, но беше красив и ме обичаше. Или поне аз така мислех. Докато не ме преби за първи път. Паднах по стълбите и си счупих рамото. След това отново се върнах при баба.

Хенри вдигна ръка, ала аз отстъпих назад.

— Някога питал ли си се защо съм толкова резервирана, Хенри?

— Миличка…

— Хрумвало ли ти е да ме попиташ?

— Джо…

— Не. Не ти е хрумвало. Когато започнах да работя за теб, бях толкова влюбена, че всеки ден бе изпълнен с болка. Но трябваше да избирам между болката и това, да изгубя един от двамата души в живота ми, които обичах и уважавах. Затова я преглъщах.

Лицето му беше пребледняло.

— Била си влюбена в мен?

— Лудо.

Гласът му, когато прошепна, беше пропит с болка:

— Миличка…

— Да открия, че си изпитвал същото и дори не си ме попитал защо се защитавам по този начин. Защо съм толкова резервирана. Толкова откъсната. Дори не се опита да намериш начин да пробиеш бронята ми. Нито за миг не съм си помисляла, че споделяш чувствата ми, защото… защото… не знам защо го направи, но никога, нито веднъж дори не загатна, че изпитваш нещо такова към мен. Показваше го на цял куп жени, понякога — пред очите ми, но никога на мен.

— Показвах ти го непрекъснато, Джоузефин — нежно каза той.

— Не — поклатих глава. — Джейк го направи. Той знаеше всичко за мен и разбираше, че трябва да действа предпазливо, но въпросът е там, че осъзнал веднъж, че ме харесва, че е привлечен от мен, той действа.

— Опасявам се, че е имал нечестно предимство, миличка, защото аз не знаех нищо от това — изтъкна Хенри.

— Ти… не — аз се наведох към него — попита — изсъсках и се изправих. — Две десетилетия, а ти не попита, Хенри?

— Откъде можех да знам, че има нещо, за което да попитам, Джоузефин?

— Ако обичаш някого, искаш да знаеш всичко за него. Искаш да излекуваш всичките му рани. Искаш да бъдеш до него, когато се нуждае от теб. Искаш да бъдеш с него през цялото време.

— Да не се опитваш да ми кажеш, че си влюбена в мъж, когото познаваш от две седмици?

— Не, Хенри. Опитвам се да ти кажа, че именно това ти давах в продължение на двайсет и три години.

Видях го да потръпва отново. Знаеше, че е вярно. До последната дума.

— Как би могъл да настояваш за нещо подобно с човек, който работи за теб? Някой, който е важен за теб. Някой, когото можеш да изгубиш, ако объркаш нещо, а знаеш, че не си в състояние да понесеш загубата му.

— Не знам. Може би го правиш, защото това, което би могло да се получи, си заслужава риска.

— Нека ти напомня, миличка, че ти си изпитвала същото и също така не си поела този риск — меко каза той.

Прав беше.

Напълно прав.

— Боях се — отвърнах.

— Сега го разбирам. Тогава нямаше как да знам.

Прав беше и за това.

Аз наведох очи към пръстта в краката си.

— Джоузефин — повика ме Хенри и аз го погледнах.

— Не е било писано.

— Как бихме могли да знаем, след като никога не опитахме? — попита той.

— Защото се влюбвам в мъж, когото познавам едва от две седмици, но дори отсега знам, че не мога да си представя и ден без него. Не — поклатих глава, докато лицето на Хенри отново придобиваше суров вид. — Мога да си го представя. Просто не искам.

— Не съм сигурен, че е подходящ за теб.

— А аз не съм сигурна, че ти би могъл да бъдеш, след като казваш подобно нещо, при положение че изобщо не го познаваш.

— Знам, че вчера си разменихме реплики, които изобщо не бяха приятни, той беше там през цялото време и нито веднъж не се намеси, за да те защити.

— Прав си. Не го направи. Но разбира се, ти беше моят работодател от години насам, а аз съм четиресет и четири годишна жена, така че не би било уместно да се намеси. Ала когато чувствата ми преляха след тази сцена, тогава той се намеси, взе ме в прегръдките си, милваше ме по косата и ме успокояваше.

— С други думи, той е самото съвършенство — заяви Хенри невярващо и може би малко саркастично.

— Ни най-малко. Има невероятно закрилнически характер и е абсурдно властен. Освен това му е навик да ми избира място, обикновено до себе си, и го прави, като ме настани в него. Може да бъде истински диктатор и често пъти е. Смее се, когато съм сериозна, и крещи с пълно гърло от стаята, в която се намира, на онзи, с когото иска да говори, независимо къде е той. Често ругае, дори и пред децата си, и им позволява да правят същото, особено най-големият му син, за което много скоро възнамерявам да си поприказвам с него. Сигурна съм, че има и други лоши навици, които ще открия, ако имам тази възможност. Онова, което ме прави щастлива, е, че ще имам тази възможност.

— С други думи, отказваш се от нас — заяви Хенри.

— Не, с други думи, ние имахме нашето време и то отмина. И двамата сгрешихме. А сега аз продължавам напред. Не аз дойдох чак дотук, за да се уволня, Хенри. Ти го направи.

— Би ли могла да работиш с мен, знаейки какво изпитвам? И ако действително те е грижа за мен, би ли искала да го правиш, принуждавайки ме да гледам как се влюбваш в другиго?

— Не, възнамерявах да напусна — признах. — Надявах се обаче да го направя така, че да спася връзката си с човек, когото истински обичам дълбоко и който означава много за мен. Просто все още не бях измислила как да го направя.

Хенри не каза нищо, но задържа погледа ми.

Аз сторих същото.

Той пръв наруши мълчанието:

— Мамка му, трябваше да дойда на погребението на Лидия с теб — каза рязко.

Трябваше.

Наистина трябваше.

Но не го направи.

Ако го беше сторил, аз нямаше да имам Джейк.

Нито Амбър.

Нито Итън.

Нито Конър.

Затова не казах нищо.

— Прецаках всичко между нас — прошепна той и от начина, по който го изрече, гневът ми намаля, ала болката се усили.

— И двамата го направихме — отвърнах тихо.

— С минало като твоето, ти нямаше избор. Аз обаче имах.

Не можех да споря с това.

— Аз прецаках всичко между нас — повтори той.

Приближих се и сложих ръка на гърдите му.

— Престани, Хенри.

— В продължение на двайсет и три години всяка сутрин с нетърпение очаквах да те видя как прекрачваш прага на хотелската ми стая с чаша кафе, миличка. Даниъл изобщо не е толкова привлекателен, да не говорим, че изобщо не е правилният пол. Той ми го изпраща по румсървиса.

Затворих очи и отпуснах глава върху ръката си на гърдите му.

О, колко обичах всяка сутрин да влизам в стаята му с чаша кафе. Усмивката, с която той ме посрещаше. А после сядахме, за да си побъбрим — за работата, която трябваше да свършим този ден, къде отивахме, какво предстоеше, за всякакви дреболии.

И как само ме караше да се смея.

Поглеждайки назад сега, знаейки нещата, които бях научила, си дадох сметка, че той бе полагал усилия за това, трудил се бе, за да ми го даде.

Всяка сутрин.

Ръката му се вдигна и се обви около тила ми. Усещането беше приятно и топло в хладния есенен въздух. Силно. Мило. Прекрасно.

Допрял устни до косата ми, той прошепна:

— Ако откриеш начин да спасим връзката ни, само ми кажи и ще го направим.

Аз дойдох още по-близо и сложих буза на гърдите му, като ми се искаше оградата да не ни разделяше.

Ръката му стисна лекичко тила ми и все така с устни в косата ми, той каза:

— Това ме убива, миличка, така че трябва да си вървя.

Аз кимнах, при което бузата ми се плъзна по ризата му, и понечих да се отдръпна, защото не исках да нараня Хенри. За нищо на света.

А вече го бях направила.

Без да искам, но го бях направила.

Така че трябваше да престана.

Не можах обаче да се отдръпна, защото ръката му ме спря. Вдигнах очи и го видях да се навежда към мен.

А после ме целуна. Не целомъдрено докосване по устата.

Устните му се разтвориха над моите, по някаква причина моите сториха същото и езикът му се пъхна между тях.

Вкусът му беше прекрасен. Целуваше се много добре. Което изобщо не ме изненада. Това беше Хенри и почти всичко у него беше хубаво, а що се отнася до втората част, той определено имаше опит.

Ала целувката не ме възпламени така, както би трябвало да го направи. Така както би могла да го направи. Така както би го направила само преди три седмици.

Защото тази сутрин бях имала Джейк, устата му, ръцете му, тялото му и той ми беше дал толкова много дори докато вземаше от мен, че нищо не би могло да се сравнява с това.

Нищо.

Нито дори Хенри.

Той откъсна устни от моите и ме погледна.

Видя го, защото дори не се опитах да го скрия.

Гласът му отново бе пропит с болка, когато промълви:

— Мамка му, прецаках всичко между нас.

Гърлото ми се сви и единственото, което бях в състояние да сторя, бе да отстъпя назад.

Ръката му върху тила ми се отпусна, когато го направих, и очите ми отново се изпълниха със сълзи.

Как бе възможно да чувствам, че с Джейк имам всичко, и все пак, в този миг, знаейки, че Хенри си отива, а баба я няма, да ми се струва, че съм изгубила всичко?

— Искам да бъдеш щастлива — нежно каза той и аз преглътнах, а сълзите пареха очите ми. — Наистина.

— Аз също се надявам да бъдеш щастлив.

Гърлото ми се сви до болка, когато Хенри наклони глава на една страна и каза:

— Довиждане, моя Джоузефин.

— Довиждане, Хенри — успях да изрека с усилие.

Той се усмихна. Тъжно. Изгубено.

И това ме съкруши.

А после той си тръгна.

Потопих краката си във ваничка, пълна с топла вода и мехурчета, и в мига, в който го направих, Алиса нареди:

— Окей, сладурче, а сега ми разкажи всичко.

Вдишах учуден поглед към нея.

Очевидно беше, след като Хенри си тръгна. След като се отказах от работата в градината и влизайки в къщата, открих цял куп многословни съобщения от Алиса, в които ми обясняваше как да направим нещата с Итън, Браянт и Софи.

Беше, след като оставих Итън и двамата с Браянт хукнаха нанякъде, след като се запознах със Софи (и открих, че тя беше най-голямата, Браянт — най-малкият, а между тях имаше още трима). Беше и след като установих, че Софи е една по-млада, по-срамежлива и по-тиха Алиса и че е много мила, нещо, което разбрах само за пет минути, прекарани в компанията й.

Беше и след като се бях качила в колата на Алиса и тя ни беше откарала в града, паркирайки зад салона си. След като отключи, запали осветлението и приготви стола за педикюр. След като огледах салона й, който изобщо не приличаше на „Къщата за красота на Мод“, а скъпарски спа център, какъвто човек можеше да открие в Ню Йорк, Лос Анджелис и дори Париж. Беше издържан в златно, сребристо и кремаво и имаше модерни кристални полилеи, които пречупваха светлината по изключително красив начин.

Беше и след като я погледнах и видях, че ме наблюдава с топла загриженост в кафявите си очи.

— По цял ден съм затънала до уши в кучки, занимавам се с това от години и знам какво означава изражение като твоето. Така че — разказвай.

Именно тогава аз зарових лице в шепите си и избухнах в сълзи.

Мина известно време, преди Алиса да свали ръката ми от лицето и да натика в нея цял куп носни кърпички. Погледнах я с пълни със сълзи очи.

— Разкажи ми — настоя тя.

Не знам защо, може би заради тона й, може би заради благия поглед в очите й или пък заради това, което Джейк ми беше разказал за нея, ала аз го направих.

Избърсах лицето си, издухах си носа и й разказах.

Всичко.

Разказах как дядо ми се бе отнасял с баба. Как баща ми и чичо ми се бяха държали по същия начин, докато растяха, повтаряйки всичко, което бяха видели от баща си. Не я уважаваха. Обиждаха я. Забъркваха се в неприятности. Пиянстваха. Правеха живота й, който и така бе същински ад, още по-ужасен. И изобщо не ги беше грижа. Никога не ги беше грижа.

Разказах й за първия си спомен от родителите ми, както и още няколко.

Разказах й за Анди. Колко прекрасен бе. Как бе най-доброто първо гадже на света. Как разбираше колко ужасен бе баща ми и се опитваше да компенсира това по безброй мили начини. Колко нежен бе с мен. Колко внимаваше да опази връзката ни в тайна. Как бях научила от приятелката ми Алиша, че след като баща ми ме нарани, той побеснял и полицията дошла да го прибере, след като нахлул в къщата на баща ми и се разкрещял, трошейки каквото му попадне.

Разказах как бе свършило всичко това и как бяха приключили отношенията между мен и баща ми.

Разказах й как бях оставила Анди в миналото си.

Разказах й за баба. Как ме беше спасила, как се беше грижила за мен, как ми бе помогнала да излекувам раните си.

Разказах й как отидох в университета, безгрижна и щастлива, и как срещнах очарователен, красив студент, как се влюбих и как, след като той завърши, отидох да живея при него.

Разказах й как бях започнала да се страхувам от него и от избухливия му характер и как най-сетне той ме беше пребил.

Разказах й как отново бях избягала при баба, как бях открила Хенри, надянала бях защитната си маска и бях заживяла живота си.

Разказах й как баба бе починала, как ме бе оставила на Джейк в завещанието си и как той ме беше взел.

И накрая й разказах всичко, което се беше случило от тогава, с Джейк, с Джейк и Мики, с Джейк и Хенри, завършвайки с болезнената среща с Хенри отпреди няколко часа.

През цялото това време Алиса работеше върху стъпалата ми, оправяше ноктите ми и слушаше. След като по време на малкото разговори, които бях провела с нея, едва се бях вредила да вмъкна няколко думи, сега тя не каза нищо, освен някое и друго „окей“, „аха“, „мамка му“ и „по дяволите“.

Ала когато свърших, тя ме погледна право в очите и заяви:

— Момиче, ама че кофти история.

И колкото и да беше странно, тези нейни думи, това, че тя го виждаше по този начин и че беше потвърдила онова, което дълбоко в себе си знаех, че е вярно, ми се стори невероятно дълбоко. Толкова, че то отвори нещо в мен, нещо, което сякаш лумна в светлина и изпепели и последните останки от моята маска.

— И тя те прави още по-голяма легенда, отколкото беше преди — продължи Алиса.

Онова, което беше казала преди малко, беше хубаво.

Това обаче ме обърка.

— Моля?

— Момиче, това, че баща ти е бил такъв огромен задник, майка ти те е зарязала, а първият ти мъж се оказал такъв колосален гадняр… — Тя поклати глава и продължи: — То би прекършило много жени. Особено, при положение че е започнало още от раждането ти. Дори и преди това, след като и баба ти е имала същия живот. Истинска лудост. Ала ти? — Ново поклащане на главата. — Теб не те е прекършило. Намерила си си страхотна работа, обикаляш света и си общуваш с най-готините типове, попивайки целия този стил, за да го превърнеш в своя запазена марка. Ти си върхът.

— Но… Ъъъ… — заекнах аз. — Не смяташ ли, че е било проява на слабост, че се криех и не…

— Бейби, всички правим каквото трябва, за да оцелеем. Ти си оцелявала с дизайнерски рокли, самолетни билети за първа класа, шампанско и хайвер. — Тя ми се ухили. — Смятам, че си се справила добре.

Не го бях поглеждала по този начин. Ала сега, като се замислих, осъзнах, че действително е така.

— Госпожа Малоун беше номер едно — заяви Алиса. — Това, че те е оставила на Джейк в завещанието си? — Тя поклати глава и крайчетата на устните й се извиха нагоре. — Открай време знам, че й сече умът, но не си давах сметка точно колко.

— Вярно е — съгласих се, отвръщайки на усмивката й.

Алиса ми намигна и отново се зае с ноктите ми.

— Кофти е, че е станало така с този Хенри — продължи тя. — Искам да кажа, жал ми е и за двама ви, всичката тази несподелена любов, в продължение на години. Като в някой от онези шантави артфилми, в които си мислиш, че ще излезе легендарна любовна история, а накрая никой не получава това, което иска, и като свърши филмът, ти се иска да отидеш право в бара и да обърнеш поне една дузина водки, докато забравиш, че си го гледал.

— Точно така се чувствам и аз в момента — потвърдих и й се усмихнах, когато тя вдигна глава от ноктите ми, които тъкмо лакираше. — Ала маникюр и педикюр от една мила жена, която умее да слуша, е дори по-добро — довърших тихичко.

Тя ме погледна с меко изражение, от което хубавото й лице още повече се разхубави, и отбеляза:

— А най-готиното е, че когато това тук изсъхне, ще продължим именно с водка.

— Да, това наистина е хубаво — съгласих се и тя отново се зае да ме лакира, така че когато продължих, аз говорех на наведената й глава: — Макар че го очаквам с нетърпение, никак не ми се мисли за това, как ще разкажа на Джейк какво се случи с Хенри днес.

При тези думи Алиса вдигна рязко глава и аз видях, че очите й се бяха разширили.

— Какво? — възкликна тя с изтънял глас.

— Аз… Ъъъ… никак не ми се мисли как ще разкажа на Джейк за случилото се с Хенри.

Алиса тръсна няколко пъти глава, сякаш опитваше да я проясни, докато прибираше четчицата обратно в шишенцето с лак. След това прикова очи в моите.

— Момиче, не можеш да разкажеш и дума от случилото се на Джейк.

Аз сбърчих вежди.

— Защо не?

— Защо не? — повтори тя невярващо.

Аз кимнах.

— Защото, момиче, той е Джейк Спиър.

Това не обясняваше нито думите, нито реакцията й, защото аз знаех, че той е Джейк Спиър, и все още бях объркана.

— Алиса… — започнах, ала тя ме прекъсна, придърпвайки малкото си столче още по-близо до мен.

— Чуй ме, Джоузи. Не си имала мъж от доста време, а онези, които си имала, са били първокласни задници, така че не ги разбираш тези неща. Но когато имаш мъж и този мъж е Джейк Спиър, не му казваш, че готиният тип, който от десетилетия е влюбен в теб, е дошъл у вас, когато него го е нямало, за да те пази. И определено не му казваш, че същият този тип те е целунал. Не и когато е толкова прясно. Не и след пет години. Никога.

Не мислех, че това е добър съвет. Не и с Джейк. Той беше много откровен и предполагах, че очаква същото и от мен.

Затова казах:

— Не съм сигурна, че Джейк би искал да скрия нещо такова от него, — Алиса поклати глава.

— Бейби, нека ти разкажа една история, защото Джуниър е замесен от същото тесто, от което и Джейк. И така, понякога излизаме да пийнем по нещо и се случва някой да ме позагледа. Случва се дори да се приближи, без да го е грижа, че на пръста си съм надянала страхотния пръстен, който ми е дал моят мъж. Случва се само когато Джуниър не е наблизо — когато е с мен, това никога не се случва. Но ако и той е там, да кажем, ако тъкмо се връща от едното място и го види, аз разкарвам нахалника и го правя възможно най-бързо, а когато Джуниър ме попита какво става, му отговарям, че ме е питал колко е часът. Или какъв е резултатът от мача. Или нещо такова. Не му казвам, че онзи се е опитвал да ме сваля. Направя ли го, Джуниър ще отиде право при него и ще го смаже от бой, а после аз ще трябва да събирам пари, за да му платя гаранцията.

Думите доста ме смутиха.

— Лъжеш съпруга си?

— Абсолютно!

Колко странно.

— Мислиш ли, че Джейк би отишъл да намери Хенри? — попитах я.

— Абсолютно!

Мили боже.

— Но Хенри утре лети за Париж.

— Ще трябва да отиде на Луната, за да избяга от един ядосан Джейк Спиър, след като е научил, че той за втори път е дошъл неканен у вас, отново се е държал като задник, а после те е целунал. Изобщо няма да го е грижа, че целувката не е означавала нищо, защото ти имаш очи само за него. Прав или не, когато мъж като него вземе една жена за своя, тя… е… негова и никой няма право да се приближава. Не ме е грижа дали с този Хенри сте влюбени един в друг още от петнайсетгодишни и сте научили какво е секс, гледайки скришно „Синята лагуна“[1]. И определено никой няма право да я хване неподготвена с гадна, конфронтация. Първия път Джейк може и да не се е намесил, оставяйки те да се оправиш сама. Ала след като този тип е опитал втори път… — Тя отново поклати глава. — Забрави.

— Той неведнъж ме пита дали Хенри се е свързал с мен след онзи първи път — признах си.

— Бас държа.

— И когато ми нареди да разваля срещата си с Мики, стоя пред мен, сложил ръка на врата ми, докато говорех с него.

— Бас държа, че го е направил.

Аз прехапах устни, защото всичко това придаваше тежест на съвета й.

Алиса обаче не прехапа устни, а каза:

— Попита ли те дали онзи тип се е свързал с теб, ще му отговориш, че не е. След време можеш да му кажеш, че ти се е обадил и че всичко между вас е свършило. Никога не му казвай за целувката. Никога. Чуваш ли ме?

Аз кимнах.

Да, чувах я.

Лицето й омекна и тя продължи:

— Миличка, ще ти го кажа направо — за една жена, която научи как да се оправя с мъж като Джейк или Джуниър, наградата е… майко мила. — Тя отново поклати глава. — Нищо по-хубаво. Те не дават толкова, колкото получават. Те получават каквото получават и дават много повече. Разсипват се, за да го правят. Пребиват се от работа, ако се наложи. Даваш ли му каквото трябва, той ще свали света в краката ти и ще го прави отново и отново.

Звучеше прекрасно, а знаех, че е вярно, защото Джейк вече го правеше.

Само че Алиса не беше свършила.

— Обаче трябва да се научиш да се оправяш с него. Как изглеждаш, как се обличаш, как се държиш… момиче, Джейк е върхът и съм сигурна, че много добре го знае, но това не означава, че не му е ясно какъв късмет е извадил с теб. И няма да иска никой да те заглежда, и ще се погрижи това да не се случва. Разправил се е с Мики… — Тук тя вдигна ръка и щракна с пръсти. — Ей така. Двамата са приятели, той е видял, че има конкуренция, и те е измъкнал изпод носа му, при това е действал бързо. Какво, мислиш, би направил, за да те опази от прочут, преуспял фотограф? Какво би направил, ако реши, че онзи тип ти причинява болка или се опитва да те сваля?

— Хмм — промълвих аз.

— Точно така — съгласи се тя.

— Ще си помисля върху това — уверих я.

— Добре си помисли. Все още имаш чувства към този Хенри, както и той към теб, освен това не харесва Джейк, и то не само защото смята, че не е подходящ за теб. Ако Джейк го намери и го спука от бой? Какво мислиш, че ще направи този твой Хенри?

Разбрах какво иска да ми каже.

Тя се наведе към мен и понижи глас:

— Научи се да се оправяш с него. Погрижи се всичко, което зависи от теб, да бъде както трябва.

— Ъъъ… Окей — съгласих се колебливо, защото, макар да разбирах какво се опитва да ми обясни и то да беше логично, все още не бях убедена.

Ала тъй като тя изглеждаше напълно сигурна, реших, че засега е най-добре да се съглася.

— Исусе, сега пък аз се нуждая от питие. И то как — обяви тя и отново извади четчицата от шишенцето с лак. — Да те довършим и да идем да намерим водка.

— Алиса — повиках я, докато тя с едно съвършено движение положи слой привлекателен виненочервен лак върху показалеца ми.

— Да? — повдигна глава към мен тя.

— Благодаря ти, задето ме изслуша.

Очите й грейнаха и тя се усмихна.

— Когато поискаш, миличка.

— Ако ти… ами, когато ти поискаш, аз също съм насреща, надявам се да го знаеш.

— О — започна тя, насочвайки отново вниманието си към нокътя ми. — Определено ще се възползвам от предложението ти. Понякога изобщо не знам какво да ги правя Джуниър и моите хулигани. Имам много добри приятели и много добри клиенти, но повечето от тях имат големи усти. — Тя довърши показалеца ми и ме погледна. — А нещо ми казва, че ти знаеш как да пазиш тайна.

— Знам — уверих я аз.

— Тогава току-що те сложих начело в списъка си „Трябва да си намеря сестра, за да й надувам главата“.

Харесваше ми мисълта, че съм начело на този списък, затова се усмихнах, а Алиса се зае с палеца ми.

— А и най-после имам с кого да гледам мачовете. А това е страхотно.

Така беше.

Действително.

Всичко това.

Особено Алиса.

— Ала в никакъв случай не си прави бразилско изправяне. Те използват формалдехид. Поискай процедура с кератин — казах аз на Полет, русокосата танцьорка от клуба на Джейк, докато седях до нея на тоалетката в съблекалнята през почивката й. — Алиса в „Къщата за красота на Мод“ ме увери, че предлага процедури с кератин. Те са по-скъпи, но от тях косата става лъскава и мека, и по-силна.

— А ще я направи ли гладка? — попита Полет.

— Може би дори прекалено гладка — отвърнах. — Има известен риск. Ако предпочиташ повече обем, трябва да го обсъдиш с Алиса. Но да, косата ти ще стане наистина права и много гладка. И ще откриеш, че ще ти е нужно наполовина по-малко време, за да се приготвиш.

— Сега ми отнема цяла вечност, докато я оформя — измърмори тя.

— Тогава може би ще е добре да опиташ. А и когато правиш онова движение с главата и косата ти се люшне като завеса, само си представи как ще улови светлината с блясъка се и ще се посипе по гърба ти. Според мен ще бъде възхитително.

Тя ми се усмихна широко.

— Да, ще изглежда страхотно.

Действително.

Аз й се усмихнах в отговор.

Откъм вратата се разнесе силно почукване, последвано от гласа на Джейк:

— В стаята влиза мъж!

— Окей! — провикна се Полет в отговор и се приведе към мен, загръщайки халата около себе си, при което разкри за миг доста пищното си и напълно голо деколте. — Той е единственият тук, който го прави.

Аз свъсих вежди.

— Но той вече е виждал твоите прелести.

— Да, виждал е моите прелести поне милион пъти — изкиска се тя. — И все пак го прави. Готино е. И мило. Останалите мъже си влизат, сякаш няма никакво значение, макар че Джейк непрекъснато им повтаря да не го правят. Няма ли го наоколо обаче, забрави.

Установих, че това изобщо не ме изненада. Джейк беше готин.

И мил.

И освен това трябваше да знае, че неговите служители не изпълняват нарежданията му.

— Здрасти — поздрави той и аз се обърнах тъкмо навреме, за да го видя как прекосява доста претъпканата стая, местейки поглед между нас двете.

Очевидно бях в клуба му. И бях в съблекалнята, защото след като ме разведе наоколо и ме запозна с охраната, сервитьорките и барманите, му съобщиха, че го търсят по телефона, и той ме остави на бара с едно мартини пред мен, за да отиде в офиса си.

Аз погледах представлението известно време, но после видях Полет да се измъква отзад и реших, че след като често щях да идвам тук, би било добре да се възползвам от тази възможност да се запозная с нея и да споделя за преимуществата на процедурите с кератин.

Ето защо я последвах в съблекалнята.

— Да разбирам, че си се запознала с Полет — каза Джейк, спирайки близо до нас.

— Да.

— Мадамата ти е страхотна, Джейк — обади се Полет и усещането беше толкова приятно, че отново й се усмихнах.

— Ти също — отвърнах.

Тя ми отправи широка усмивка, след което стана, отметна халата си, откривайки невероятното си стегнато, загоряло в солариум и намазано с масла тяло, и се отправи към вратата.

— Време е да се развихря. До после.

— До после, Полет, радвам се, че се запознахме.

— И аз, бейби — смигна ми тя и излезе.

Аз погледнах към Джейк.

— Каза ли й да си изправи косата? — попита ме той.

— Дадох й този съвет, да.

Той се ухили и поклати глава, след което ме улови за ръката и ме издърпа от стола, промълвявайки:

— Мартинито ти се стопли. Трябва да ти направим друго.

Последвах го, без да кажа нищо, защото нямах нищо за казване. Идеята за още едно мартини бе наистина привлекателна, а аз определено не обичах топла водка.

Джейк ме държеше за ръка, докато отивахме към бара, където ме настани на един от столовете и като застана съвсем близо до мен, кимна на бармана (същия, когото бях видяла предишния път, на име Адам). След броени секунди пред мен се появи ново мартини, както и бутилка бира за Джейк.

Той я вдигна и отпи голяма глътка.

Аз направих същото и сръбнах малка глътка.

Когато оставих чашата си на плота, Джейк се подпря на бара и ръката му се спусна към кръста ми, плъзна се под ръба на пуловера ми и започна да описва лениво фигури по голата ми кожа.

Усещането бе толкова прекрасно, че докоснах с език долната си устна, при което погледът на Джейк в миг се спусна към устата ми; ръката му престана да рисува фигурки по гърба ми и се притисна до колана на панталона му. Когато го видях да се навежда към мен, разбрах, че се кани да каже нещо, което ще ми хареса и от което тръпките, пъплещи по цялото ми тяло, ще станат още по-силни.

По някаква странна причина обаче го изпреварих:

— Вечерята беше прекрасна, благодаря ти.

Той се ухили.

— Бяха просто чийзбургери, бейби.

Така беше. При това — с „Велвита“. Започвах да откривам, че „Велвита“ беше една от основните храни в домакинството на семейство Спиър. Откривах също така, че нямам нищо против. Разтопяваше се доста добре върху дебелото, горещо кюфте и прекрасно подчертаваше вкуса му.

— Конър изглеждаше в добро настроение — отбелязах и наистина беше така. Беше се появил след края на дежурството си в „Пътника“ и се бе държал така, сякаш драмата от предишния ден изобщо не се беше разиграла.

— Стиска зъби и се опитва да го преодолее — отвърна Джейк. — Не му е минало, но няма да го покаже.

Веждите ми се сключиха.

— Защо не, за бога?

— Защото е мъж, син е на баща си и няма избор.

— Несъмнено може да проявява чувствата си в семейството си — казах аз.

— Така е — отвърна Джейк. — Няма смисъл обаче да скапва всички останали, особено Итън. Знае, че съм насреща, ако се нуждае от мен. Ала единственият избор, който има, е да продължи да стиска зъби и той го знае. Ще го преживее. Това също го знае. Просто трябва да го оставим да се оправи с това, както той намери за добре.

Стори ми се добра стратегия, затова кимнах, а после го уведомих:

— Служителите ти влизат в стаите на танцьорките, без да чукат.

Той ме зяпна в продължение на един миг, а после поклати глава и измърмори:

— Ама че задници.

— От начина, по който Полет ми го разказа, не съм сигурна, че тя има нещо против. Но смята за много мило това, че ти й демонстрираш подобно уважение.

— Ще си поговоря с момчетата… отново. И този път ще съм по-категоричен.

Аз се приведох към него и повторих:

— Смея да отбележа, че нея не я е грижа, Джейк. Но…

Той ме прекъсна:

— Момичетата си имат работа и я вършат. На сцената. Това не ги прави обща собственост. Съблекалните са личното им пространство. Там се чувстват в безопасност. Те решават пред кого да се покажат, не момчетата ми. Нея може и да не я е грижа, но мен — да. Ако моите момчета, които работят тук, не се отнасят към тях с уважение, как да очаквам клиентите да го правят?

— Имаш пълно право.

Джейк се ухили.

— Мога ли да те попитам нещо?

— Можеш да ме попиташ всичко, Готина.

Аз кимнах.

А после се зачудих дали трябва да направя онова, което се канех да направя.

Погледнах Джейк в очите, които се взираха право в моите, и си помислих за всичко, което беше споделил с мен за толкова кратко време. Той не задържаше нищо за себе си. Не криеше. Не увърташе. Искаше да го опозная и от самото начало правеше всичко, за да го постигне.

И бях относително сигурна (относително), че не би искал между нас да има нищо скрито.

Погрижех ли се обаче между нас да няма нищо скрито, щеше да се наложи да „се оправя“ със ситуацията.

И то възможно най-благоразумно.

— Окей, нека ти задам един хипотетичен въпрос — започнах предпазливо и отново прокарах език по устните си, но по съвсем друга причина. — Да кажем, че се е случило нещо, което знам, че няма да ти хареса. В такъв случай по-добре ли е да не ти кажа, защото знам, че няма да ти хареса, или е по-добре да ти кажа, защото ти си откровен и би искал да ти отвърна със същото?

Когато свърших, държанието му не се беше променило, и все пак беше.

И то много.

При това съвсем не за добро.

Очевидно „оправянето“ никак не ми се удаваше.

— Какво е станало? — попита той рязко.

— Говорех хипотетично — напомних му и действително беше така.

И едновременно с това не беше.

— Какво е станало? — повтори той.

— Джейк… — започнах, но от устата ми не можа да излезе нищо повече.

Пръстите му изчезнаха от кръста ми и се обвиха около ръката ми. Миг по-късно той ме издърпа от стола и ме затегли през клуба, право към офиса си. До вратата имаше контролен панел и без да губи нито секунда, той въведе кода и натисна вратата.

Вече бях влизала в офиса му и бях забелязала, че е просторен и доста приятен. Подът беше застлан с дебел килим с красив десен от синьо, черно и бежово, но най-вече — червено. Мек диван, тапициран с черна кожа, до едната стена. Столове, тапицирани с тъмносиня кожа, пред голямото (но не прекалено) дървено бюро.

Нямаше много вещи — очевидно бе, че не прекарва кой знае колко време тук, а когато го правеше, беше само по работа, така че не се беше хабил особено с интериора. И все пак се бе постарал да го направи приятен.

Беше на четири стъпки над земята, така че нищо не закриваше изгледа към клуба, който се разкриваше от големия прозорец с еднопосочно стъкло.

Освен това беше звукоизолиран. Не напълно, защото музиката все още се чуваше, макар и много слабо, когато човек затвореше вратата.

И ето какво се случи. Вратата щракна зад нас, музиката утихна и Джейк ме издърпа по стъпалата и по килима, докато се озовахме пред бюрото му. Настани ме с лице към него и пусна ръката ми, за да застане пред мен, с гръб към бюрото, скръстил ръце на гърдите си.

След това повтори:

— Какво е станало?

— Оставихме питиетата си на бара, Джейк — казах, мъчейки се да спечеля малко време. Караше ме да се притеснявам.

— Какво… стана?

Аз се взрях изпитателно в него (все така опитвайки се да спечеля време) и най-сетне започнах:

— Първо, имай предвид, че Алиса ме посъветва да не…

Джейк ме прекъсна:

— Бейби, Алиса си е Алиса, а от начина, по който върви този разговор, разбирам, че нещата между Алиса и Джуниър нямат нищо общо с това, как стоят нещата между нас. Ние с теб не сме Алиса и Джуниър. Ти определено не си Алиса. И начинът, по който се отнасям с теб, не е този, по който Джуниър се отнася с Алиса.

— Ала те като че ли имат много силна и здрава връзка — отбелязах аз.

— Така е. Само че Алиса има добро семейство, което страшно я обича и винаги я е подкрепяло. След това срещна Джуниър, който й дава същото. Ти имаше Лиди. И нищо друго. Докато не получи мен. Ала ме получи едва когато изгуби Лиди. Така че, ако нещо се обърка при Алиса, тя има зад гърба си цял живот със солидна основа и може да го преглътне. Има и цял куп хора, към които да се обърне за помощ. Ти притежаваш единствено мен.

В доводите на Алиса имаше логика. В тези на Джейк — също.

— Е, Джоузи. — Той се приведе към мен. — Какво стана?

— Хенри дойде в Лавандуловата къща и ме уволни — избъбрих аз.

Джейк примига.

А после се изпъна, подпря се на ръба на бюрото и процеди:

— Шибаното копеле.

— Така или иначе, щях да напусна, Джейк — напомних му аз.

— Това не означава, че той не е копеле. Майната му. Дай го под съд. Независимо дали си щяла да напуснеш, или не, не си му дала никаква причина да прекрати договора. Спор няма — уволнил те е неправомерно. Съдери му кожата.

— Ще ми даде обезщетение в размер на близо две годишни заплати — обясних аз.

— Поискай двойно повече — отсече той.

— Не е нужно да го правим по-неприятно, отколкото вече е, миличък — казах меко. — С Хенри си поприказвахме и макар разговорът да започна доста враждебно, не свърши по този начин. Всъщност беше наистина тъжно. Той много държи на мен…

— Ако беше така, нямаше да те уволни.

— Моля те, изслушай ме — прошепнах аз и Джейк затвори уста.

— Ние… ами споделяхме много и с нашата история, вярвам ще разбереш, че и двамата пропуснахме една възможност и пропиляхме много време, и очевидно ще бъде болезнено да приемем този факт. А сега, когато оставих всичко това зад себе си и съм щастлива, за Хенри ще бъде още по-трудно. Той ме губи. И аз го губя и това боли, но в същото време печеля нещо друго, от което за мен става по-лесно. При него обаче не е така.

Джейк не каза нищо, затова реших да приема мълчанието му като знак, че разбира.

— Така че, макар да започна зле, разговорът завърши тъжно. Вярвам, че с течение на времето ще успеем да възкресим малка част от онова, което имахме някога. Ала и той, и аз се съгласихме, че то е невъзможно, ако продължа да работя за него. Би било прекалено трудно и за двама ни.

— Добре — изсумтя Джейк.

Аз стиснах устни.

Джейк присви очи.

— Има ли още?

— Ами…

— Мамка му — измърмори той и попита рязко: — Какво?

— Ами смятам… искам да кажа, според мен… Ъъъ, честно казано, не знам…

— Джоузи, бейби, какво? — процеди той.

— Мисля, че просто искаше да види, да опита, един последен път, но… — Поех си дълбоко дъх и заявих: — Той ме целуна.

Яростта на Джейк изпълни стаята и аз с тревога видях как дори облегнато на бюрото, цялото му тяло, от главата до пръстите на краката, се вкамени по един дълбоко смущаващ начин.

— Какво? — прошепна той.

— Беше просто целувка за довиждане — побързах да обясня.

— Ако беше така, нямаше да те човърка да ми кажеш — възрази той и попита: — Влезе ли вътре?

Аз стиснах устни и веждите на Джейк подскочиха.

— Пусна ли го да влезе? — прошепна той застрашително.

Алиса може би имаше право. Поне за тази част.

— Беше сбогуване, Джейк.

Той се взря в мен.

Аз стоях срещу него, прикована под погледа му. Не ми харесваше изражението му. То ме плашеше и не защото беше страшно. А защото беше гневно, а едва предишния ден той ми беше казал, че когато един мъж е наранен, то приема формата на гняв.

— Джейк…

— Никога вече не го прави — тихо каза той.

Аз преглътнах.

— Тази уста е моя — продължи все така тихо.

Аз кимнах.

— Никога вече, Джоузи. Не ме интересува кой е, каква история имате, колко емоционална е ситуацията, колко гадно се чувстваш за него. Тази уста е моя.

Не ми се стори разумно да му обясня, че Хенри бе единственият, комуто бих позволила да го направи, и то само в онзи миг и никога повече.

Освен това ми се стори разумно да се съглася.

— Добре, миличък — прошепнах.

— Ела тук — нареди той.

Счетох за най-добре незабавно да се подчиня.

Джейк разтвори крака и се приведе напред, придърпвайки ме между тях, така че тялото ми се блъсна в неговото и ръцете му се обвиха около мен.

Аз отметнах глава, за да го погледна.

— Никога недей да криеш каквото и да било от мен, все едно как си мислиш, че ще реагирам. Както и да реагирам, никога няма да те нараня. Имам обаче достатъчно опит с това, кога нещата между един мъж и една жена не се получават, и знам, че да крият тайни един от друг определено не помага.

— Добре.

— Така че, ако този тип отново се свърже с теб, искам да ми кажеш.

— Добре — повторих аз.

— Ако някой ти създава проблеми, ако те разстрои или нещо такова, също ще ми кажеш. Не ме интересува дали според теб е нищо работа, като например ако някой те погледне накриво в хранителния магазин. Ще ми кажеш.

— Добре, Джейк.

Ръцете му ме притиснаха още по-здраво и той наведе лице към мен.

— Всеки сантиметър от теб отвън и всеки начин, по който може да се проникне вътре, бейби, физически или емоционално, ми принадлежи. Никога не го споделяй с друг. Никога.

Вече се бях съгласила на това (по същество той беше добавил още неща), но беше ясно, че се нуждае от още сигурност, затова повторих:

— Добре, миличък.

— Алиса е свястна жена и знам, че е искала да ти помогне, когато те е посъветвала, ала ние трябва да открием своя начин и можем да го направим единствено заедно. Започнем ли да се отдалечаваме един от друг, за да се справим с нещо, сме прецакани. С мен ли си?

— С теб съм, Джейк.

Когато тези думи излязоха от устната ми, ръцете му потрепериха и той прошепна:

— С мен си.

Имах чувството, че в думите му беше скрита дълбочина, която далеч надхвърляше простичкия факт, че го разбирам. Невероятно важна дълбочина. Дълбочина, която променяше живота, лекуваше сърца и те изпълваше целия. Дълбочина, която толкова ми харесваше, че се разтопих в него и плъзнах ръце по гърдите му.

— Ядосан ли си ми?

— Не, защото ми разказа всичко. Ако не го беше направила, а после научех отнякъде, щях да побеснея.

Аз кимнах и плъзнах ръце към врата му, като в същото време отметнах глава още по-назад.

Едната му ръка се спусна надолу и взе дупето ми в шепа, а очите му се спряха върху устните ми.

— Ще отвлечеш ли мислите ми от тази гадост, като ме целунеш, или ще отвлечеш мислите ми от тази гадост, като ме целунеш, а после ме оставиш да те изчукам на бюрото? — попита той.

Аз се притиснах още по-плътно в него, защото от думите му краката ми се разтрепериха толкова силно, че почти не ме държаха.

— Ще те целуна, а после ще те оставя да ме изчукаш на бюрото — отвърнах задъхано.

Устните му докоснаха моите и той промълви:

— Добър отговор, Готина.

Аз се усмихнах до устните му.

А после го целунах.

След това Джейк ме изчука на бюрото.

Много по-късно, когато отново седях на бара, слушайки разсеяно разговора на застаналия до мен Джейк с един мъж от охраната, аз се усмихнах над мартинито, което Адам ми беше направил, мислейки си, че в крайна сметка Алиса имаше право.

Трябваше да се науча да се оправям с Джейк.

Просто начинът, по който тя се оправяше с Джуниър бе различен от този, който действаше при Джейк.

Тя можеше и да възрази, макар да не си представях как, но начинът, по който трябваше да се оправям с Джейк, беше по-добър.

Далеч по-добър.

[1] Филм, в който след корабокрушение две деца израстват заедно на необитаем остров и се влюбват. — Бел.прев. ↑

ГЛАВА 16

РАДВАМ СЕ

Палецът ми потъркваше зърното на Джейк, а другата ми ръка бе обвита около врата му. Облегнала чело в неговото, аз го бях възседнала и се движех все по-бързо, а тежкото ни дишане се смесваше, докато той галеше зърното ми, стиснал хълбока ми с другата си ръка, опрял гръб в таблата на леглото и свил колене зад гърба ми.

— Джейк — прошепнах настойчиво, защото то нарастваше в мен.

— По-бързо, бейби — прошепна той в отговор.

— Джейк — простенах аз.

— По-бързо, Джоузи — изпъшка той.

Аз се подчиних.

По-бързо.

По-силно.

О, да.

Така беше по-добре.

Джейк изви зърното ми между палеца и показалеца си, подръпвайки го нежно.

Аз изохках, когато усещането се стрелна от гърдите право между краката ми и ме накара още повече да ускоря темпото.

По-бързо.

По-силно.

О, да.

Напрежението в мен се усилваше…

— Мили — изохках аз.

— Мамка му — простена той. — Дай ми още.

Направих го, движейки се нагоре-надолу, вкопчена във врата му, докато оргазмът разтърсваше тялото ми.

Джейк обви ръка около кръста ми, за да ме задържи върху себе си, а онази, която си играеше със зърното ми, се вдигна и се зарови в косата ми, принуждавайки ме да скрия лице в шията му, докато той правеше същото. Миг по-късно чух дълбокия му стон.

Аз дишах до кожата му, а шепотът на неговото дишане галеше моята, докато тръпките на оргазма се разливаха по гръбнака ми, по дупето, между краката ми. Усещането беше толкова прекрасно, че аз го стиснах с женствеността си.

От гърлото му се откъсна нов стон и ръката му ме сграбчи още по-здраво.

— Обожавам да бъда в теб — прошепна той до врата ми.

Толкова се радвах, че е така.

Дълго останахме така, слети в едно, докато дишането ни постепенно се успокои. А после аз го целунах по шията.

Джейк обви двете си ръце около мен и ме свали от себе си, като ме повдигна и ме завъртя, така че се озовах легнала по гръб, с глава върху възглавниците. След това се приведе над мен и ме целуна точно над косъмчетата между краката ми, по корема, между гърдите, нагоре по гърлото, под брадичката и най-сетне докосна устните ми, прошепвайки:

— Веднага се връщам.

— Добре.

Гледах със задоволени очи как ми се усмихва, преди отново да докосне устните ми със своите и да се изтърколи настрани, покривайки ме със завивките, преди да отиде в банята.

Бях в неговото легло.

Беше сутринта, след като ме беше развел из клуба си.

Бяхме у тях, защото бях навила алармата си престъпно рано, за да го чакам пред задния вход на спортната зала, когато дойде да отвори.

Видяла го бях да пристига с пикапа си, удивявайки се как успя да паркира, при положение че нито за миг не откъсна очи от мен.

Когато слезе и се запъти към мен, заявих надменно:

— Видя ли? И аз мога да стана рано и да отворя залата.

Той не отговори. Дори не ме поздрави.

Вместо това ме взе в обятията си и аз видях огромната му, искрящо бяла усмивка за миг, преди да вземе устата ми в дълбока, продължителна, влажна целувка.

След това влязохме в залата, отключихме предния вход, запалихме осветлението (все неща, които аз внимателно наблюдавах, за да знам как да ги направя, когато дойдеше моят ред) и когато първият мъж прекрачи прага, Джейк заяви:

— Оттук нататък се оправяш сам, Джон. Звънни, ако имаш нужда от нещо.

След което се качихме в пикапа и се отправихме към къщата на Джейк.

Децата все още бяха там, когато пристигнахме.

Итън беше на седмото небе, когато ни видя да се връщаме заедно. Именно тогава научих тревожната новина, че часовете в гимназията започват в осем, а тези в училището на Итън — в осем и половина, така че, когато Конър или Амбър го водели на училище, той трябвало да се „размотава“ половин час с един от учителите, който бил „смотан“, и с още няколко деца, които били „загубеняци“. Ужасно се зарадва, че днес няма да се наложи да го прави.

И наистина не се наложи — двамата с Джейк го закарахме до училището.

Само че когато научих това, аз се обърнах към Джейк и повдигнах вежди.

Той избухна в смях.

Итън, Амбър и Конър започнаха да местят объркани погледи между нас.

Джейк не обясни.

Нито пък аз.

След като оставихме Итън в училище, с Джейк се върнахме у тях, където той ме издърпа по стълбите право в леглото си и веселието започна.

Свършвайки чак сега.

Малко по-късно той се върна с ленива стъпка в стаята, вдигна завивките и се пъхна до мен, след което ме намести отгоре си и взе дупето ми в шепа, обвивайки другата си ръка около мен.

— Така. Хареса ми демонстрацията ти, че можеш да ме чакаш в залата, но само защото ми даде възможност, можах да докарам дупето ти вкъщи, да заведа детето си на училище, след което да те кача в спалнята си и да те изчукам в леглото си.

— Хмм — измърморих, тъй като смятах, че демонстрацията ми е важна по други причини, които Джейк би трябвало да разбере.

— Така че защо не се уговорим да го правим всеки ден? — предложи той.

— Това ще обезсмисли целта, която е да можеш да си поспиваш сутрин, Джейк — изтъкнах аз.

— Бейби, ако трябва да избирам между това, да спя и да те чукам, винаги ще избера второто.

Въпреки че харесвах избора му, аз го изгледах сърдито.

— Не ти ли харесва този план?

— Опитвам се да бъда полезна.

Ръката, с която ме прегръщаше, се плъзна нагоре и се зарови в косата ми, за да притегли лицето ми към неговото.

— И наистина си, бейби. Сега ще си подремнем, а след като ти ме чука толкова невероятно и аз свърших толкова страхотно, ще спя чудесно.

Аз се оживих.

— Ще си подремнем?

— Аха.

Добре щеше да ми се отрази да поспя. Бяхме си тръгнали от клуба след един, а аз бях станала в пет и половина, за да си взема душ, да се облека и да отида в залата.

— Няма да ти откажа — казах и той се усмихна.

А после ме преобърна и ме целуна по врата, преди да вдигне глава.

— Окей. Спане. Ставане. Душ. Обяд. След това трябва да отида в залата, за да се уверя, че никой не е дошъл и не ме е обрал.

Аз начаса се притесних.

— Това основателна тревога ли е?

— Не, бейби — засмя се Джейк.

— О — отвърнах, а после казах: — Аз вече взех душ.

— Ще си вземеш още един.

— Не се нуждая от още един.

Той се притисна в мен и понижи глас:

— Ще си вземеш още един душ.

— О — повторих аз. — Окей.

— Окей — отвърна той, а после заповяда дръзко. — А сега млъквай и заспивай.

Очите ми се присвиха.

— Грубо е да кажеш на някого да млъкне.

— Бейби — отвърна той.

— А да заповядваш на възрастен човек да заспива, е абсурдно.

— Бейби.

— Бейби?

— Бейби.

— Това ли е отговорът ти? — попитах аз.

— Не, отговорът ми е „бейби, млъквай и заспивай“, но това вече го казах, затова го съкратих до „бейби“, защото е по-лесно за казване и може би няма да те ядоса.

— Не мога да разбера всичко това в едно „бейби“, Джейк.

— Ще се научиш да разбираш моите „бейби“.

Колкото и да беше дразнещо, нямах търпение това да се случи.

Не му го казах обаче и продължих да го гледам сърдито.

Неговите очи се усмихваха, когато се приведе към мен и ме целуна, не просто бегло докосване на устните, а по-дълбоко, по-сладостно и много, много по-продължително.

Когато целувката свърши, лежахме на една страна, притиснати плътно един в друг, краката ни — преплетени по един прекрасен начин. А след като престана да ме целува, той ме придърпа и притисна лицето ми към врата си.

— А сега, бейби, заспивай.

— Е, добре — предадох се аз.

Джейк ме целуна по върха на главата.

Аз се сгуших в него, прегърнах го с всичка сила и след броени секунди заспах.

Седях на плота и гледах как Джейк подгрява супа от консерва, когато телефонът в чантата ми иззвъня.

Джейк се извъртя, грабна чантата ми от плота, завъртя се отново и я пусна в скута ми.

— Благодаря, миличък — измърморих, докато вадех телефона от чантата и видях, че се обажда Амбър.

Очите ми се вдигнаха към неговите.

— Амбър — обясних и поднесох телефона към ухото си. — Здравей, миличка.

Миг по-късно отдръпнах рязко телефона, защото тя изпищя:

— Никога няма да отгатнеш какво се случи току-що!

Когато прецених, че е достатъчно безопасно, поднесох телефона до ухото си и попитах:

— Какво?

В отговор обаче чух само странни приглушени звуци. Погледнах към Джейк и го видях да сбърчва вежди.

— Амбър?

— Здрасти, Джоузи — каза момчето Тейлър. — Амбър е на ръба на истерията, а нямаме много време, тъй като обедната почивка свърши и трябва да се връщаме в час, но искаше да ти съобщи, че Алекси седна при нас на обяд.

Сърцето ми прескочи един удар.

Много време беше минало, но не бях забравила какво е усещането.

Прекрасно.

— Така ли? — прошепнах.

— През цялото време — отвърна момчето Тейлър.

— Наистина?

— Абсолютно. И трябва да знаеш, че Амбър се държа страхотно. Сладка и мила с него, малко срамежлива, и изчака той да си отиде, преди да се разпищи и да изпадне в истерия.

Аз се усмихнах на Джейк, чиито вежди все още бяха сбърчени.

— Кажи й, че се гордея с нея.

— Дадено — отвърна Тейлър. — Сега обаче трябва да затварям. Време е да се връщаме в час.

— Окей, миличък. Приятен ден.

— И на теб. Чао.

— Чао.

Той затвори.

— Какво? — попита Джейк в мига, в който отдръпнах телефона от ухото си, и сърцето ми отново прескочи един удар, но по съвсем различна причина.

— Ами…

— Какво? — повтори той.

— Ъъъ…

Джейк се наведе към мен с едно предупредително: „Джоузи“.

— Алекси седнал до Амбър на обяд.

Той отметна глава назад и измърмори:

— Мили боже.

— Тя е много развълнувана — добавих, при което той отново се наведе към мен и се намръщи.

Аз вдигнах ръка и я обвих около шията му.

— Щастлива е.

— Ако я покани на среща и дойде да я вземе с мотора си, ще го застрелям.

Аз отпуснах ръка и се отдръпнах, повдигайки вежди.

— Притежаваш огнестрелно оръжие?

— Не — отвърна той и насочи вниманието си към супата ни. — Но днес смятам да си купя.

Аз се изкисках, но побързах да го преглътна, когато Джейк ме погледна рязко.

— Не се шегувам.

— Окей, миличък — казах успокоително и той отново се обърна към супата, като си ругаеше под носа.

Аз скочих от плота и заявих:

— Да пийнем нещо. Какво искаш?

— Кола.

Само че не отидох да му донеса кока-кола. Вместо това се приближих до него, долепих се до гърба му, обвих ръце около корема му и като подпрях брадичка на лопатката му, прошепнах:

— Ти си добър баща.

Стиснах го лекичко, целунах го по лопатката и отидох да му донеса кола.

Ала когато се показах от хладилника, забелязах, че вече не изглежда чак толкова бесен.

И заключих, че и този път съм се оправила с мъжа си както трябва.

Така че се усмихнах.

— И той ми изтърси, че „Боен изтребител“ бил тъп, на което аз му отговорих: а да не би „Войната на зомбитата“ да не е? И той взе да ми разправя как „Войната на зомбитата“ бил върхът и аз му викам: зомбита не съществуват. И той ми вика: щото хората могат да се превръщат в изтребители, така ли? И аз му казвам: да си чувал за „Трансформърс“, и той ми вика: те са роботи.

Това беше Итън, който по някаква неизвестна причина лежеше надолу с главата върху дивана на баба, преметнал крака през облегалката, а главата му висеше от възглавниците за сядане.

Амбър си лакираше ноктите в креслото на баба.

Току-що бяхме приключили с вечерята и десерта, които бях приготвила, но незнайно защо, Конър седеше в другото кресло и ядеше чипса и салсата, които Итън ми беше казал, че просто трябва да купя, когато по-рано днес заведохме Пърл до хранителния магазин (мъчително дълго начинание — трябваше да си напомня, че тя се движи с проходилка).

И между другото се оказах права. Итън наистина я познаваше. Двамата се разбираха отлично и следобедът бе наистина приятен (ако не се брои мъчително дългото ходене до магазина).

Освен чипса и салсата, Конър държеше и учебник, който беше отворил върху бедрото си и на който не обръщаше почти никакво внимание.

Що се отнася до мен, аз бях настанена на дивана, между обърнатия с главата надолу Итън и седналия с главата нагоре Джейк.

По телевизора течеше студиото преди понеделнишките мачове, защото Джейк беше настроил видеорекордера ми (който дори не знаех, че имам, нито пък знаех какво представлява) „да записва «Проект подуим» винаги когато го излъчват, дори и повторенията, така че да можеш да го гледаш, когато си поискаш, а Амбър може да ти идва на гости да го гледате заедно“.

И понеже нито аз, нито Амбър имахме нещо против, днес щяхме да гледаме футбол.

Докато Итън продължаваше да бърбори, Джейк ме прегърна и ме притегли до себе си. Облегнах глава на гърдите му, подвих крака под себе си и се загледах в коментаторите.

Когато Итън спря, за да си поеме дъх, аз отбелязах:

— Вратовръзката на плешивия мъж никак не му отива.

— Нали? — съгласи се Амбър.

Джейк ме стисна лекичко и се изкиска и аз не само чух, но и усетих смеха му.

Беше прекрасно.

— Исусе — измърмори Конър.

Без да се отдръпвам от Джейк, аз му казах, тихо и предпазливо:

— Не бива да изричаш напразно името Господне, миличък.

Конър ми се ухили и отвърна:

— А ти не бива да оплюваш вратовръзката на един член на Залата на славата.

— Това правило ли е? — попитах го.

— Абсолютно.

Аз извъртях очи към тавана, а когато отново погледнах към Конър, той беше все така ухилен.

— Все тая — измърморих, след което се присламчих още по-близо до Джейк, прегърнах го през корема, той качи обутите си в чорапи крака върху масичката на баба, кръстоса глезени и всички загледахме мача.

На другата сутрин, докато отивах към спортната зала, минах покрай „Бараката“ и е изненада установих, че е отворена дори и в този ранен час. Спомних си отличното кафе, което приготвяха, затова спрях.

Гишето беше отворено, ала от другата страна цареше непрогледен мрак.

— Здравейте — повиках несигурно.

— Джоузи, какво ще желаеш? — долетя отвътре и аз примигах срещу празното гише.

— Том?

— Тук съм. Кафе ли искаш, или пък кафета и омлети за теб и Джейк.

Новината определено се беше разнесла.

— Просто кафе, Том — отвърнах. — Две кафета.

— Веднага — отвърна безтелесният глас и в същия миг телефонът в чантата ми иззвъня.

Извадих го, погледнах номера и като се обърнах с гръб към гишето, вдигнах и заявих:

— Не съм сигурна, че искам да говоря с теб.

— Джоузефин — тихо каза Амант.

— Знаеше, че ще дойде — казах сърдито.

— Нямах представа, че ще те уволни.

Аз не отговорих.

— На Хенри не му е лесно, момиче — каза Амант и аз затворих очи от болка.

Миг по-късно ги отворих и заявих:

— Срещнах някого, Амант.

Сега бе негов ред да не отговори, така че продължих:

— И съм ти много ядосана. Нямаше откъде да знаеш, разбира се, как ще се развият нещата. Но нека ти кажа, че беше изключително неприятно за всички ни и може би нямаше да бъде така, ако знаех, че той ще дойде.

— Искаше да те изненада — каза Амант.

— Е, успя.

Чух го как въздъхна, преди да отговори:

— Ще говоря с него. Новото момче, Даниъл, става, но не си ти и всички се притесняват, че Хенри е изгубил музата си. Смятат, че без теб вече няма да е толкова добър.

Музата си?

О, господи, наистина ли бях музата на Хенри?

Погледнах назад и си дадох сметка, че ми беше правил страшно много снимки. Всъщност по време на всяка фотосесия, в един или друг момент той насочваше камерата към мен, дори и ако просто си седях и говорех по телефона.

Винаги си мислех, че просто се закача.

Ала сега знаех, че не е така.

Колкото и прекрасно да беше това, колкото и голяма чест да бе, да го осъзная сега, когато бе останало в миналото, беше повече, отколкото можех да понеса, затова тръснах глава и казах в слушалката:

— Недей да говориш с него за това. Твърде много се промени. Така или иначе, възнамерявах да си поприказвам с него и да го попитам дали може да забавя темпото. Харесва ми да съм тук, в къщата на баба, където животът не е толкова забързан, и освен това, както ти споменах, срещнах някого.

В отговор на което той заяви:

— Пристигам в мига, в който приключат снимките.

Пръстите ми се сключиха още по-здраво около слушалката, защото имах чувството, че идва, за да провери Джейк. Имаше много малко хора, които биха могли да представляват заплаха за Джейк, ала Амант беше един от тях. Той беше висок, едър и във форма и не беше човек, когото би искал да настроиш против себе си. Освен това винаги казваше какво мисли. Ако не харесаше Джейк, щеше да ми го каже.

Щеше да го каже и на Джейк.

А на него това едва ли щеше да му хареса.

— Амант, не е необходимо — побързах да го уверя.

— Само две седмици и вече си готова да зарежеш Хенри и живота си заради Мейн и този тип? Необходимо е и още как.

— Амант…

— Няма да се появя без предупреждение. Ще ти съобщя кога да ме очакваш и ако имаш място в онази твоя къща — там съм.

— Амант… — започнах по-силно.

— Доскоро, Джоузефин — каза той и затвори.

— Господи! — възкликнах и свалих телефона от ухото си.

— Кафетата са готови — обяви Том зад мен и аз се обърнах, за да видя тъмното гише и две бели картонени чаши на плота.

И нито помен от Том.

— Колко ти дължа? — попитах в нищото.

— Върни се за друг омлет и доведи Джейк със себе си, и тези са безплатни — отвърна гласът на Том.

Не беше нужно да ме подкупва с кафе, за да се върна и отново да опитам омлетите му. Те бяха превъзходни. Всъщност и сама не знаех защо досега не бях дошла за друг омлет.

Надникнах в сенките и отново не видях нищо, освен, ами сенки, както и малки червени светлинки, които несъмнено означаваха, че различни уреди за готвене за включени.

Много любопитно.

Естествено, че щях да се върна пак. Но нямаше да приема безплатно кафе.

— Том, сериозно, нека ти платя — казах аз в сенките.

— Няма да ти взема парите, така че занеси кафето на Джейк, докато все още е топло.

Аз се взрях в гишето.

А после, тъй като очевидно нямах друг избор, взех чашите и заявих:

— Благодаря ти. Ще се видим по-късно за по един омлет.

— Поздрави Джейк от мен — отвърна Том.

— Ще го направя — уверих го.

След това изсипах плашещи количества захар и две сметанки на прах в чашата на Джейк (моето оставих черно) и с едно последно довиждане към Том се отправих към поршето ми.

Чаках едва от две минути пред задния вход на залата, когато големият пикап на Джейк се появи.

Той паркира, слезе и се отправи към мен, широко усмихнат.

— Два дни поред. Смея да твърдя, че доказах думите си — заявих, когато той дойде при мен. — Е, ще ми дадеш ли ключ?

Той не отговори веднага.

Не, макар да стоях, стиснала две чаши, той ме прегърна и аз трябваше да разперя ръце, за да спася изключително вкусното кафе на загадъчния Том. Задача, която допълнително се усложни, когато Джейк наведе глава и ме целуна така, че ми се зави свят.

Отговори ми едва след като вдигна глава:

— Аха.

Уви, междувременно бях забравила въпроса си.

— Моля?

— Ще ти дам ключ.

— О — смотолевих и той отново се усмихна.

След това ме пусна и погледна към чашите в ръцете ми.

— Едно от тези да е за мен?

Не отговорих на въпроса му. Вместо това избъбрих:

— Амант идва, за да те огледа.

Веждите му подскочиха:

— Моля?

— Ди-Амант, мой приятел и прочут хип-хоп певец, за когото може би си чувал, е научил, че Хенри ме уволни. Съобщих му, че възнамерявам да остана в Мейн и че съм срещнала някого. Той има много закрилническо отношение към мен и след като приключи снимките си с Хенри, ще дойде, за да те огледа.

— И? — попита Джейк, когато млъкнах.

Аз го изгледах за миг.

— И това не те безпокои?

— Това, което ми бе обезпокоило, е, ако водеше живот, в който никой не го е грижа за теб и не го обзема тревога, след като коренно промениш живота си и изгубиш работата си. Това, че този тип се притеснява за теб, говори, че е свестен човек и че държи на теб. Като дойде, ще види, че всичко тук е съвсем наред. Така че — не, не се безпокоя, че някакъв известен рапър ще дойде да ме огледа.

Не знаех какво да кажа, но пък знаех какво да мисля и то беше, че Джейк Спиър беше… върхът.

— Друго нещо, което би ме поразтревожило, е, ако продължиш да ме зяпаш, вместо да ми дадеш моето кафе, което очевидно е от „Бараката“ и следователно ще е хубаво, но не толкова, ако го изпия изстинало.

Аз му подадох чашата със закъснение.

Той я пое, обви ръка около кръста ми и ме привлече към себе си, навеждайки лице, така че то беше съвсем близо до моето.

— Дори ако всеки певец, дизайнер и модел, когото познаваш, цъфне тук, за да огледа мен и децата, няма да ме е грижа. Всъщност искам го. Те са единственото семейство, което си имала, така че всъщност искам да опозная тази част от живота ти. Така че — нека да заповядат.

Господи.

— Ставаш все по-прекрасен — прошепнах аз.

— Бейби, още няма седем часа, а момичето ми, което мрази да става рано, е в прегръдките ми, имам си кафе от „Бараката“, след около два часа ме чака страхотен секс, така че, мен ако питаш, ти също ставаш все по-прекрасна.

— Добър отговор — заявих и той се ухили, а после се наведе и докосна устните ми със своите.

След това ни пусна да влезем и отиде да отключи предния вход, докато аз палех осветлението, преди най-сетне да получа ключ от залата.

Около два часа по-късно, след като Джейк закара Итън до училище, а аз останах в къщата и измих съдовете от закуската, той се върна и ме издърпа на последния етаж, където действително го чакаше страхотен секс.

Мен също.

Беше прекрасно.

Два дни по-късно тъкмо бях платила моя обяд и този на Алиса (изключително вкусна салата „Коб“[1] в „Закусвалнята на Уедърби“), когато телефонът ми иззвъня.

Отново.

— Исусе, ама че си популярна — отбеляза Алиса, когато не вдигнах (отново).

— Разчуло се е, че Хенри ме уволни — обясних и натъпках все още звънящия телефон в чантата си. — Както и че баба почина. Получавам цели дузини обаждания на ден.

И наистина беше така. Някои ми поднасяха съболезнованията си. Повечето изразяваха изумлението си от това, че двамата с Хенри вече не сме „заедно“.

От тези обаждания разбрах, че според мнозина двамата с Хенри сме в отворена връзка, ала в крайна сметка аз бях най-важната за Хенри, а той — най-важният за мен.

Което означаваше, че за пореден път околните бяха разбрали какво се случва около мен много по-бързо, отколкото аз.

Получих и предложения за работа, едно от които беше от изключително талантлив и многообещаващ дизайнер от Ню Йорк, който би „умрял“, ако му предложех услугите си, дори и ако работех от Лавандуловата къща и ходех в Ню Йорк само един-два пъти в месеца.

— С твоите връзки, миличка, само за шест месеца ще съм там, където исках да бъда още преди пет години.

Разбира се, това беше много мило, макар и вероятно невярно. Въпреки това обмислях предложението му, а Джейк ме убеждаваше да приема.

— Така ще те имаме за нас през по-голямата част от времето, но все пак ще останеш свързана с тази, която си. Най-доброто от двата свята — казал бе той и аз мислех, че е прав.

Мислех си също така, че имам голям брой познати, които, както откривах от милата им загриженост, всъщност бяха приятели, и не исках да изгубя връзката си с тях, тъй като тревогата им за мен беше затрогваща.

Не ми се искаше обаче да прекарвам целия си ден на телефона, особено докато обядвам с Алиса (това беше невъзпитано), така че бях започнала да не вдигам на всички и да им връщам обажданията по-късно.

— Готино е, че твоите хора те подкрепят така — отбеляза Алиса, докато излизахме от сепарето.

— Така е — съгласих се.

Тя ми се усмихна и ме прегърна през кръста. Аз направих същото и ние прекосихме закусвалнята по този начин.

— Утре вечер ще дойда с теб в „Цирка“. Ще погледам танцьорките, за да науча някое ново движение, от което на Джуниър ще му се извие свят.

Пуснахме се на прага и аз я погледнах с удоволствие.

— Много ще ми бъде приятно.

— Значи, се разбрахме. Ще се видим там в десет часа — отвърна тя, когато спряхме в хладния въздух навън.

— Отлично. В десет.

— А сега, ако имаш нужда от помощ с разопаковането на вещите си, аз съм насреща. Бих убила, за да се поровя в гардероба ти, а ако ми позволиш да изпробвам някой и друг тоалет, ще те включа в завещанието си.

Кутиите с нещата ми от къщата за гости на Хенри бяха пристигнали и именно на тях възнамерявах да посветя следобеда си, настанявайки се официално в Лавандуловата къща.

Горчиво-сладко.

Но не толкова, ако го направех заедно с Алиса. Ето защо реших да отложа плановете си за този следобед за по-късно, когато тя щеше да има време да ми помогне.

— Смятам да се възползвам от предложението ти — казах. — Утре ще се уговорим кога да го направим.

— Дадено.

Целунахме се по бузата, а после тя ми помаха и си тръгна с едно „Чао, бейби“.

— Чао, миличка — отвърнах и се обърнах в обратната посока, за да отида при поршето си.

Почти бях стигнала, когато телефонът ми иззвъня, и тъй като бе съвсем скоро след предишното обаждане, се почудих дали не е същият човек и дали действително не трябва да говорят с мен.

Така че извадих телефона… и се заковах на място, когато видях номера на екрана.

Побързах да вдигна и допрях слушалката до ухото си.

— Здравей, Арни, как си? — поздравих предпазливо.

Последва дълга пауза, преди той да отговори с глас, който разби сърцето ми.

— Бил съм и по-добре, Джоузефин.

Аз отстъпих настрани и като вперих поглед в ботушите си на високи токчета, му отдадох цялото си внимание.

— Мога ли да помогна с нещо?

— Не, миличка. Обаждам ти се просто за да ти кажа, че днес ще преместим Илайза в хоспис.

Хоспис.

По дяволите.

Сърцето ми се сви и аз прошепнах:

— Толкова скоро?

Когато отговори, гласът му беше пропит с болка:

— Да, Джоузефин.

Усетих, че ръката ми трепери, и стиснах телефона, поемайки си големи глътки въздух в опит да сдържа сълзите, които пареха в очите ми.

— Ще дойда утре — казах аз.

— Нека бъде днес, Джоузефин — тихо каза той и очите ми овлажняха.

— Окей. Аз… ами… ще ти се обадя.

— Ще се видим по-късно.

— Да, Арни, ще се видим — уверих го. — Благодаря ти, че намери време да ми се обадиш. Доскоро.

— Довиждане, мила.

Той затвори, а аз останах на тротоара, загледана в ботушите си, докато по бузите ми се стичаха сълзи.

Джейк беше прав. Толкова беше прав.

Не биваше да се нагърбвам с това.

Не можех да се справя.

И в този миг чух някой да изрича името ми.

— Джоузефин?

Вдигнах очи и видях Мики да стои пред мен. Лицето му беше размазано, но все пак забелязах, че се усмихва. В мига, в който видя мокрите ми от сълзи бузи, усмивката му отстъпи място на загриженост.

— Исусе — промълви той. — Миличка, какво има?

— Илайза Уивър отива в хоспис.

Той не каза нищо, но аз и не му оставих възможност да го направи. Наведох глава и закрих лицето си с ръце, въпреки че все още държах телефона си в едната от тях.

Миг по-късно се озовах в прегръдките на Мики. Усетила как силата му ме обгръща, как топлината му ме сгрява, а добротата му прелива в кожата ми, тялото ми потрепери и аз издадох един от онези ужасни хълцащи звуци през сълзите си.

Той ме пусна, за да ме завърти и след броени секунди вече крачехме по тротоара, а той казваше:

— Джейк, мой човек, трябва да дойдеш в пожарната. Джоузефин е с мен и не е добре. Казва, че някаква нейна приятелка щяла да влиза в хоспис. Мисля, че току-що го е разбрала, на улицата, и очевидно не е добре.

Аз вдигнах очи към него и казах:

— Щ-ще се оправя.

Мики ме погледна, но продължи да говори по телефона:

— Окей. Добре. Ще се видим там. Ще бъдем в стаята за почивка. Доскоро.

— Джейк е зает — обясних, докато той натъпкваше телефона в задния си джоб.

— Мисля си, че Джейк никога не е прекалено зает за теб.

Аз си мислех същото и дори и толкова разстроена, тази мисъл ужасно ми харесваше.

Мики ме отведе в пожарната, качи ме по стълбите и ме настани на един поизносен кожен диван в стая, която бе учудващо чиста и в която имаше напълно обзаведена кухня и голяма маса.

Вече бях успяла да овладея сълзите си и тъкмо разказвах на Мики (който си беше придърпал един стол и се бе навел към мен, подпрял лакти на коленете си и уловил ръцете ми в своите) кои са Арни и Илайза (беше чувал за тях, но не ги познаваше лично), когато Джейк пристигна.

Вдигнах очи и го видях да се приближава към мен.

Толкова висок. Толкова широкоплещест. Излъчваше такава сила.

Очите му бяха приковани в моите.

Мики пусна ръцете ми и се облегна назад, а аз се изправих, без да откъсвам поглед от Джейк.

Миг по-късно се намирах в обятията му и отново избухнах в сълзи.

— Ти… беше… прав — изхълцах, заровила лице в гърдите му, докато го прегръщах с всичка сила.

— Шшт, бейби, не, не бях.

— То-то е… твърде много.

— Можеш да се справиш — заяви той.

В мига, в който ги изрече, думите му се врязаха дълбоко в мен. И в същия миг разбрах, че той бе прав и едновременно с това греши.

Когато ми се обадиха, за да ми съобщят, че баба е починала, бях на един плаж в Малибу. Хенри снимаше модел, облечен в рокля за десет хиляди долара, която се бе измокрила по ръба от това, че беше толкова близо до водата.

Бе искал да го прекъсна, когато научих. Всъщност, когато по-късно му съобщих, той се ядоса, че не бях прекъснала снимките, макар че при тогавашните обстоятелства се опита да го скрие.

Сега разбирах точно колко бе искал да го бях направила.

Ала аз не го сторих.

Вместо това отидох тихичко в шатрата за грим и прическа, която, за щастие, беше празна, и се отдадох на чувствата си в усамотение.

И именно така се чувствах.

Сама.

Болезнено сама.

След като баба я нямаше, аз се чувствах съвсем сама.

И изгубена.

Изпитвах и страх, мислейки си, че никога няма да имам Хенри, а след като баба си беше отишла, никога вече нямаше да имам нищо.

Илайза Уивър не беше баба, но беше мила жена, от чиято загуба светът щеше да обеднее.

Давах си сметка, че тъгувам не само за Илайза, но и заради все още прясната загуба на баба, както и още една, по-прясна, макар и различна загуба — тази на Хенри.

Ала насред всички тези загуби аз не бях сама.

Мики ме беше видял на улицата и се беше погрижил за мен.

А сега Джейк беше тук — висок, широкоплещест, силен, той ме притискаше до себе си и едрото му тяло поглъщаше тръпките ми, както физическите, така и емоционалните.

Нещо, което не бях получавала от никого, нито дори от Хенри.

От никого, освен от баба.

А сега — и от Джейк.

Така че той беше прав — не можех да се справя. Сама не бих могла.

Ала аз не бях сама.

Имах него.

Така че беше и прав.

Можех да се справя.

И това беше прекрасно.

А най-вече в този мъчителен момент, който при нормални обстоятелства би трябвало да се превърне в печален спомен, аз разбрах, че го обичам.

Затова никога нямаше да забравя как стоя насред пожарната станция в прегръдките на Джейк Спиър и плача за една умираща приятелка, за баба и за края на онова, което имах с Хенри.

Щях да го помня до края на живота си.

И да го пазя като скъпоценен дар.

— Хей!

Спрях с количката на една от пътеките между щандовете в „Пътника“ и се обърнах.

Онова, което видях, ме накара да изпъна рязко гръб.

Беше неделя сутрин и аз отивах у Джейк, за да похапнем, да погледаме футбол и да прекараме известно време като семейство. Двамата Тейлър също щяха да дойдат. Конър не беше на работа. А аз бях убедила Джейк да ме остави да сготвя.

Бързах, защото нямах търпение да стигна там.

Ала първо трябваше да купя храна.

В петък Джейк ме беше завел да видя Илайза.

Оттогава не бях безпокоила Арни, но в събота се бях обадила на преподобния Флетчър, за да разбера дали се бе случило най-лошото.

— Все още не, Джоузефин, но много скоро очаквам да науча печалната новина — отвърнал бе той меко.

Не го попитах друго, но го помолих да ми съобщи, ако научи нещо.

До този миг — нищо.

Бях успяла да отвлека мислите си с Алиса, на която бях позвънила, за да й съобщя новината, след като Джейк остави Итън и мен в Лавандуловата къща, тъй като се бе наложило да отидем да го вземем от училище направо от хосписа, и с която предишната вечер си бяхме прекарали чудесно в клуба на Джейк.

Тя беше убедила Софи да наглежда децата и Джуниър бе дошъл с нас.

Четиримата (макар че на Джейк понякога му се налагаше да свърши това-онова) се настанихме на бара, пийвайки и приказвайки си.

Открих, че много харесвам Джуниър. Той говореше учудващо меко, макар да имаше същия груб език като жена си. Колкото и да беше странно, то беше доста привлекателно, идващо от едър, страховит на вид мъж с мек глас.

Хареса ми още повече заради това, как се държеше с жена си, докато се намираха в стриптийз клуба — нито веднъж не погледна към танцьорките.

Не го правеше, за да не загази.

Просто имаше очи единствено за Алиса.

И когато забелязах това, открих, че Джейк се държи по съвсем същия начин с мен. Макар че той виждаше танцьорките много по-често от Джуниър, красивата полугола жена си е красива полугола жена.

Джейк не се интересуваше от тях.

Но ясно даде да се разбере, че страшно се интересува от мен.

Вечерта се проточи и за съжаление, приключи с някакъв инцидент, за който Джейк трябваше да се погрижи, затова Джуниър и Алиса ме откараха у нас.

Въпреки че работата на Джейк ми го отне, като цяло вечерта беше изключително приятна.

Независимо обаче колко късно си бях легнала, възнамерявах да стана толкова рано, колкото се налагаше, за да отида до магазина за продуктите, необходими за ризотото с трюфели, което възнамерявах да приготвя за събирането на похапване и футбол у семейство Спиър.

Не беше тако и сос „Ро-Тел“, но беше превъзходно, а от начина, по който децата и Джейк обикновено лапаха храната ми, знаех, че и те ще се съгласят.

Далеч не толкова приятно бе това, че в този миг Дона, бившата съпруга на Джейк и непостоянна майка на Конър и Амбър, бързаше към мен.

Аз си поех дълбоко въздух.

Тя спря и ми отправи несигурна усмивка.

— Ъъъ… Джоузи, нали така?

— Да — отвърнах аз, решавайки да не я поправя със забележката, че за нея определено съм Джоузефин. — Как си, Дона? — попитах, макар изобщо да не ме беше грижа.

Би било обаче грубо да не го направя.

— Бива — отвърна тя, а после очевидно промени мнението си и каза: — Добре. Добре съм. Ами… ти? Ти добре ли си?

— Да. Отлично. Благодаря, че попита.

Тя премести тежестта си от единия крак на другия и се загледа в рафтовете зад мен. Вместо да ми пожелае приятен ден и да си тръгне.

— Искаш ли нещо? — попитах и очите й се върнаха към мен. — Не желая да бъда груба, но Джейк и децата ме очакват.

— Просто… — започна тя, но не довърши и опита отново. — Просто се чудех за Кон и Амбър. Чух някои неща за Кон и се притесних.

— Обади ли му се?

— Ами да. Каза, че всичко е наред.

Аз не отговорих и тя продължи:

— Но чух, че някакво момиче твърдяло, че е бременно от него, а всъщност не било и сега всички я тормозели заради това, но неговото момиче все пак скъсало с него.

Което беше самата истина — едва преди няколко дена бях научила от изключително доволния Тейлър, че всички „здравата тормозели“ Миа.

Конър беше харесван от всички и бе направил както очаквах — не го беше запазил в тайна.

Според момчето Тейлър сега Миа била ужасно непопулярна, не само сред момчетата, но и сред момичетата.

Справедливо наказание според мен.

Не го споделих обаче с Дона.

Вместо това потвърдих простичко:

— Да, наистина се случи нещо такова.

— Аз, ами… мислех, че харесва онова момиче, което скъса с него. Ъъъ… Ели.

— Така е.

Тя ме изгледа в продължение на един дълъг миг и попита:

— Е, наистина ли е добре?

— Не.

— По дяволите — прошепна тя и погледът й се размъти за миг, преди отново да се съсредоточи върху мен. — Амбър добре ли е?

— Да.

— Тя не… ами… странно е да говоря за това с теб, но тя не ми вдига.

Определено бях съгласна, че е странно да говорим за това, и реших да й го кажа направо:

— Действително е странно да говориш за това с мен, тъй като почти не те познавам, а обсъждаме нещо от огромно значение — твоята дъщеря. Нямам представа защо не се опиташ да говориш директно с нея, дори и да не ти вдига телефона. Предполагам знаеш къде ходи на училище, както и къде живее, така че това не са мистерии, които трябва да разгадаеш, за да се свържеш с нея.

Тя бе зяпнала насреща ми, което й придаваше комично глупав вид, ала аз не бях свършила:

— Освен това, ако Амбър не отговаря на обажданията ти, познаваш баща й и би могла да обсъдиш вашата дъщеря с него. Не проумявам защо избра да заговориш мен, насред един магазин за деликатеси, и нека ти кажа, че то ме кара да се чувствам неловко.

Аз млъкнах и тя дълго мълча, преди най-сетне да каже:

— Човече, изобщо не го увърташ.

— Не, обикновено не го правя. А когато става дума за Джейк, Конър и Амбър никога няма да го направя.

Нещо в лицето й се промени и тонът й бе доста странен, когато отбеляза:

— Хубаво е, че получават това от теб.

— Още по-хубаво би било, ако получаваха нещо, каквото и да било, от теб — отвърнах.

Изражението й отново се промени и тя потръпна.

Ала не каза нищо.

Затова аз продължих:

— Слушай, вече ти обясних, че съм много заета, но ще отделя още малко от времето си, за да ти кажа следното. Явно те е грижа, че си изгубила връзката с децата си, и това наистина ме радва, но само защото се надявам, че ще направиш нещо по въпроса. Ала ти толкова отдавна си се отдалечила от тях, че то се е отразило не само на твоите деца, но и на най-малкия син на Джейк. Итън обожава брат си и сестра си, обстоятелствата са принудили членовете на това семейство да разчитат един на друг, а тъй като е още малък, Итън очевидно е най-зависим от тях. Ако изведнъж решиш да се опиташ да се сдобриш с децата си, би било добре да действаш внимателно.

Замълчах, но тъй като тя не отговори, продължих отново:

— Освен това самата аз никога не съм имала майка, така че мога само да предполагам, но според мен всяко дете би се радвало тя да бъде част от живота му. Ти си допуснала огромна грешка, но все пак те съветвам да я поправиш възможно най-скоро, както и да разговаряш с Джейк по този въпрос, за да не го сториш по начин, който допълнително ще разстрои децата.

— Искаш да говоря с Джейк? — попита тя невярващо и аз сбърчих чело.

— Ти си майка на две от децата му.

— Но освен това съм бившата му. Искам да кажа, че двамата бяхме женени и имаме общо минало.

— Действително. Макар че последната дума е особено важна. Минало.

Тя отново потръпна и аз я погледнах изпитателно.

Несъмнено не бе възможно да е толкова заблудена. Бяха минали години.

— Дона, досега говорих направо и ще продължа по същия начин. Ако все още изпитваш нещо към Джейк, най-добре забрави за него. Той е съвсем откровен и онова, което сте имали някога, си е отишло.

Ново потръпване.

Господи.

Тя действително беше толкова заблудена.

— Окей, това вече ми идва в повече — заяви тя. — Съжалявам. Изобщо не трябваше да започвам този разговор.

— Напълно си права, не трябваше. Но ти го направи. И аз те съветвам да се вслушаш в това, което ти казах. — Поколебах се за миг, а после натъртих: — Всичко, което ти казах.

Тя задържа очите ми и отговори:

— Не се опитвам да създавам проблеми. Наистина. Госпожа Малоун беше страшно свястна и онези, които те познават, казват, че приличаш на нея. Но трябва да знаеш, че нещата между нас с Джейк са сложни и минало като нашето никога не е наистина минало.

Определено беше точно толкова заблудена.

Не можех да повярвам, но го виждах със собствените си очи. Беше наистина тъжно.

Ето защо, когато продължих, тонът ми беше по-мек:

— Искрено съжалявам, ако наистина го вярваш. Нещата между вас с Джейк не са сложни, защото между вас няма нищо. Изглежда, си се заблуждавала, че има, но за твое добро те съветвам да забравиш тази мисъл.

— Пак ти казвам, че не се опитвам да правя проблеми, но той и преди се е връщал при мен — изтъкна тя.

— Освен това те е напуснал и се е оженил още два пъти, а след това срещна мен — изстрелях аз.

Тя поклати глава. Очевидно бе, че изобщо не ме чува, и следващите й думи го доказаха:

— Не се опитвам да бъда гадна, но ти…

— Не си гадна, Дона — прекъснах я и продължих, твърдо решена да сложа край на този отварящ очите, но въпреки това мъчителен разговор. — Само че отнемаш от времето ми. Моля те, обади се на Джейк. Обсъди всичко това с него. Смятам, че ще бъде трудно за теб, но в крайна сметка ще е ползотворно, надявам се да бъде от полза и за Амбър и Конър.

— Господи — прошепна тя и очите й се разшириха. — Ти наистина нямаш нищо против да говоря с Джейк.

— Нищичко — уверих я аз. — А сега, отново, не искам да бъда груба, но наистина трябва да вървя.

— Аз… — Тя поклати глава. — Окей.

— Обади се на Джейк.

— Аз… — Поредното поклащане на глава. — Ще го направя.

— Довиждане, Дона.

— Ъъъ… довиждане, Джоузи.

Прииска ми се да направя физиономия, задето отново ме беше нарекла Джоузи. Вярно, че напоследък почти всички ми казваха така, но от нейната уста никак не ми харесваше.

Разговорът ни обаче сериозно започваше да ме дразни и исках да го прекратя, затова си замълчах. Кимнах й и отново се обърнах към количката и списъка с продукти.

Доста по-късно (много след като децата и двамата Тейлър горещо бяха одобрили не само моето ризото с трюфели, но и изобилието от най-различни брускети, които бях приготвила за предястие, а аз бях в кухнята с Джейк и правех мелби с топъл шоколадов сироп) му разказах за разговора ми с Дона.

Тъй като беше по-силният от двама ни, той загребваше твърдия замръзнал сладолед, докато аз, с немалка доза любопитство, подгрявах шоколадовия сироп в микровълновата, нещо, което никога досега не бях опитвала, но очаквах с нетърпение, още повече че Джейк имаше и флакони бита сметана, ядки, захарни пръчици и череши.

Дори излезли от буркани и консерви, тези неща не можеха да не са вкусни.

Улисана в приготовленията ни, аз не почувствах напрежението във въздуха, докато не чух злокобния шепот на Джейк:

— Я повтори?

Вдигнах очи от въртящите се кутии шоколадов сироп в микровълновата и видях, че Джейк не намира разговора ми с Дона просто странен и може би малко тъжен.

Не, ни най-малко.

— Аз… — започнах, но докато прехвърлях през ума си различните възможности за това, как да се оправя с него, той пусна лъжицата в кутията със сладолед и излезе през вратата към гаража.

В продължение на един миг се притеснявах за сладоледа, останал на плота, мислейки си, че вероятно трябва да го прибера във фризера, ала Джейк очевидно беше ядосан и твърдо решен да направи нещо по въпроса, затова реших да зарежа сладоледа и да тръгна след него.

Осветлението в просторния гараж беше запалено и когато влязох, видях Джейк да стои до пикапа, допрял телефона до ухото си. Разбрах, че е твърде късно да го спра, когато го чух да казва:

— Ти ебаваш ли се с мен!

О, господи.

Приближих се и Джейк обърна разгневените си очи към мен (под флуоресцентното осветление в гаража те имаха изключително привлекателен сребърен цвят, който не бях виждала досега, но уви, не можех да оценя по достойнство при тези обстоятелства).

— Не — сопна се той в слушалката. — Първо, забранявам ти да говориш с Джоузи. Двамата с теб ще се опитаме да направим невъзможното и ако по някакъв начин един ден успеем да оправим тази бъркотия и вие двете трябва да обсъдите нещо, може и да го позволя. След това днес и останалите гадости, дето ги въртиш с Кон и Амбър — не. За теб Джоузи е забранена територия. Не ме интересува дали седите една до друга и си правите педикюра при Алиса. За теб тя не съществува. Ясен ли съм?

Последва пауза и аз прехапах устни, преди той да продължи:

— И си избий от главата мисълта, че ще се сдобрим. Няма да го бъде, Дона. Как изобщо ти е влязло в главата, идея си нямам. Минаха години, откакто за последно бяхме в едно легло, и честно казано, след като си тръгнах за последно, и през ум не ми е минавало да се върна. Сега, когато бях принуден да помисля за това, жено, не можеш сериозно да вярваш, че след всички двайсет и няколко годишни, които си чукала, аз ще се върна там. Повдига ми се само като си го помисля. Набий си го в шибаната глава — няма да го бъде. Никога. Ясно ли ти е сега?

Беше доста брутален, затова обвих пръсти около бицепса му и прошепнах:

— Джейк…

Без да ми обръща внимание, той продължи:

— Тотално прецака всичко с децата си. Ако искаш да ти помогна, си извади главата от шибания задник. Докато не ми докажеш, че не живееш в някакъв свят на фантазии, без да знаеш какво става около теб, не очаквай помощ от мен. Те не се изплъзват между пръстите ти, Дона. Вече си ги изгубила. Кон се опитва да се държи свястно с теб, защото е добро дете. Амбър — нея вече я изгуби. Вземи се в ръце и опитай да оправиш нещата по начин, с който сме съгласни и двамата с нея, и аз ще ти помогна. Но не и докато не се вземеш в ръце. Разбра ли ме?

Джейк спря да говори, но аз реших да не казвам нищо. Вместо това дойдох по-близо до него. Той не се отдръпна, ала знаех, че вниманието му е погълнато от думите й, защото макар да гледаше към мен, сякаш не ме виждаше.

След известно време отново проговори:

— Всичко това, всички тези сълзи не означават нищо за мен, Дона. Нещата между нас приключиха толкова отдавна, че дори не мисля за теб, освен когато погледна момичето си и разбера, че има нужда от жена заради нещо, което я тормози, и тогава ме хваща бяс, че шибаната й майка не е тук, за да й помогне. Сега тя има Джоузи и ти трябва да се събудиш. Предполагам, че едно момиче никога не може да има твърде много добри жени в живота си. Ала шибаният ми ум не го побира как можеш да заговориш Джоузи в „Пътника“ и да ти е гадно за нея, задето тя има нещо хубаво, което според теб ще изгуби, когато всъщност тя има всичко и се грижи за него така, че то винаги ще бъде нейно. Всичко, което ти изгуби, защото не се грижеше за него, не се грижиш за него, и ако не се вземеш в ръце, никога няма да си го върнеш.

Той спря, за да си поеме дъх, и отново продължи:

— Приключихме. Помисли върху това, което ти казах, Дона, и моля ти се, събуди се най-сетне.

Действително беше приключил, защото затвори и пъхна телефона в джоба си.

Очите му все още бяха върху мен и преди да успея да кажа и дума, той ме изпревари:

— Сега разбираш ли я по-добре тая кучка?

— Не би ли искал мелба с шоколадов сироп, за да се поуспокоиш, преди да обсъдим този въпрос? — предложих аз.

— Ще се върнем в къщата, бейби, чак когато тази гадост е зад нас. Смятам да си ядем мелбите, като им се наслаждаваме, а не като мислим за абсурдните глупости на Дона.

Тъй като очевидно искаше това, аз се съгласих, тъй като исках Джейк да има всичко.

— Предполагам, че повечето от любовниците й изглеждат като теб или пък се държат като теб — заявих.

Стиснал челюст, той вирна брадичка в знак на потвърждение и отговори:

— Поне ония, които съм виждал.

Аз кимнах.

— Значи, се опитва отново да преживее славните дни от миналото си с тези мъже, които не означават нищо за нея, мислейки си (неправилно), че славните дни ще се върнат, когато се върне и истинският мъж.

— Това е ненормално — обяви той.

— Да, така е — съгласих се аз.

— Тя е ненормална.

— Да, така е — отново се съгласих аз.

Той ме изгледа изпитателно в продължение на един миг, а после попита:

— Размъти ли ти главата?

— Моля? — попитах объркано.

— Успя ли да ти размъти главата с нейните простотии?

— Ни най-малко — уверих го аз, сбърчвайки вежди.

— Между нас всичко е свършено — заяви той.

— Знам това, Джейк.

Той отново ме изгледа, а после лицето му се проясни и гласът му омекна:

— Съжалявам, че трябваше да го преживееш.

— А аз не — отвърнах незабавно. — Ако това означава, че Дона най-сетне ще се вземе в ръце, мога само да се радвам, че се случи. Тези деца се нуждаят от майка си. Може би най-сетне ще се стегне и ще им бъде майка.

Джейк за трети път ме изгледа изпитателно в продължение на няколко секунди, преди по лицето му да се разлее бавна, привлекателна усмивка, докато се приближаваше, за да ме прегърне.

— Да се стегне, а?

— Именно — отвърнах аз.

Усмивката му стана още по-широка, а ръцете му ме прегърнаха още по-силно.

— Колкото и да ме вбесява, адски ми се иска да те бях видял как й сервираш неподправената истина в „Пътника“.

— Не мога да си представя защо би го искал. Беше тягостно.

— Тягостно — промърмори той, все така широко усмихнат, ала очите му се бяха спрели върху устните ми.

Нещо в корема ми изпърха, но въпреки това повторих:

— Да, тягостно.

Лицето му се приближи до моето.

— Тягостно — повтори той шепнешком и аз усетих думата върху устните си, толкова близо бе до мен.

— Да — прошепнах миг преди той да ме целуне и аз се разтопих в него, обвивайки ръце около шията му, за да заровя пръсти в косата му, докато отвръщах на целувката.

Известно време бяхме заети с това, докато не бяхме принудени да спрем от силно почукване на вратата, последвано от гласа на Итън:

— Ехо? Какво става? Нали щяхме да ядем сладолед!

Аз се усмихнах срещу усмихнатите очи на Джейк, а Итън продължи, все така крещейки (но вече не през вратата). Звучеше така, сякаш ни топи.

— Кон! Татко и Джоузи се натискат в гаража!

Не можах да чуя отговора на Конър, но чух този на Итън:

— Не ме интересува! Искам си сладоледа! — Той отново почука на вратата и следващите му думи отново бяха предназначени за нас: — Побързайте!

— Трябва да натъпча детето си със сладолед — меко каза Джейк.

— Така е — отвърнах аз.

— Да го поразмекна, преди да му съобщя, че дупето му трябва да е на църква след около час и половина.

— Добър план — одобрих аз.

Очите му се стоплиха и той наведе глава, за да опре чело в моето, а после вдигна устни и го целуна.

След това ме пусна, улови ме за ръка и двамата се върнахме в кухнята, за да довършим мелбите. Итън вече не беше там, но той бе първият, към когото се приближих в хола, за да поднеса пълната със сладолед купа.

Той се нахвърли върху мелбата си и докато поднасяше лъжицата към устата си, заяви:

— Когато си имам гадже, само ще се държим за ръце. Никакви такива целувки.

Аз стиснах устни в опит да не се разсмея.

Двамата Тейлър и Амбър не си направиха този труд.

Конър обаче бе този, който му отговори:

— Дрънкаш пълни глупости.

Итън преглътна огромна хапка сладолед и погледна към брат си.

— Не са.

В очите на Конър блещукаха искри, когато настоя:

— Приятелче, вярвай ми. Пълни глупости.

— Не са!

Конър се ухили на брат си, след което ми смигна и отново насочи вниманието си към мача.

Аз подадох другата купа на момичето Тейлър и се върнах в кухнята за останалите, които Джейк приготвяше.

Направих го с усмивка.

Направих го също така с чувство на съжаление към Дона.

Тя губеше толкова много.

Ала макар да ми беше мъчно за нея, искрено се радвах за себе си.

Защото аз определено бях спечелила.

— В този миг играят „Колтс“ — възнегодува Итън от другата страна на баща си.

— Млъкни, приятелче — измърмори седналият до мен Джейк.

Итън обаче не млъкна.

— И ние ще го изпуснем.

— Ит, нали го записваме — напомни му Конър, който седеше от другата му страна на пейката.

— Само се надявайте да не разбера резултата, преди да сме се прибрали — предупреди ни Итън.

— Обожемой — прошепна възбудено момчето Тейлър, от другата страна на седналата до мен Амбър. — Ето го Кийран Уентуърт.

— Къде? — Лъскавата черна коса на момичето Тейлър се разлетя, когато тя се огледа наоколо.

— Четири пейки зад нас, от другата страна — обясни момчето Тейлър и отбеляза: — Трябва да се е прибрал от училище за уикенда.

Аз се приведох към Амбър и попитах тихичко:

— Кой е Кийран Уентуърт?

— Беше предпоследна година, когато ние бяхме първокурсници в гимназията. Толкова е секси, че е истинска легенда. Сега е в Бостънския колеж. Тейлър е влюбена в него, откакто се помни.

Погледнах през рамо и четири пейки зад нас от другата страна на пътеката зърнах забележително привлекателен млад мъж с късо подстригана тъмноруса коса, квадратна челюст и скули, които несъмнено бяха невероятно фотогенични.

Освен това имаше много широки рамене.

Освен това носеше наистина стилна тъмносиня риза, ушита по мярка, която му стоеше прекрасно.

Обърнах се напред и отново се приведох към Амбър:

— Той е изключително привлекателен.

— Аха — съгласи се тя.

— Не мога да си представя, че не е забелязал прелестите на Тейлър.

— Ъъъ… Джоузи, той е на деветнайсет и е в колежа. Тя е на шестнайсет. Няма да го бъде.

Хмм.

— Пак ще си говорим след две години — заявих аз.

— След две години някоя вече ще го е хванала — отвърна Амбър.

— Не и ако има кого да чака — казах и усетила очите й върху себе си, я погледнах.

Усмихваше се.

Аз й намигнах и усмивката й стана още по-широка.

Почувствах, че Джейк се привежда към мен, и насочих вниманието си към него тъкмо когато той каза:

— Познавам бащата на Тейлър. Забрави.

Аз срещнах погледа му, а после отместих очи и измърморих:

— Хмм.

— Бейби, хлапето е на деветнайсет — заяви Джейк, повтаряйки нещо, което Амбър беше казала току-що.

— И?

— Освен това е в колеж.

— И?

Той ме зяпна.

Хорът запя, така че се усмихнах на себе си и се изправих с останалите богомолци.

Не пропуснах да забележа, когато няколко минути по-късно преподобният Флетчър се появи на амвона, огледа паството си, видя ме да седя на една от пейките със семейство Спиър и ми се усмихна.

Не пропуснах да забележа и когато по-късно преподобният ни призова да се помолим за Арнолд Уивър и семейството му, тъй като едва преди броени часове те са изгубили обичната си Илайза.

И определено не пропуснах да забележа, че когато чухме тази новина, ръката на Джейк, която почиваше на облегалката зад мен, се обви около раменете ми и ме притегли към него, в същия миг, в който Амбър се протегна и улови ръката ми.

Бях съкрушена за Арни и семейството му.

Ала дори така, не можех да не се радвам, че самата аз най-после имах свое семейство.

Скоро след това се постарах Кийран Уентуърт (застанал малко встрани от мъж и жена, които трябва да бяха родителите му) да не пропусне излизането ни от църквата и успях да направя така, че аз, Амбър, Джейк, Итън, Конър и най-вече двамата Тейлър да се озовем близо до него и тъкмо тогава се престорих, че се спъвам, и тъй като през живота си се бях спъвала безброй пъти, го направих много убедително.

Естествено, не бих искала да падна, затова се улових за нещо и това, за което се улових, бе момичето Тейлър, завъртайки я така, че политнахме право към Кийран Уентуърт.

Джейк ме улови.

А Кийран Уентуърт улови Тейлър.

Той примига при вида на прекрасното екзотично лице на момичето в прегръдките си и аз се ухилих.

Ръката на Джейк около корема ми се напрегна и устните му прошепнаха в ухото ми, едновременно развеселено и разтревожено:

— Сериозно?

Нямах отговор на въпроса му, тъй като не го разбирах, както нерядко се случваше, когато Джейк, децата му или някой друг около нас използваше същата дума. Затова реших да не й обръщам внимание и продължих напред, водейки Джейк със себе си.

— Толкова съжалявам. Много съм непохватна — обясних, усмихвайки се невинно (както се надявах) в лицето на Кийран Уентуърт.

С очевидно усилие той откъсна очи от момичето Тейлър и ме погледна.

— Ъъъ… няма проблем — отвърна, а аз забелязах, че ръката му все още е около кръста на Тейлър.

Кимнах му, усмихнах се и свалих ръката на Джейк от корема ми, но само за да я взема в своята и да го издърпам настрани, оставяйки нещата да поемат естествения си ход.

— Това беше епично — оповести момчето Тейлър зад нас.

— Джоузи е тази, която е епична — възрази Амбър, която също ни следваше.

При думите й по тялото ми се разля такава топлина, че този път наистина се спънах.

Джейк ме привлече към себе си и ме прегърна здраво.

Не каза нищо, но когато вдигнах очи към него, видях, че се усмихва широко.

Чакахме цели десет минути, докато момичето Тейлър най-сетне се присъедини към нас на паркинга.

И аз с огромно удоволствие забелязах, че изглеждаше потънала в блажени мечти.

Два дена по-късно аз се приведох към Арни с длан върху ръката му и като долепих буза до неговата, прошепнах:

— Толкова ще ни липсва.

— Така е, мила. — Отдръпнах се и той продължи: — Ще се видим в къщата.

Кимнах, стиснах ръката му и се отдалечих, отстъпвайки мястото си на Джейк, който се ръкува с него и му поднесе съболезнованията си. Не се задържа дълго и бързо се отмести, за да даде възможност и на останалите да изкажат съчувствието си.

След това се приближи до мен, прегърна ме и реквизира големия черен чадър, който държах, след което ме притегли още по-близо до себе си и ме поведе към пикапа.

Докато прекосявах подгизналата трева в гробището, безуспешно се мъчех да не допусна тънките токчета на черните ми ботуши да затънат в пръстта. Щеше да се наложи да ги изчистя, изсуша и лъсна и с малко повече късмет, нямаше да са съсипани.

Джейк постигна нещо много подобно на чудо, като ми помогна да се кача в пикапа (което бе доста трудно в тясната ми черна пола), без да позволи на дъжда да ме измокри.

След като затвори вратата, сгъна чадъра и го метна на задната седалка, той заобиколи колата, а дъждецът се силеше върху непокритата му глава и фантастичния му костюм на „Хюго Бос“.

След като седна до мен, аз отбелязах:

— Този костюм много ти отива, Джейк.

— Благодаря, бейби — промълви той и запали.

Излязохме на алеята и докато отивахме към изхода, той каза:

— Не е задължително да ходим на помена в къщата, ако ще е прекалено тежко за теб, бейби.

— Баба би отишла — отвърнах.

— Ти не си Лиди.

Обърнах се, за да го погледна тъкмо когато излизахме на главния път.

Въпреки че косата и раменете на костюма му бяха мокри от дъжда, беше изключително красив.

— Но аз съм, Джейк — прошепнах.

Той ме погледна изпитателно с топли очи и меко изражение, а после кимна и отново насочи вниманието си напред. Когато се качихме на главния път, той се пресегна, улови ръката ми и я сложи върху бедрото си.

Не я пусна, докато не стигнахме в къщата на семейство Уивър.

Беше денят след погребението на Илайза. Аз бях в офиса на Джейк в спортната зала, а той стоеше отвън, заедно с едно от многобройните момчета от детската лига, което го гледаше с прехласнато изражение, както би се взирал в Супермен, ако той съществуваше.

— Сериозно? — попита Алиса. — Как изобщо открива каквото и да било тук? Дори не е въвел списъка с членовете си в компютъра. Всичко е на хартия.

Аз не отговорих и погледнах към Мики, който стоеше до ринга и викаше нещо на двете момчета в него. След това преместих очи към Джуниър и трите момчета, които под негово наблюдение работеха с боксовите круши. Най-сетне спрях поглед върху Джейк, който беше вдигнал юмруци пред лицето си и нанасяше удари във въздуха, първо с едната, после с другата ръка. Демонстрацията му свърши с двата му юмрука, закриващи по-голямата част от лицето му, а после той отпусна ръце и даде знак на момчето пред себе си.

То вдигна ръце, промени стойката си и повтори движенията му.

Когато свърши, Джейк му се усмихна и го потупа по рамото.

То грейна.

Вече изгубена в този мъж, виждайки всичко това, всичко, което бе направил за тези деца, които очевидно го обичаха, аз се помолих на Бог да не допусне никога да бъда намерена.

— Трябва да въведеш някакъв ред, Джоузи. Не ми е ясно как изобщо успява да свърши каквото и да било. Това място е същинска катастрофа — заяви Алиса и аз се обърнах към нея, при което очите ми обходиха офиса на Джейк.

Действително бе истинска катастрофа.

Предишния ден, след като за първи път огледах офиса както трябва, говорих с Джейк за това (не използвах обаче думата „катастрофа“, а „колосален хаос“) и предложих, ако иска, да подредя вместо него.

Отговорът му беше: „Не ме бива да седя зад бюро, Джоузи. Оправиш ли се с тая гадост, ще ти направя толкова много тако и ще ти дам толкова много оргазми, че няма да си в състояние да помръднеш“.

И макар че и двете перспективи звучаха отлично (особено втората), аз отвърнах: „Никак няма да е лесно да подредя офиса ти, ако не съм в състояние да помръдна“. В резултат на което получих много страстна и много продължителна целувка, прекъсната едва когато един от членовете на семейството влезе и се провикна шеговито: „Хей! Намерете си стая!“.

И така, сега бях в офиса на Джейк и се опитвах да въведа някакъв ред с помощта на Алиса, която беше тук не само заради Джуниър, но и защото двама от синовете й бяха членове на лигата.

— Джоузи? — повика ме тя, когато не й отговорих.

— Мислиш ли, че е възможно да се влюбиш в някого, когото познаваш едва от няколко седмици? — попитах аз и въпросителното й изражение омекна.

— Да.

— Влюбена съм в Джейк — обявих.

— Не думай! — отвърна тя.

— Ами да.

Алиса се усмихна и се облегна на бюрото, близо до поопърпания стол, на който се бях настанила.

— Знаеш ли колко дълго ми отне да се влюбя в Джуниър?

Аз поклатих глава.

— Трийсет минути — заяви тя.

— Трийсет минути? — повторих учудено, тъй като това бе ужасно малко време. Всъщност в сравнение с него, на мен сякаш ми беше отнело години да се влюбя в Джейк.

— Той ме взе, за да отидем на среща, заведе ме в „Стрехите“, седна срещу мен и след като си поръчах и го погледнах, той заяви, че съм най-красивото създание, което е срещал някога. Това ми беше достатъчно. Той го каза направо. Заведе ме на прекрасно място. Не го усуква и увърта, преди да ми покаже, че се радва да бъде там заедно с мен. Аз го погледнах в очите, видях как ме гледа и разбрах, че това е само началото. Заедно сме от деветнайсет фантастични години. Така че бях права.

— Това е красиво, Алиса.

— Абсолютно, Джоузи — съгласи се тя.

— Радвам се, че го имаш — продължих.

— А пък аз, бейби… — Тя улови бузата ми в шепа и се приведе още по-близо, — след адски прецакания ти живот, направо си умирам от кеф, че най-сетне и ти го имаш.

И действително беше така.

Бях щастлива.

На седмото небе.

В рая.

Макар и с премрежени от сълзи очи, аз се усмихнах и видях, че очите на Алиса също бяха овлажнели.

Изведнъж тя свали ръка и заяви:

— Ако се разциврим като малки момиченца, вероятно ще ни изхвърлят.

Само че грешеше. Джейк никога не би ме изхвърлил. Дори и ако плачех в боксовата му зала. А той вземаше бокса изключително сериозно.

Не й го казах обаче. Вместо това предложих:

— Трябва да дишаме дълбоко.

— Да, да го направим.

И ние започнахме да дишаме дълбоко, при това — доста шумно.

След броени секунди се разкикотихме.

— Жено! — провикна се Джуниър. — В бокса не е позволено кикотене.

И двете погледнахме през прозореца и видяхме мъжа на Алиса да ни се усмихва.

Нямаше нищо против кикотенето.

Всъщност то му харесваше и той изобщо не го криеше.

Да, аз наистина харесвах Джуниър.

Очите ми се преместиха към Джейк и видях, че той не се усмихва. Гледаше към мен, а изражението му беше топло и мило.

Изпратих му една усмивка и той ми отвърна със същото.

— Окей, значи, може да ни изхвърлят и за кикотене. От сега нататък — напълно сериозни — каза Алиса и отвлече вниманието ми от Джейк.

Обърнах се към нея и надянах сериозна маска.

— Напълно сериозни.

Тя погледна лицето ми и отново избухна в смях.

Аз се присъединих към нея.

— Какво казах преди малко? — провикна се Джуниър.

Не го познавах добре, ала дори така знаех, че не говори сериозно.

И по някаква причина това накара Алиса да се разсмее още по-силно.

Така че и аз продължих да се смея с нея.

Два дни по-късно лежах по хълбок върху леглото на Амбър и гледах как момчето Тейлър прокарва четка по лицето й с немалка доза умение и много талант.

Вратата се отвори рязко и момичето Тейлър прекрачи прага.

— Тъкмо паркира отвън — обяви тя.

— О, боже, о, господи, о, майчице — започна да си повтаря Амбър.

— Моля те, кажи ми, че не пристигна на мотор — обадих се аз.

— Не. — Тя поклати глава. — Реставриран „Мустанг“[2].

— Епично — ахна момчето Тейлър.

— Баща му реставрира класически коли — добави момичето Тейлър. — Алекси му помага през уикендите. Винаги се движи в страхотна кола.

— Абсолютно епично — повтори момчето Тейлър.

Макар да бях доволна, че Алекси има работа, особено такава, с която зачиташе баща си, като помагаше в семейния бизнес, в този миг не можех да мисля за Алекси.

А единствено за Амбър.

Погледнах я и видях, че изглежда ужасена.

След близо две седмици, през които бяха седели заедно на обяд, вчера Алекси Прокоров я беше поканил на среща.

На следващия ден отивахме в Бостън за концерта на „Баунс“, ала нямаше да тръгнем толкова рано, че тя да откаже да излезе предишната вечер.

Не че иначе би му отказала.

Не беше на себе си от щастие и освен това почти трепереше от нерви.

Така че имах да се справям с две ситуации и разполагах с много малко време, за да го сторя. Ето защо станах от леглото на Амбър, приближих се до нея и като сложих ръка под брадичката й, се приведох към нея.

— Чуй ме и го запомни добре — казах меко. — Не ти си щастливката тази вечер, задето излизаш с Алекси Прокоров. Той е щастливецът, защото ти се съгласи да излезеш с него. Чуваш ли ме?

Очите й се разшириха, ала тя кимна.

— Красива си — прошепнах и се наведох, за да я целуна по челото, а после отново се изправих и я погледнах. — Изкарай си страхотно, миличка.

Тя ми се усмихна и потрепери лекичко, по един прекрасен начин, изпълнен с вълнение и надежда, неща, които се надявах Алекси Прокоров да оправдае.

Усмихнах се на двамата Тейлър и излязох от стаята. Веднъж озовала се навън, забързах по стълбите и стигнах долу тъкмо навреме, за да видя как Джейк отваря вратата на Алекси.

За щастие, пристигнала бях съвсем навреме.

Забелязах, че на живо Алекси изглежда още по-добре. Освен това бях права — наистина беше много висок. Не колкото Джейк, но почти.

— Господин Спиър — каза той и протегна ръка на Джейк, който тъкмо беше затворил вратата.

Джейк сведе поглед към ръката му.

Аз се приближих.

Джейк вдигна очи към Алекси.

Аз пъхнах ръка в задния джоб на дънките му и се притиснах в него.

Джейк разбра какво се опитвам да му кажа без думи и стисна ръката на Алекси.

Пусна я почти мигновено и обяви:

— В полунощ трябва да е тук.

— Ще я доведа навреме — увери го Алекси.

— Чувам, че имаш мотор — отбеляза Джейк.

— Аха.

— Дъщеря ми няма да се вози на него — нареди Джейк.

Алекси кимна и ме погледна.

— Джоузи, нали?

— Госпожица Малоун — поправи го Джейк.

Алекси премести поглед към него и отново го върна към мен.

— Съжалявам. Госпожица Малоун.

Аз му се усмихнах и протегнах ръка.

— Да, Алекси. Аз съм Джоузи. Госпожица Малоун.

— Амбър непрекъснато говори за вас — каза той и стисна ръката ми, силно, но кратко.

— Радвам се да го чуя — отвърнах, ала едва бях успяла да изрека думите, когато той погледна зад мен.

Трябва да кажа, че ми хареса как се промени изражението му, защото знаех какво ще видя, когато се обърна.

И наистина го видях. Оставила двамата Тейлър в стаята си (не вървеше Алекси да узнае, че са тук за грим и морална подкрепа), Амбър слизаше по стълбите.

Никаква къса пола. Никакъв грим като на компаньонка. Беше обула чифт дънки, които й стояха невероятно, нежнорозовия ми кашмирен пуловер, чифт симпатични сандали на платформа, украсени с приглушен колаж от розово и кафяво въже, а през ръката си беше преметнала шоколадовокафяво велурено яке.

Когато стигна до последното стъпало, тя се приближи до Алекси, вдигна очи към него и му отправи изключително красива и мъничко срамежлива усмивка.

Истинско съвършенство.

— Здравей — поздрави го тя.

— Здрасти — отвърна Алекси. — Изглеждаш страхотно.

Амбър наведе съвсем леко брадичка, прибра кичур от красивата си коса зад ухото и промълви:

— Благодаря.

Истинско съвършенство.

Толкова се гордеех с нея.

— Някой да ме убие — измърмори Джейк, за щастие, толкова ниско, че нито Амбър, нито Алекси го чуха.

А може би бяха прекалено погълнати един от друг, за да го чуят.

Аз обаче издадох странен звук, защото бях преглътнала надигналия се в гърдите ми кикот, нещо, което съвсем не се оказа лесно.

— Полунощ, Амбър — каза Джейк и тя го погледна.

— Окей, татко — отвърна и се приближи, за да го целуне по бузата.

Той обви ръце около нея и я прегърна силно, но кратко.

— Бъди внимателна, миличка. Окей? — помоли я той нежно, когато двамата се поотдръпнаха един от друг.

— Да, татко — отвърна тя мило.

Той й се усмихна и я пусна.

Алекси се приведе към нея и улови ръката й.

В мига, в който пръстите му се увиха около нейните, очите й откриха моите и аз видях, че греят.

— Изкарайте си прекрасно — пожелах им.

— Благодаря — отвърна Амбър, докато Алекси я извеждаше през вратата.

— Радвам се, че се запознахме — каза Алекси.

— И аз — отвърнах и заедно с Джейк се приближихме до вратата.

Джейк не сподели чувствата ми и аз сподавих нов кикот.

Когато двамата стигнаха до колата на Алекси, Джейк затвори вратата и се обърна към мен.

— Изглежда симпатичен — отбелязах аз.

— Всеки път, когато това се случва, умирам по мъничко.

Аз примигах при тези думи, преди те да се разлеят по тялото ми, еликсир така сгряващ, така изцеляващ, че бях сигурна — вече нищо никога не можеше да ме нарани. Не и докато Джейк беше част от живота ми. Ето защо се притиснах в него и го прегърнах с всичка сила.

Той ми отвърна със същото и докосна косата ми с устни.

— Ти си толкова добър баща, Джейк Спиър — прошепнах в гърдите му.

Той ме прегърна още по-силно, но не каза нищо.

— Беше ли жестоко? — натрапи се в нашия миг въпросът на момчето Тейлър.

Джейк ме пусна, но само за да се премести и да ме прегърне през рамото, когато се обърнах към двамата Тейлър в подножието на стълбите.

— Да, беше жестоко — потвърдих.

Момчето Тейлър се усмихна широко, подскочи и плесна тържествуващо длан в тази на момичето Тейлър.

В този миг се появи Итън, мина покрай тях и пое нагоре по стълбите, измърморвайки:

— Всички сте откачени.

Аз се ухилих широко.

Двамата Тейлър избухнаха в смях.

Джейк стисна лекичко раменете ми и промълви:

— Слава богу, че имам поне шест години, преди да трябва да преживея цялата тази гадост и е Итън.

И тогава аз вдигнах очи към моя мъж и най-сетне се разсмях.

— Джейк — простенах аз.

— Тихо, бейби — прошепна той.

— Джейк! — изохках аз.

— Мамка му. — Той зарови ръка в косата ми, сви я в юмрук и я издърпа, така че устните ми се сблъскаха с неговите.

И когато го направи, аз изкрещях оргазма си в гърлото му.

Той го пое и ме целуна, а после откъсна устни от моите и нареди:

— Облегни се назад.

Подчиних се, доколкото можах, обвивайки пръсти около кранчето на чешмата и подпирайки другата си ръка на плота.

Джейк притегли ханша ми още по-плътно до себе си и продължи да нахлува в мен с мощни тласъци.

Аз вдигнах колене още по-нависоко.

Очите на Джейк се плъзнаха по тялото ми, надолу към мястото, където бяхме слети в едно.

— Мамка му, обожавам да те гледам как ме поемаш.

Аз пък обожавах да го гледам как се гледа, докато ме обладава. Толкова много, че потреперих.

— Прекрасно — прошепна той и женствеността ми се вкопчи в него.

Очите му се вдигнаха към моите.

— Прекрасно — повтори той и този път гласът му беше по-дълбок и по-дрезгав, и когато се взрях в очите му, реших, че беше… толкова… прав.

Прекрасно.

Тазът му се блъскаше в мен все по-силно.

— Толкова прекрасно.

— Да — отвърнах задъхано.

— Ела тук — нареди той.

Аз се повдигнах и обвих ръце около него.

Той ме улови през кръста и като зарови ръка в косата ми, притисна лицето ми към шията си в същия миг, в който тя се обтегна, и с един последен тласък той простена.

Аз го притиснах към себе си, проследявайки линиите на гърлото му с езика си.

Обожавах усещането и вкуса, ала го изгубих, когато той наведе глава и зарови лице във врата ми.

— Кофти е, че трябва да те сложа в леглото и да си вървя — каза с дрезгав глас, а дишането му все още беше неравно.

Имаше право.

Наистина беше кофти.

Само че беше след концерта. Двамата Тейлър и Амбър деляха една хотелска стая, Конър и Итън бяха заедно с баща си, а аз бях сама в моята по нареждане на Джейк, именно заради това, което правехме в банята.

Цял куп снимки на децата и Лавон, както и останалите от „Баунс“ вече бяха качени в туитър, инстаграм и фейсбук. Бяха си изкарали невероятно, занемели от възхищение, че са в присъствието на някой толкова известен, Лавон бе невероятно мил и когато се върнахме в хотела, те бяха толкова превъзбудени, че ми се струваше, че никога няма да заспят.

След половин час всички вече спяха дълбоко.

— Мислиш ли, че децата свикнаха с теб?

— Ъъъ… — смънках, защото не бях сигурна какво ме пита.

— Бейби, с теб успяваме да си откраднем време само за нас двамата, но аз те искам в леглото си. В смисъл — да си лягам с теб в него и да се събуждам с теб в него. Така че нека те предупредя — утре, след като си тръгнеш от нас, ще събера децата и ще проведем разговора.

— Какъв разговор? — Мислите ми все още бяха напълно погълнати от думите му, че иска да заспива и да се събужда с мен, за да разбера какво ми казва.

— Разговорът за това, как Джоузи редовно ще остава да спи у нас.

— О! — промълвих, чудейки се дали изглеждам толкова щастлива, колкото се чувствах.

Устните му потръпнаха и той отбеляза:

— Виждам, че си навита.

И тогава Джейк дойде при мен. А сега трябваше да ме остави. Което определено беше кофти.

Той вдигна глава и аз отметнах моята назад, за да уловя очите му.

Очевидно наистина изглеждах толкова щастлива, колкото се чувствах, и не ме беше грижа, че той го знае.

— Действително съм навита, миличък — потвърдих.

Устните му спряха да потръпват и се извиха в усмивка. А после той наведе глава и ме целуна. Целувката му се проточи и усещането беше невероятно, а той не спря, дори докато се отдръпваше от мен.

След това се приведе, за да целуне гърдите ми, преди да се погрижи за кондома.

Когато приключи с това, ме свали от мивката, улови ме за ръка и ме заведе в стаята. Пресегна се покрай мен, за да отметне завивката, и когато го направи, ме побутна нежно в леглото.

Бях само по нощничка, без бельо.

И нямах нищо против.

Нищичко.

Подпряла брадичка на сключените си длани, аз го гледах как се облича.

— Мислиш ли, че на децата им хареса? — зададох му въпрос, на който знаех отговора.

Джейк завъртя глава към мен и очите му уловиха моите.

— Сериозно?

Аз прехапах устни.

Той нахлузи тениската си, приближи се до леглото и приседна на ръба. Отметна косата ми от шията и като се подпря до мен, се наведе, така че лицето му бе съвсем близо до моето.

— Изкараха си невероятно, Джоузи.

Аз кимнах с глава върху възглавницата.

— Всичко. Пътуването до тук. Омарите в скъпарския ресторант. Страхотен хотел, в какъвто никой от тях не е стъпвал, а имай предвид, че бащата на момичето Тейлър е фрашкан с пари. Да не говорим пък за концерта и това, че се запознаха с групата.

— Радвам се — промълвих.

Джейк вдигна ръка от леглото и я положи на бузата ми. Аз завъртях глава и долепих лице до дланта му.

— Ти означаваш много за тях, бейби — прошепна той. — За всички тях. Дори и за двамата Тейлър.

— Те означават много за мен — отвърнах.

— А ти означаваш всичко за мен — каза той.

Аз примигах.

Зяпнах го.

А после сърцето ми спря.

— Бейби? — повика ме Джейк, когато не казах нищо.

— Ти също означаваш всичко за мен — изрекох с усилие и гласът ми прозвуча дрезгаво.

— Слава богу — прошепна той и наистина го мислеше и това, че наистина го мислеше, означаваше много за мен. — Целуни ме, преди да съм направил нещо, което определено не подхожда на един добър баща, и не оставя синовете ми сами в хотелска стая в Бостън през цялата нощ.

Стаите ни бяха свързани. Очевидно вратата, която водеше от моята стая в тази на момчетата, беше затворена, както и тази между тяхната стая и стаята на Амбър и двамата Тейлър.

И все пак той не искаше да ги остави сами.

Толкова добър баща.

Надигнах се и долепих устни до неговите. А после езикът ми проникна в устата му. Само след броени секунди, в които се бях наслаждавала да пия от него, ръцете му се обвиха около мен и той отпи от мен.

Направи го по-добре.

Уви, известно време след това, ала все пак прекалено скоро, той сложи край на целувката, целуна ме по носа и ме сложи да легна.

— Ще се видим на сутринта, Готина.

— Ще се видим на сутринта, миличък.

Джейк се усмихна широко.

Аз се усмихнах в отговор.

Той се наведе и ме целуна по бузата.

А после мина в съседната стая.

Дълго се взирах в затворената врата, мислейки, че означавам всичко за Джейк Спиър.

Означавах всичко за него.

Сам ми го беше казал.

Ето защо, броени минути след това заспах с усмивка на уста.

Беше неделя. Беше тъмно.

Бяхме се прибрали от Бостън. Двамата Тейлър си бяха тръгнали. Аз бях останала с Джейк и децата у тях. Ала сега беше време да се прибирам у дома.

Затова стоях до поршето си в прегръдките на Джейк.

— Ще ти се обадя по-късно, за да ти кажа как мина разговора.

— Добре — отвърнах.

— Ако не усетя кофти реакция от тяхна страна, тази нощ ще спиш в леглото ми — заяви той, от което се почувствах мъничко неспокойна, но най-вече щастлива, затова се притиснах още по-плътно в него и повторих:

— Добре.

— Добре — промърмори той и устните му докоснаха моите. — Трябва да се погрижа за това.

— Добре, миличък. Ще се чуем по-късно.

Устните му отново докоснаха моите.

— Аха.

Аз го прегърнах малко по-силно и му се усмихнах.

Той ми отвърна със същото.

След това отвори вратата и я затвори след мен, когато се качих в колата. Остана на алеята, отвеждаща до къщата, докато аз давах на заден ход, за да изляза на улицата и да поема към дома.

Не му завиждах за вероятно неудобния разговор, който му предстоеше да проведе с децата си. Очевидно бе, че те са наясно какво става между баща им и мен, ала да повдигне този въпрос и да го обсъди с тях, да придвижи нещата напред по начин, който поне Конър и Амбър щяха да разберат, едва ли щеше да е лесно.

Но се надявах да е сравнително безболезнено.

Ето за какво си мислех, докато се прибирах у дома. За него си мислех и когато завих по алеята, отвеждаща до Лавандуловата къща.

То обаче се изпари от главата ми в мига, в който видях лъскавия черен мерцедес, паркиран пред къщата ми.

— Какво, за бога? — запитах се с раздразнение.

Докато паркирах, видях Бостън Стоун да излиза от потъналия в сянка вход на Лавандуловата къща.

Без да откъсвам очи от него, аз угасих колата, слязох, затръшвайки вратата, и се отправих решително към него, за да му кажа точно какво мисля не само за посещението му в неделя следобед, но и за всяко негово посещение.

Преди обаче да успея да кажа и дума, се спънах, а когато си възвърнах равновесието, се заковах на място.

Защото бях видяла мъжа, появил се след Бостън Стоун от сенките около входа на Лавандуловата къща.

Взирах се в него, без да мигам, но не и без да чувствам.

И нито едно от тези чувства не беше приятно.

Защото мъжът, последвал Бостън Стоун, бе предпоследният мъж в живота ми, когото бих искала да видя.

Беше чичо ми.

[1] Популярна американска салата с маруля, варени яйца, бекон, пилешки гърди, авокадо, синьо сирене, сибирски лук и винегрет. — Бел.прев. ↑

[2] Спортен модел форд. — Бел.прев. ↑

ГЛАВА 17

ДО УШИ

След като Джоузи си тръгна, Джейк се върна в къщата и затвори зад себе си. След това се качи по стълбите и отиде право в стаята на дъщеря си.

Почука и когато чу нейното „Да“, отвори и се показа през вратата.

Амбър седеше на леглото си и говореше по телефона. От замечтаното й изражение Джейк се досети, че говори с Алекси.

— Приключвай, миличка. Семейно събиране в кухнята. Можеш да му се обадиш отново, когато свършим — нареди той.

— Окей, татко.

Джейк я погледа изучаващо в продължение на един миг, а после й кимна и се махна от вратата, затваряйки след себе си.

Не знаеше дали беше заради Джоузи, заради Алекси или заради двамата, но му харесваше как се държеше Амбър с това момче.

С Ноа тя беше неспокойна, несигурна в себе си, кисела и направо непоносима.

С Алекси изглеждаше много по-спокойна, по-уверена, сдържано развълнувана и съвсем не беше непоносима.

Може и да беше заради момчето, ала Джейк реши да го припише на Джоузи.

Алекси я беше върнал вкъщи навреме и докато пътуваха към Бостън на следващия ден, беше очевидно, че тя все още е под въздействието на еуфорията от срещата.

Джейк обаче упражняваше бащинското си право да не реши веднага какво мисли за Алекси и щеше да продължи в същия дух, докато двамата скъсат или, не дай си боже, не се роди първото им дете, след поне десет, а най-добре двайсет години.

С тази мисъл той се обърна към площадката и пое надолу тъкмо когато на вратата се позвъни. Бе по средата на стълбите, когато Кон се показа в преддверието и се отправи към вратата.

— Аз ще отворя, татко — каза той, поглеждайки към баща си.

— Окей.

Когато слезе на долния етаж обаче, Джейк се закова на място, видял кой стои на прага, в същия миг, в който чу сина си да казва:

— Какво, по дяволите?

Вдигнала колебливо, сериозно, уплашено и срамежливо лице към Конър, отвън стоеше Ели.

— Кон, може ли да поговорим? — попита тя предпазливо.

Джейк изчака да види дали синът му има нужда от него и го чу да казва отсечено:

— Дневната.

Не прозвуча особено гостоприемно, но Ели кимна. Конър се отмести, за да я пусне да влезе, и когато улови погледа на баща си, Джейк видя, че ще се справи сам. Както обикновено. За разлика от Амбър, момчето му беше уверено, общо взето, във всичко, което правеше.

Въпреки това Джейк вложи в погледа си онова, което не можеше да изрече на глас. Конър поклати глава, затвори входната врата и тръгна към дневната, където беше изчезнала Ели.

Джейк се приближи до него и понижи глас:

— Не знам за какво става дума, но ще имаме семейно събиране. Съжалявам, приятел, но ще те помоля да направиш всичко по силите си, за да не продължи дълго.

Конър задържа погледа му за миг и кимна, след което влезе в хола, затваряйки вратата зад себе си.

Джейк въздъхна и се отправи към кухнята, вадейки телефона си от задния джоб. Сложи го да се зарежда и отиде до хладилника, като се надяваше Конър да се оправи колкото се може по-бързо с това, заради което Ели беше дошла. Изгаряше от нетърпение Джоузи да стане още по-важна част от семейството му. Не изгаряше обаче от нетърпение да обсъди как възнамерява да го стори, особено с двама тийнейджъри, които прекрасно разбираха какво означава това, че ще споделя леглото си с една жена.

За щастие, Итън не го разбираше и вероятно просто щеше да се зарадва, че Джоузи ще прекарва повече време у тях.

Можеше само да се надява, че Конър и Амбър ще изпитват същото.

По нищо не личеше, че няма да е така.

И все пак не можеше да се каже, че се бе отдал на въздържание, след като се отърва от майката на Итън, ала никоя от тези жени не беше спала в леглото му. Беше ги водил у дома си, когато децата ги нямаше, но те никога не се бяха събуждали, за да открият жена в къщата.

Така че разговорът, който предстоеше, нямаше да бъде лесен.

Джейк извади бутилка бира от хладилника, метна капачката в кошчето и отпи голяма глътка, след което се отправи към дневната, откъде долитаха звуците на някаква видеоигра. Възнамеряваше да каже на Итън, че ще имат семейно събиране, но преди да стигне до него, на входната врата отново се позвъни.

Сбърчил вежди, Джейк се отправи натам. Откъм хола не се чуваше нищо и той се надяваше, че това е добър знак.

После обаче видя през прозорчето в горната част на вратата кой стои отвън.

— По дяволите — изсъска той; не искаше да го прави, ала знаеше, че няма избор.

Остави бирата си на масичката до вратата и отвори.

Отвън стоеше Дона.

И проклет да бе, ако и върху нейното лице не бе изписано същото изражение като върху това на Ели — колебливо, сериозно, уплашено и срамежливо. Само дето беше върху лицето на една трийсет години по-възрастна жена и се отнасяше до нещо, което тя не можеше да очаква да се случи, затова беше напълно откачено.

Не я пусна да влезе. Вместо това я принуди да направи две крачки назад, за да може той да излезе и да затвори вратата зад себе си.

— Сега не е удобно — изръмжа.

— Джейк, трябва да говорим — тихо каза тя.

— Аха — съгласи се Джейк. — Но сега не е удобно. Обаждай се, преди да ми цъфнеш на вратата, Дона. Не ми го сервирай изневиделица.

Тя си пое дълбоко дъх, вдигна ръка и я сложи върху гърдите му.

Джейк незабавно отстъпи настрани, освобождавайки се от ръката й и увеличавайки разстоянието между тях.

Очите на Дона се разшириха и тя отпусна ръка.

По дяволите.

Сериозно?

Тя сложи ръце на кръста си и заяви, приковала очи в неговите:

— Прецаках всичко.

— Изобщо не си го и помисляй — отсече той незабавно.

— Джейк…

— За това, че прецака всичко с децата, ли говориш?

Дона кимна.

— Да. Децата и… ами нас двамата.

— За децата ще говорим друг път. Не сега. А за нас няма да говорим никога, защото „ние“ не съществува.

Лицето й придоби умолително изражение.

— Джейк, винаги е имало „ние“.

Исусе.

Ненормална работа.

— Дона, откакто те изритах първия път, онова „ние“, което съществуваше, вече го няма.

— Знам, че те нараних — прошепна тя.

— Това беше преди четиринайсет години.

— Бяхме щастливи.

— Не, Дона. Аз бях щастлив. Но не и ти. Винаги търсеше още нещо, искаше още нещо, ядосваше се, че не го намираш, и си го изкарваше на мен. Тогава и аз не бях щастлив и поглеждайки назад сега, когато имам нещо, което наистина ме прави щастлив, го разбирам. Ала всичко това няма значение, защото то е толкова далеч в миналото, че е просто бегъл спомен.

Тя потръпна от този удар, ала Джейк не го беше грижа.

Синът му беше в къщата и говореше с момичето, разбило сърцето му едва преди две седмици, и той трябваше да види как ще се развие тази ситуация. Освен това трябваше да разговаря с децата си. Така че нямаше никакво време да се разправя с бившата си жена.

Преди обаче да успее да й каже да се разкара, тя проговори:

— Значи, Джоузи те прави щастлив?

— Да. А сега, слушай…

И именно тогава Дона го прекъсна, допускайки огромна грешка:

— Тя е хубава, Джейк, но е адски особена.

О, не.

Мамка му, не.

— Тя е особена? — прошепна Джейк.

— Говори странно и… ами държи се странно. Наистина ли това…

— Значи, ти се струва странно, че изслушва дъщеря ти, ходи с нея на пазар, купува й гримове, интересува се от нещата, които интересуват Амбър, и й показва, че й има доверие във всичко, което прави, така че и Амбър й се доверява?

— Аз…

— И освен това ти се струва странно, че когато един побеснял баща дойде да се разправя с Конър, Джоузи застана между него и този мъж, успокои нещата, изясни ги и без да губи никакво време, свали от Конър обвиненията за нещо, което изобщо не беше направил?

Дона затвори уста и го зяпна.

— Нека те светна нещо, Дона. Това изобщо не е странно. Странно — не, направо ненормално — е, когато една жена я е грижа повече за това, кого чука, преструвайки се, че мъжете в леглото й са съпругът, когото изгуби преди две десетилетия, отколкото за това, да бъде майка на децата си.

Дона отново потръпна, ала Джейк все така не го беше грижа.

— Само за един месец Джоузи им беше повече майка, отколкото ти през последните пет години.

На това Дона имаше какво да отговори:

— Ужасно е да кажеш нещо подобно — прошепна тя.

— Така е. А най-ужасното е, че е вярно до последната дума. И доказателството е това, че децата ти са вътре в къщата, а ти си тук не за да се видиш с тях, а да говориш с мен. Дори не ме попита за тях. И преди да си опитала да дадеш на заден ход, нека те светна нещо — сега не е моментът да прекараш време с тях. Не когато дойде, без изобщо да мислиш за тях. Докато не започнеш да мислиш за децата си, нямаш достъп до тях.

Болка се изписа по лицето на Дона, но Джейк все така не го беше грижа.

Той беше свършил, затова реши да сложи край на тази сцена.

— Виждам, че изобщо не си размислила през изминалата седмица. Или ако си го правила, си мислила не, за каквото трябва. Така че нека ти дам още малко време да го направиш. Всъщност давам ти колкото време поискаш. Но не се връщай тук. Не искам да говоря с теб. Не искам да те виждам. Не мога да ти попреча да говориш с децата си, така че единственото, което мога да направя, е да те помоля, опиташ ли се да оправиш нещата, да го сториш разумно, мислейки за тях, а не за себе си. Не смятам, че то ти е по силите, така че пак ние с Джоузи ще трябва да оправяме след теб, когато объркаш всичко, и все пак, умолявам те, опитай се поне веднъж да бъдеш свястна майка. Заради тях. Това е всичко, което имам да ти кажа. Така че си върви и не се връщай. Ясно?

Сълзи изпълниха очите й и тя прошепна:

— Не мога да повярвам, че това се случва. Не мога да повярвам, че ми говориш по този начин. Дори и ако всичко между нас е свършило, Джейк, това е грубо.

Исусе.

Какво не й беше наред?

— Само че то наистина се случва и аз наистина ти говоря по този начин. Повярвай го. Направиш ли го, най-сетне може би ще успееш да си извадиш главата от задника — отвърна Джейк и с тези думи отвори вратата на къщата, влезе вътре и затвори, без да поглежда назад.

Посрещна го гласът на Итън, който се провикна:

— Татко! Телефонът ти звъни!

Джейк се показа на прага на дневната и отговори:

— Благодаря, приятелче.

Синът му дори не вдигна глава от играта.

— Няма проблем.

— Ит, след малко ще имаме семейно събрание, така че намери подходящо място, където да я спреш — каза Джейк и този път Итън го погледна.

— За какво?

— За Джоузи — отвърна Джейк.

Синът му наклони глава на една страна.

— Ще се жениш ли за нея?

Тези думи пропъдиха от мислите на Джейк неприятната сцена, разиграла се току-що навън, и той се усмихна широко, поклащайки глава.

— Още не.

Лицето на Итън се промени.

— Тя добре ли е?

— Да, приятелче — тихо отвърна Джейк.

Изражението на Итън се проясни и той продължи да разпитва:

— Ще се нанесе при нас ли?

Джейк потисна смеха си и каза:

— Не точно. Но искам да прекарва повече време тук и трябва да се уверя, че вие сте навити.

Итън отново насочи вниманието си към играта и заяви:

— Аз съм навит, стига само тя и Амбър да не се съюзят срещу нас и да ни накарат да гледаме „Проект подиум“ и други такива гадости. Е — Итън отново го погледна, — след като съм съгласен, значи, не трябва да спирам играта, за да ходя на събранието, нали?

Джейк отвори уста, за да му отговори, но не можа да каже нищо, защото в този миг телефонът зазвъня и едновременно с това вратата на хола се отвори.

— Намери си място, където да спреш, синко — измърмори той разсеяно и се обърна тъкмо навреме, за да види как ридаещата Ели прекосява коридора тичешком, отваря вратата и изхвръква навън, затръшвайки я след себе си.

Миг по-късно Конър излезе от хола и спря, загледан във входната врата.

Джейк се приближи.

Усетил присъствието му, Конър се обърна към него. Лицето му не издаваше много, освен че се беше разиграло нещо неприятно, ала Джейк се учуди, че онова, което бе накарало Ели да избяга от къщата, потънала в сълзи, очевидно не притесняваше Конър кой знае колко.

— Всичко наред ли е? — попита той.

— Не и за нея — отвърна синът му.

— Ще ми разкажеш ли?

Конър сви рамене.

— Искаше отново да се съберем. Адски й е гадно, че не ме защити. Говорила с техните и ги убедила да ми дадат още един шанс. Още един шанс, моля ти се. — Той поклати глава и погледна към вратата за миг, преди отново да се обърне към баща си и да поклати глава. — Твърде е късно. Имаше своята възможност и я пропиля.

Джейк задържа очите му; знаеше, че решението си е на Конър, и не смяташе, че е погрешно, затова не каза нищо. Вместо това отбеляза:

— Тя не изглеждаше добре, когато си тръгна.

— Аха — измърмори Конър, поглеждайки към вратата.

— Качи се в колата и отиди след нея, Кон — каза баща му. — Увери се, че ще се прибере у дома без проблеми. А след това се върни. Трябва да обсъдим нещо.

— Джоузи? — досети се Конър.

Джейк поклати глава и отново потисна усмивката си.

— Колата. Ели. В безопасност у дома. Ще говорим, когато се върнеш.

Конър кимна и се отправи към кухнята, казвайки:

— Ако възнамеряваш да придвижиш нещата с нея напред, знай, че съм навит. Тя готви страхотно, въпреки че непрекъснато поднася и зеленчуци, които ме кара да ям. А ако е тук сутрин, няма да се налага аз да водя Ит на училище.

Джейк го последва и спря на прага на кухнята, облягайки се на касата на вратата, докато Конър отиваше към гаража.

Конър спря и го погледна.

— Така че, аз гласувам „за“. Може да проведете събранието без мен.

— Ще говорим, когато се върнеш — отговори Джейк и махна с брадичка към вратата. — Върви.

Устните на Конър потръпнаха, докато прекрачваше прага.

— Значи, Джоузи ще се нанесе при нас?

Въпросът долетя иззад Джейк. Идваше от Амбър и беше пълен с надежда. Когато се обърна към дъщеря си, Джейк видя, че и лицето й бе изпълнено с надежда.

Чу, че телефонът му отново зазвъня, но насочи цялото си внимание към своето момиче.

— Не, миличка. Но ще прекарва тук много повече време.

— Жестоко — зарадва се Амбър. — Повече момичета в къщата. Това означава, че може би ще се сдобием с повече възглавници за дивана, а аз ще мога да гледам „Кажи «да» на роклята“.

След като плановете му за семейно събрание очевидно пропадаха, Джейк взе решение и задържа погледа на дъщеря си.

— Това, което имам предвид, е, че ще преспива тук — меко каза той, в отговор на което Амбър наклони глава на една страна и отговори:

— Е, много ясно.

Джейк я зяпна, мислейки, че се беше оказало далеч по-лесно, отколкото беше очаквал.

Амбър изправи глава и попита:

— Това означава ли, че не е нужно да присъствам на събранието и мога да се обадя на Алекси?

Джейк беше получил съгласието на всички и тъй като не смяташе, че е добра идея да направи голям въпрос от нещо, което очевидно не беше такъв за децата, той кимна.

— Разбира се, миличка.

Амбър му се усмихна широко, приближи се до него и го целуна по бузата, след което се качи по стълбите на бегом.

Джейк я проследи с поглед, мислейки си за целувката й, за усмивката й, за това, как едва допреди месец тя изобщо не беше такава, и отново приписа заслугата на Джоузи.

Мислейки си за нея, той отиде до телефона, за да й се обади и да й съобщи, че утре вечер (и през следващата нощ, и през нощта след нея) дупето й щеше да е в неговото легло.

Ала когато взе телефона, видя, че има три неприети повиквания.

И трите — от Джоузи.

Стомахът му се сви и той прокара палец по екрана.

Избра номера й и поднесе слушалката до ухото си.

Джоузи отговори още на първото позвъняване.

Гласът й трепереше и сърцето на Джейк се сви.

— Джейк.

— Бейби, какво има?

— Бостън Стоун е тук — отвърна тя и в гърдите му лумна пожар.

— Какво, по дяволите?

— Заедно с чичо Дейвис — немощно добави тя.

Чичо Дейвис.

Дейвис Малоун.

Първородният син на Лиди и първокласен задник.

При тази новина Джейк издърпа зарядното от телефона си и забърза към стълбите.

За съжаление, Джоузи не беше свършила.

— Току-що пристигна и Тери Багински.

— Какво, по дяволите? — изплю той и пое нагоре, като вземаше по две стъпала наведнъж.

— Обясниха ми, че чичо Дейвис оспорва завещанието — прошепна тя.

Проклятие.

— Дръж се, Готина, идвам веднага — каза той, докато блъскаше по вратата на Амбър.

— Окей, Джейк — отвърна Джоузи в същия миг, в който от стаята долетя едно „Да“.

— Много скоро съм там, бейби. Окей? — нежно каза той.

— Да, Джейк.

— Добре. Ще се видим след няколко минути.

— Окей.

— До скоро, миличка.

— До скоро, Джейк.

Не искаше да затвори, но трябваше да го направи, за да може да отиде при нея.

Затова прекъсна и отвори вратата на Амбър.

Завари я досущ като преди — върху леглото, допряла телефона до ухото си.

Тя се изправи, без да го изпуска от очи, и Джейк разбра, че правилно е разчела изражението му, когато го попита:

— Джоузи добре ли е?

— Не знам, миличка. Трябва да вървя. Ще наглеждаш Итън, нали?

Амбър кимна, приковала очи в него.

— Да, татко. Върви.

Джейк излезе от стаята, без да затваря вратата, и взе стълбите на бегом. Когато слезе на долния етаж, извика на сина си:

— Трябва да ида да свърша нещо, приятелче. Оставям те с Амбър.

— Окей, татко — отвърна Итън, потънал в играта.

Без да губи нито миг, Джейк отиде при пикапа си, излезе от гаража и се обади на Конър.

— Ти си по-близо от мен, така че искам да отидеш в Лавандуловата къща още сега — нареди той.

— Защо? — попита Конър с тревога в гласа.

— Джоузи е там. Чичо й се е появил.

Джоузи беше част от живота им много по-дълго, отколкото бе присъствала в него физически. То бе, защото по своя откровен, но мил начин Лиди бе споделяла щедро не само с Джейк, но и с децата му както за Джоузи, така и за себе си. Децата му не разбираха всичко, ала знаеха основното.

Нещо, което Конър доказа, когато заяви:

— Отивам.

— Не се отделяй от нея, докато не дойда. Идвам.

— Дадено.

— До след малко.

— Чао, татко.

Той затвори, но продължи да стиска телефона в ръката си, в случай че Джоузи позвъни отново.

Когато Джейк пристигна, на алеята пред Лавандуловата къща имаше четири коли. В мига, в който отвори вратата на пикапа, го прониза гаден вятър, той дори не го усети.

Цялото му внимание бе погълнато от петте фигури, застанали пред входа на къщата. Когато се приближи, видя, че Конър се е изправил срещу Стоун, сина на Лиди и Тери Багински, скривайки Джоузи, която беше зад гърба му.

Докато отиваше към малката групичка, Джейк си отбеляза наум да монтира сензорно осветление още на следващия ден.

— Кавалерията пристига — чу саркастичната забележка на Тери, докато заставаше до своята жена и своя син.

— Какво става тук? — попита, обхождайки с поглед пребледнялото лице на Джоузи, доколкото беше възможно на слабата светлина; това, което видя, изобщо не му хареса.

— Искат да влязат — обясни Конър. — Джоузи не иска да ги пусне, така че няма да влязат.

Джейк застана до сина си и се обърна към Стоун, възрастния мъж до него и Тери.

Спреше ли поглед върху Стоун или сина на Лиди, нямаше да успее да овладее гнева си, затова се съсредоточи върху Тери.

— Джоузи не ви иска тук, така че се махайте — заяви той.

— Трябва да обсъдим някои неща — отвърна Тери.

— В такъв случай позвъни и си уреди среща.

— Не виждам смисъл, след като всички вече сме тук — сопна се Тери.

— Неделя вечер е, Тери — напомни й Джейк. — За каквото и да става дума, може да почака до приличен час в някой работен ден.

— Става дума за това, че Лиди е направила изключително необичайно разпореждане в завещанието си, което, за съжаление, демонстрира, че не е била с всичкия си, докато го е писала. Това се доказва и от факта, че изобщо не е включила сина си в завещанието — заяви Стоун.

Джейк дори не го погледна и присви очи срещу Тери.

— Разкрила си информация за завещанието и имуществото на Лиди на Бостън Стоун?

— Дейвис Малоун, като единствен пряк наследник на Лидия Малоун, има право да узнае съдържанието на завещанието на майка си и нейното състояние — отвърна Тери.

— Не те попитах това — процеди Джейк. — Попитах дали си разкрила информация за завещанието и имуществото на Лидия на Бостън Стоун, който не е неин родственик.

Тери не отговори.

Което означаваше, че го е направила.

— При прочитането на завещанието, ти спомена Стоун — продължи Джейк. — А сега заговорничиш с него.

— С никого не заговорнича — сопна се Тери. — Няма за какво да се заговорничи.

— Значи, това не е опит да продадете Лавандуловата къща, така че Малоун да прибере парите, Стоун да я срине със земята или да я превърне в хотел или каквото там си е наумил да прави с мястото?

— Очевидно няма откъде да знам какво възнамерява да прави господин Малоун, ако наследи Лавандуловата къща — най-безсрамно излъга тя.

Джейк се намръщи насреща й.

— Не съм някой специалист, но това ми прилича на конфликт на интереси. Имаш ли дял в „Стоун Инкорпорейтид“?

Тери така и не можа да отговори, защото в този миг шибаният син на Лиди реши да се намеси в разговора.

— Това е пълна простотия, да не мога да вляза в родния си дом.

Джейк усети как Джоузи се притисна до гърба му, но въпреки това насочи вниманието си към мъжа пред себе си. Той беше стар, немощен и очевидно бе водил труден живот, за който, знаеше Джейк, сам си беше виновен. Освен това изглеждаше зъл като пепелянка.

— Никога не си живял тук — заяви Джейк.

— Е, добре, да не мога да вляза в родния дом на майка ми — поправи се Дейвис.

— Да, и ако Лиди беше жива, щеше да стои до Джоузи и да прави съвсем същото, и ти го знаеш — изтъкна Джейк нещо, в което беше напълно сигурен.

— За съжаление, майка ми почина, преди да успеем да се сдобрим — нагло продължи Дейвис.

— При положение че разполагаше с около шейсет години за това, а ти не го направи, предполагам, че изобщо не е било възможно да се сдобрите — отсече Джейк.

— Това е нелепо — сопна се Тери. — Умирам от студ. Можем да го обсъдим вътре.

Джейк се обърна към нея.

— Няма да го обсъдим вътре. Джоузи ще го обсъди с теб на срещата, която ще уредиш. А сега се махайте или ще се обадя на Кърт и той ще ви накара да си тръгнете.

— Едва ли е необходимо да се обаждаш на шерифа, Спиър — подхвърли Стоун и Джейк най-сетне го погледна.

А гласът му, когато се обърна към него, значително се промени:

— Лудите те хванаха, когато Джоузи те отсвири, и сега си се сдушил с Тери и с този тип, за да я прецакате, защото си толкова жалък, че не можа да го приемеш и да забравиш. Мислиш си, че ще докопаш нещо по този начин, но няма да го бъде. Единственото, което ще постигнеш, е отново да се провалиш.

— Едва ли е постъпка на жена с всичкия си да завещае едно човешко същество на друго — отвърна Стоун.

— Боя се, че тук няма как да се съглася с теб, при положение че нещата между нас с Джоузи сработиха прекрасно, така че Лиди очевидно е знаела точно какво прави и е била съвсем с всичкия си.

— Това е абсурдно! — изплющя Стоун.

— Мисли си каквото искаш, но то не променя истината.

— Достатъчно с тези шибани приказки — сопна се Дейвис Малоун и когато го погледна, Джейк видя, че е впил очи в Джоузи. — Момиче, отвори проклетата врата.

Без да позволи на Джоузи да каже и дума, Джейк нареди:

— Махайте се. И тримата.

— Може да се уреди нещо — намеси се Тери. — Господин Малоун е съгласен да бъде сговорчив и ще се съгласи на едно справедливо разпределение на имуществото, след като Лавандуловата къща бъде продадена.

При тези думи Джейк почувства как Джоузи се притиска до гърба му. Той присви очи срещу Тери.

— Обясни ми как може да действаш от името на Дейвис Малоун, при положение че си адвокат на Джоузи.

— Арни е адвокатът на Джоузи. Не аз — отвърна тя.

— Работиш в същата кантора и това не е конфликт на интереси?

Тери не отговори.

Определено беше конфликт на интереси, шибаната му кучка.

Джейк беше дотук.

— След като искате да бъдете помолени да напуснете това място от шерифа, така да бъде — измърмори той и се обърна, побутвайки сина си към Джоузи. Очите му откриха нейните в мрака. — Извади ключовете си, бейби — прошепна. — Пусни ни да влезем.

Тя го погледна с широко отворени очи и кимна, след което се обърна рязко и се олюля на токчетата си, така че Джейк трябваше да протегне ръка, за да я задържи.

Без да е нужно Джейк да му казва, Конър подкара баща си и Джоузи към вратата и продължи, докато двамата не я вкараха вътре, след което я последваха и заключиха след себе си.

— Осветлението, Кон — нареди Джейк, докато търсеше номера на Кърт в телефона си.

— Джейк — прошепна Джоузи и той насочи вниманието си към нея; докато поднасяше телефона към ухото си, сложи свободната си ръка на шията й.

— Само минутка, бейби.

Тя стисна устни.

— Здрасти, Джейк — разнесе се гласът на Кърт в слушалката. — Всичко наред ли е?

— В Лавандуловата къща съм заедно с Джоузи Малоун и отвън има натрапници, които отказват да си тръгнат, дори и след като многократно бяха помолени да го сторят.

— Мамка му — изпъшка Кърт, който вероятно вече се беше приготвил да прекара вечерта, гледайки мач.

Без да сваля ръка от Джоузи, Джейк се наведе назад, за да погледне през прозореца до вратата. Колите все още бяха там, както и неясните силуети.

— Ще съм ти задължен, ако разкараш тези задници от тук — каза той в слушалката.

— И още как ще си ми задължен. В момента играят „Денвър Бронкос“.

Кърт беше от „Бронкос“, защото се беше преселил тук от Денвър. Джейк знаеше и защо го беше сторил. Имаше само две причини, поради които един мъж с хубава работа, която харесва, в град, който обожава, би се преместил на другия край на страната. Беше прецакал някоя жена или пък някоя жена беше прецакала него.

В случая на Кърт беше второто.

— Трябва да те предупредя, че единият от задниците, за които говоря, е Бостън Стоун — каза Джейк.

— Е, това вече определено ме мотивира — беше учудващият отговор на Кърт, последван от обяснението му: — Той е копеле.

— Съгласен съм.

— Идвам.

— Благодаря, мой човек — каза Джейк.

— До скоро.

— До скоро.

Затвори, погледна към Джоузи, която бе вдигнала очи към него, и веднага забеляза, че е адски притеснена.

Ето защо премести поглед към сина си, който току-що се беше върнал, след като беше запалил осветлението в цялата къща.

— Обади се на сестра си. Кажи й да събере една чанта с неща за теб, Итън и за себе си, да ти вземе учебниците и с Ит да си донесат задниците тук. Ще прекараме нощта при Джоузи.

— Джейк — прошепна Джоузи.

— Разбрано — отвърна Конър и тръгна към кухнята, а Джейк сведе очи към своята жена.

— Майната им. Ще прекараш тази нощ в собствения си дом и няма да бъдеш сама — заяви той.

Джоузи стисна устни, а после се хвърли в прегръдките му, заравяйки лице в гърдите му.

Джейк обви ръце около нея, докосна с устни главата й и каза:

— Всичко ще е наред, Готина.

— Той иска Лавандуловата къща — прошепна тя в гърдите му.

— Няма да я получи — отвърна Джейк.

— И в този момент е отвън.

— Кърт ще дойде и само след петнайсет минути вече няма да е отвън, бейби.

Ръцете й се обвиха около него, ала прегръдката им беше слаба, сякаш тя нямаше сили дори за това.

Шибаният Стоун.

Той стоеше зад всичко това.

Джейк отново я стисна лекичко и повтори:

— Всичко ще е наред.

Тя отметна глава назад; все още беше притеснена, ала сега в очите й се беше появил и страх.

Джейк разбра защо, когато я чу да пита:

— Мислиш ли, че и баща ми ще дойде?

Мамка му.

За щастие, в този миг се появи Конър и Джейк се обърна към него.

— Донеси на Джоузи чаша от онази гадост в барчето на Лиди. В префърцунена бутилка, прилича на сироп за кашлица и вкусът й е такъв. Окей?

— Няма проблем — отвърна Конър и отново изчезна.

— Джейк? — повика го Джоузи и той пак наведе очи към нея.

— Да седнем — предложи Джейк и с тези думи я отведе в дневната и я настани на дивана.

Искаше да я вземе в скута си. А най-много му се искаше да легне до нея, да я притисне към себе си и да й даде всичко, което можеше да й даде, докато тя е в безопасност в прегръдките му.

Не го стори, защото синът му можеше да се почувства неудобно, както и Джоузи.

Ето защо седна възможно най-близо до нея, прегърна я през рамото и взе ръката й в своята.

— Така. Преди известно време Лиди ме помоли да проверя как стоят нещата — започна той.

Джоузи задържа погледа му и кимна.

— Така че аз го направих.

Тя не кимна, просто продължи да се взира в очите му.

— Баща ти е мъртъв, бейби.

Тя го изгледа в продължение на един дълъг миг с безизразно лице, преди отново да зарови лице в гърдите му.

Джейк обви и двете си ръце около нея.

В този миг Конър се появи с чашка, пълна с лилава течност, и под погледа на Джейк се приближи до малката масичка, седна на нея, постави чашата до себе си и сложи ръка върху коляното на Джоузи.

Исусе, наистина беше добро дете.

— Децата идват ли? — попита Джейк сина си.

— Аха. Амбър ще се погрижи за всичко.

— Благодаря, приятелче — прошепна той.

Вместо отговор, Конър просто кимна.

Джоузи се отдръпна лекичко, усмихна се бегло на Конър и погледна към Джейк.

— Трябва да приготвя легла за децата.

— Ще се погрижим за това, когато Амбър и Ит пристигнат.

— Но…

— Пийни си, Готина, отпусни се. Ние сме насреща.

Нещо се промени в очите й, преди устните й да оформят думите:

— Вие сте насреща.

— Аха.

Джоузи просто се взираше в него.

Конър вдигна чашата от масата и й я подаде.

Джейк свали едната си ръка от нея, за да може тя да се обърне и да я вземе.

— Вони ужасно — измърмори Конър, докато Джоузи поднасяше чашата към устата си и отпиваше.

И тогава, най-сетне, тя се усмихна, и този път усмивката й беше истинска.

Да, той беше прав.

Те бяха насреща.

— Мики ми спомена, пък и се говори, че си се наместил тук, обаче, Исусе Христе! — каза Кърт, вперил очи във входа на Лавандуловата къща.

Двамата с Джейк току-що бяха оставили Джоузи, след като Кърт и един от помощниците му бяха изгонили упоритата групичка задници от земята на Джоузи. Той беше съобщил на Джоузи, че се е справил с проблема, като по този начин бе получил възможност да я огледа.

— Истинска класа, дори и толкова разстроена — отбеляза Кърт и се ухили на Джейк, който беше запалил външното осветление, когато го бе видял да пристига. — Как успя да се намърдаш?

— Тя смята, че съм върхът — отвърна Джейк, също така ухилен.

Кърт не спря да го поднася:

— Значи, си й промил мозъка.

Джейк продължи да се усмихва още миг, но после стана сериозен.

— Знаеш, че обичам да ти слушам заяжданията, Кърт, но трябва да знам. Докато нещата със завещанието се изяснят, чичо й представлява ли истинска заплаха за нея?

Кърт също стана сериозен.

— Това трябва да реши съдията, Джейк. Дотогава авоарите й вероятно ще бъдат замразени. Ако имаш предвид дали старецът може да я принуди да го пусне да влезе или дори да му позволи да остане, отново — това зависи единствено от съдията. Но докато се произнесат по завещанието, ако отношенията им са обтегнати, при положение че Джоузи вече е тук, вероятно ще я предупредят да не продава нищо и ще й позволят да остане в къщата. На него може и да му разрешат да влезе и да се поогледа, но иначе ще му наредят да се държи настрани.

— Значи, тя няма за какво да се тревожи — каза Джейк.

— Ако притежава лични средства, с които да се издържа, да — потвърди Кърт.

Притежаваше. Сама му беше казала. Така че поне за едно нещо не трябваше да се тревожат.

Оставаха още две.

— Знаеш ли дали Тери Багински има дял в „Стоун Инкорпорейтид“? — попита Джейк.

— Много от местните са акционери в „Стоун Инкорпорейтид“ — отвърна Кърт.

— Да разбирам, че не знаеш?

— Да. Не го знам със сигурност, но не бих се изненадал — каза Кърт и добави, понижавайки глас: — Още по-малко бих се изненадал, ако го прави, за да те вбеси.

Джейк поклати глава.

— Изчуках я между съпруга номер две и съпруга номер три, което беше преди сума време — изтъкна той. — Не съм правил по-скапан секс с никоя друга. Никога. Оттогава минаха години. Не съм най-любимият й човек на света, но нарочно да се опитва да ме вбеси… — Той не довърши.

— Жените са способни на цял куп ненормални неща, ако си го наумят — отбеляза Кърт и Джейк си помисли, че има право. Разговорът му с Дона малко по-рано днес беше доказателство. А после Кърт смени темата: — Стоун е хвърлил око на Лавандуловата къща, така ли?

— Аха. А после видя Джоузи и реши, че иска нея. Тя не прояви интерес, опита се да му го обясни учтиво, но после го чу да говори мръсотии за нея и го направи на нищо. На него изобщо не му хареса.

Веждите на Кърт подскочиха.

— Я виж ти. Значи, това е отмъщение, задето са го отсвирили?

— По-скоро го сравниха със земята, но — да. Оная му работа е микроскопична.

При тези думи Кърт дойде малко по-близо до Джейк и го предупреди:

— Ето кой е истинската заплаха, Джейк. Ако е платил на оня стар задник, за да се опита да докопа Лавандуловата къща, нещата може да вземат гаден обрат. Мнозина в този град биха подкрепили Лидия Малоун, като свидетелстват, че е била напълно с всичкия си до деня, в който почина. Обаче Стоун притежава достатъчно пари, за да проточи нещата.

Това не беше добра новина.

— Тя ми остави Джоузи в завещанието си — сподели Джейк и видя как Кърт сбърчи вежди.

— Я повтори?

— Лиди. Даде ми Джоузи в завещанието си.

— Дала ти е Джоузи! — попита Конър и веждите му подскочиха.

— Аха — потвърди Джейк.

Кърт го зяпна, а после избухна в смях.

Джейк скръсти ръце на гърдите си, но го остави да се насмее.

Когато най-сетне се овладя, Кърт заяви:

— Е, това решава въпроса. Лидия очевидно е изперкала накрая, щом е оставила момичето си на теб.

— Майната ти — отвърна Джейк незлобливо, но се напрегна, когато Конър изведнъж стана сериозен.

— Страшно те обичаше — тихо каза той. — Децата ти също. Всички го знаеха. Ти беше синът, когото никога не бе имала. Синът, когото винаги е искала. Децата ти бяха внуците, които никога не бе имала, освен твоето момиче там вътре. Ще ти го кажа направо, мой човек. След като ти отсвири Слоун, в града доста се говореше, чудеха се защо Лидия не те запозна с нейното момиче, когато й идваше на гости, при положение че често беше тук. Никой, който познаваше Лидия, не би се учудил, че това е било последното й желание. Без проблем ще намериш поне сто души, които биха го казали под клетва в съда. Не се шегувам.

Джейк не бе в състояние да каже нищо. Думите на Кърт, че е синът, когото Лиди никога не бе имала, бяха заседнали в гърлото му.

Така че Кърт продължи:

— Тук съм само от петнайсет години, а дори аз знам, че призракът на Дейвис и Честър Малоун все още броди из Магдалийн, а тези две копелета дори не са живели тук. Просто създавали цял куп неприятности винаги когато посещавали дядо си и баба си, от онези, които не се забравят лесно. Включително и това, че отношението им към майка им ставало все по-ужасно. — Кърт си пое дъх и довърши: — Това, което се опитвам да ти кажа, е, че трябва само да потърпите малко и всичко ще се оправи. А ако междувременно имате нужда от мен, се обадете. Известно време ще трябва да се разправяте с разни задници, но накрая това ще отмине.

Джейк кимна и измърмори:

— Благодаря, мой човек.

— Все още си ми длъжник — напомни му Кърт.

— Не си ли записа мача?

— Знаеш, че е гадно, когато не го гледаш на живо.

— Да бе. Отиваш си вкъщи и можеш да превъртиш рекламите. Мен ако питаш, разнообразихме ти вечерта и по-скоро ти си ми длъжник.

— Да, ама не те питам — заяви Кърт. — Искам един от омлетите на Том и искам ти да ми го купиш и да ми го донесеш, като доведеш и жена си със себе си.

Джейк се ухили.

— Нямаш шанс. Питай Мик. Тя си пада по мен.

— Човек не може ли поне да гледа?

Джейк поклати глава.

Конър му протегна десница и Джейк я стисна.

— Благодаря ти, Кърт.

— Няма проблем, това ми е работата — отвърна Кърт и като му махна, отиде до колата си.

Помощникът му вече си беше тръгнал.

Без да изчака да го види как се отдалечава, Джейк се върна в къщата, заключи и отиде в дневната, където беше оставил Джоузи и децата си. Ит се мъчеше да се преструва, че не се притеснява за Джоузи, но го правеше, седнал съвсем близо до нея, а Амбър го беше хвърлила в музиката, като се качи да оправи леглата, без никой да я е молил.

Ала когато се върна в дневната, откри там единствено децата си.

— На Джоузи й се обадиха по телефона, татко — обясни Конър незабавно. — Отиде да говори в светлата стая.

Джейк кимна и се обърна, за да се качи в светлата стая.

Обаждане по телефона би могло да означава абсолютно всичко. През последните две седмици, след като Ганьон я беше уволнил, телефонът й непрекъснато звънеше.

Можеше да бъде и нещо лошо, ако Стоун, Тери или чичо й се бяха докопали до номера й.

Ала когато прекрачи прага, на светлината на единствената лампа, която Джоузи бе запалила, той видя, че не говори по телефона, а е седнала на прозореца, зареяла поглед в морето навън.

Приближи се и се настани зад нея, така че тя беше между краката му, вдигнати върху мястото за сядане на прозореца, едната му ръка — обвита около гърдите, другата — около ребрата й, гърбът й — опрян в неговото тяло.

Почувства се по-добре, когато тя положи глава на рамото му и отпусна ръце върху неговите.

— Амант се обади. Ще пристигне във вторник.

Страхотно. Точно каквото им трябваше. Световноизвестен хип-хоп певец със силно развито закрилническо чувство, дошъл да го прецени колко струва.

Не го каза на глас обаче.

Вместо това заяви:

— Хубаво е, че ще имаш нещо приятно, което да очакваш.

Джоузи не отговори и продължи да съзерцава морето.

Джейк я остави да го прави известно време, а после я стисна лекичко и каза меко:

— Бейби, плашиш ме. Знам, че имаш цял куп неща, за които да мислиш, и че главата ти е пълна с тях, но се притеснявам, когато мълчиш така.

И тогава тя най-сетне проговори.

— Как е умрял татко? — попита, но го стори така, сякаш питаше какво има за вечеря.

Беше странно, но не и за Джоузи. Принудена бе да издигне тази стена от деня, в който се бе родила. Ала в крайна сметка баща й го беше направил вместо нея.

Въпреки това Джейк си пое дъх и като я притегли по-близо до себе си, предложи:

— Защо не го оставим за утре?

Тя се обърна в ръцете му, за да го погледне.

— Как е умрял татко, Джейк?

Мамка му.

— Много неща ти се струпаха на главата тази вечер. Сигурна ли си, че си готова за това? — меко попита той.

— Да — отвърна тя незабавно.

И именно това, че му отговори без миг колебание, го убеди. Той кимна и я притегли към себе си, придърпвайки я нагоре, така че очите им бяха на едно ниво.

И й разказа всичко.

— След като Лиди получила настойническите права над теб, той си намерил друга жена. Нея също я биел. За негово злощастие и за щастие на вселената, тя имала семейство, на което това изобщо не се харесало. Измъкнали я от там и я накарали да заведе дело. Спечелила го и той бил осъден. Присъдата не била дълга, но той очевидно не бил от онези, които лесно се сприятеляват. Наръгали го с нож. Не било особено сериозна рана, надзирателите не видели нищо, а пък и не го харесвали достатъчно, затова не докладвали инцидента. По някаква причина той скрил за раната си. Тя се инфектирала и докато започнат да го лекуват, то вече било в кръвта му и не можело да му се помогне. Една шестмесечна присъда за побой се превърнала в доживотна.

— Умрял е в затвора? — попита Джоузи.

— Аха.

— От инфектирана прободна рана?

— Така пише в досието му.

— Защото е бил прекалено голям мъжкар, за да отиде да го зашият и да му предпишат антибиотик? — продължаваше тя.

Джейк не отговори, потискайки усмивката си при думата „мъжкар“.

— Това е ненормално, Джейк.

Сега вече той се ухили широко.

— Не мисля, че лудостта на баща ти някога е била под съмнение, Готина.

Тя поклати глава, сякаш не можеше да повярва чутото, ала го направи, като се завъртя и се намести в него, облягайки глава на гърдите му и отправяйки поглед към морето.

Джейк я прегърна още по-силно.

— Няма да получи Лавандуловата къща — прошепна тя.

— Не, няма, бейби — прошепна той в отговор.

— Не ме интересува дали ще ми струва всеки цент, който имам, той няма да получи нищо, принадлежало някога на баба. — Все още шепнеше, ала тонът й беше яростен и при звука му Джейк най-сетне усети, че го обзема облекчение.

— Няма да ти струва всеки цент, който имаш, Джоузи. Всичко ще се оправи — увери я той.

Тя кимна и бузата й се раздвижи до гърдите му.

— Бостън Стоун не е мерзавец. Той е задник.

Джейк се ухили и я притегли към себе си.

— Абсолютно си права, Готина — съгласи се той.

— А тази Багински е отвратителна.

Джейк не каза нищо.

— Какъв й е проблемът? — попита Джоузи с леко любопитство в гласа; не звучеше така, сякаш очаква отговор, но разбира се, нямаше откъде да знае, че Джейк има такъв.

Мамка му.

Трябваше да й каже всичко.

И той го направи.

— За съжаление, преди десетина години я изчуках и не се върнах, за да повторя — призна предпазливо и тя се обърна в прегръдките му, за да го погледне.

Изпита облекчение, когато нейният отговор бе просто:

— И това е всичко?

— Не знам дали това е всичко. Знам само, че трябва да си наясно с миналото ми.

Веждите й се сключиха.

— Какво видя в нея?

— Преди десет години тя не беше постоянно вкисната и не се цапотеше така.

Джоузи го погледа изпитателно в продължение на един миг и заяви самата истина:

— Жените са много странни.

Джейк реши да не изрази съгласието си на глас.

Очите й задържаха неговите и тя обяви:

— Е, поне с нея имам най-доброто възможно отмъщение. Имам теб.

Джейк я зяпна, а тялото му се вкамени.

Мамка му, обичаше я.

— Да — прошепна той дрезгаво.

— Добре — заяви Джоузи високомерно и отново се намести, обвивайки тяло около неговото. — Уви, тя никога няма да научи, че те имам именно по причините, поради които тя те няма, че е отвратителна и нелепа, а аз не съм. От опит знам, че мъжете, които си струва да имаш, не харесват отвратителни и нелепи жени.

Борейки се със смеха си, Джейк отговори:

— Не, мъжете не харесват никое от тези неща.

— Така че всъщност е жалка — заключи Джоузи.

— Аха.

Тя потъна в мълчание.

Джейк съзерцаваше главата й, бузата й беше върху гърдите му, тежестта й — притисната в него, ръцете й — обвити около тялото му, и в този миг, колкото и да беше налудничаво, знаеше, че би искал да седи тук с нея завинаги.

Това обаче беше невъзможно и той й обясни защо:

— Децата се тревожат за теб, миличка. Ако вече си добре, трябва да слезеш долу и да им го покажеш.

Изобщо не се изненада, когато тя веднага се раздвижи.

Откъсна се от прегръдката му и като улови ръката му, се изправи, издърпвайки и него на крака.

— Разбира се. Би трябвало да се сетя.

Задърпа го стълбището, но той я спря.

— Бейби?

Тя го погледна.

— Наистина ли си добре?

— Нали имам теб — бе нейният отговор и той ужасно му хареса, ала трябваше да е сигурен.

— Бейби.

Разбра го съвършено и го доказа, когато повтори, натъртвайки:

— Да, Джейк, разбира се, че съм добре. Нали имам теб.

О, да.

Мамка му.

Харесваше този отговор.

Толкова, че я притегли към себе си, обви свободната си ръка около нея и я целуна.

Тя пое целувката му. Хареса я. Разбра го, когато плъзна ръце около раменете му и се притисна в него.

Когато Джейк вдигна глава, тя го погледна право в очите и каза тихо:

— Благодаря ти, че се грижиш за мен, миличък.

— Това ми е работата, бейби.

— Радвам се, че те бива в нея — отвърна тя.

О, да.

Мамка му.

Беше влюбен в нея.

Затънал.

До уши.

Беше изгубил сърцето си. Знаеше, че то изцяло й принадлежи, и можеше само да се надява, че никога няма да поиска да му го върне.

Не й го каза. Трябваше да го направи в миг, който и двамата биха искали да запомнят завинаги, не в нощта, съсипала един фантастичен уикенд.

Ето защо докосна устните й със своите, а после я заведе при децата си.

Мамка му.

Джейк улови погледа, с който Джоузи го беше стрелнала току-що, присвила очи.

Беше на следващата сутрин.

Конър тъпчеше учебници в раницата си на масата в кухнята.

Амбър се щураше напред-назад като тийнейджърка в разгара на поредната драма. Тъй като имаше на свое разположение целия гардероб и колекцията от грим на Джоузи, от които да избира, се беше забавила и сега закъсняваше.

Итън седеше на масата, клатеше крака и се тъпчеше с бърканите яйца, бекон и печени филийки на Джоузи.

Джейк се беше облегнал на плота, обвил пръсти около чаша прясно сварено кафе.

Джоузи беше на мивката и миеше съдовете от закуската на Конър и Амбър.

Само допреди миг всичко в Лавандуловата къща беше наред.

Миналата нощ Джоузи се беше съвзела. Децата го бяха видели и се бяха успокоили. И никой от тях не беше казал нищо, нито бе направил проблем от това, че всички бяха прекарали нощта под един покрив и че баща им очевидно бе спал в леглото на Джоузи.

Мамка му.

На сутринта той бе отишъл да отвори спортната зала, а Джоузи бе останала вкъщи, за да приготви закуската и да държи под контрол хаоса, който представляваше подготовката на децата Спиър за училище.

Джейк се беше върнал преди десет минути.

Конър обаче току-що им беше сервирал изненадващата новина, че Ели го е посетила предишната вечер, нещо, което Джейк беше пропуснал да сподели със своята жена.

Това не беше единственото, което не беше споделил, но за остатъка тя още не знаеше.

Ако се съдеше по погледа й, очевидно не беше доволна, че се бе забавил да й каже, така че Джейк изобщо не изгаряше от нетърпение да й съобщи останалото.

Все така вперила яростен поглед в него, Джоузи попита сина му:

— Добре ли си, миличък?

— Аха. Тя губи — измърмори Конър.

— Кон. — Джоузи премести очи към него. — Добре ли си? — повтори тя тихичко и толкова сладко, че Джейк усети сладостта в устата си.

— Добре съм, Джоузи — увери я Конър, също така тихо.

Тя го изгледа изпитателно и кимна, очевидно одобрила онова, което виждаше.

Конър отметна глава назад и изкрещя към тавана:

— Амбър! Размърдай се!

Това накара Джоузи отново да стрелне Джейк със сърдит поглед и той знаеше защо. Не й харесваше да се крещи и очевидно държеше него отговорен за това, че Конър го прави.

Джейк и така вече се бореше да потисне усмивката си, но му стана още по-трудно, когато чуха как Амбър извика в отговор:

— Нали и аз имам кола! Тръгвай без мен!

Джоузи наклони глава на една страна и скръсти ръце на гърдите си, когато Конър продължи разговора чрез крясъци с:

— Ще закъснееш!

— Конър — повика го Джоузи, отново — вперила очи в баща му.

— Да? — попита той и тя го погледна.

— Мило е, че се грижиш за посещаемостта на сестра ти в училище и не искаш тя да закъснее. Но ако можеш да го направиш, без да събориш къщата с крясъци, аз пък няма да се опитам да те накарам да ядеш зелен фасул тази вечер.

Конър се ухили широко.

— Дадено.

Джейк преглътна напиращия в гърдите му смях.

За съжаление, не можа да го направи беззвучно и Джоузи отново го стрелна със сърдит поглед.

— Чао, Ит — каза Конър, премятайки раницата си през рамо, и се отправи навън.

— Чао, Кон — отвърна Итън с пълна уста.

— Чао — каза Конър на баща си и Джоузи.

— Приятен ден, Конър — извика Джоузи след него.

— Чао, синко — направи същото баща му.

Амбър се появи в мига, в който той се скри, и проплака:

— Не мога да си намеря учебника по география!

— Беше в пет различни стаи, откакто дойде в тази къща. Погледна ли във всичките? — попита Джейк.

Ала преди дъщеря му да успее да отговори (или, ако се съдеше по лицето й, да изпадне в истерия), Джоузи се намеси.

— Аз ще ти помогна да го потърсиш, Амбър.

И тя изчезна заедно с дъщеря му.

Итън скочи от стола и отнесе празната си чиния в умивалника, като обяви:

— Яйцата на Джоузи са номер едно.

Джейк отпи от кафето си и не отговори, защото не беше нужно. Синът му говореше самата истина.

Итън остави чинията си в умивалника и се обърна към баща си.

— Вместо Джоузи да идва по-често у нас, би трябвало ние да идваме по-често тук. Нейният телевизор не е толкова голям, ама пък диванът й е страшно мек.

— Готов си да се откажеш от голям телевизор заради мек диван?

— Сякаш те прегръща — отвърна Итън и Джейк се ухили.

— Намерих го! — извика Амбър и влетя в кухнята, размахвайки учебника си по география. Джоузи се появи след нея.

Амбър го натъпка в чантата си, изтича до баща си и го целуна по бузата, след което направи същото и с Джоузи.

Джейк за пореден път отдаде заслуженото на Джоузи, задето дъщеря му пак беше станала мила.

Но следващите й думи си бяха напълно в неин стил:

— Чао, изтърсак.

— Отвратителна си — изсумтя Итън.

Амбър поспря на вратата, усмихна му се очарователно и го закачи:

— Но ти въпреки това ме обичаш.

— Да бе, да.

— Обичаш ме и още как — отвърна Амбър.

— Не мога да обичам някой, който е отвратителен — заяви той.

Тя му се усмихна, без изобщо да се впечатлява от думите му, и изчезна.

— Ит — обади се Джейк и синът му обърна подразнен поглед към него. — Измий си зъбите. Приготви си нещата, чантата — до вратата. Окей?

— Окей — изсумтя Итън и излезе.

— Бейби? — повика Джейк Джоузи, която тъкмо мокреше един парцал на мивката.

Тя го погледна, погледна към вратата, през която беше излязъл Итън току-що, и отново към него. А после каза само една дума:

— Ели?

Джейк се ухили и отвърна:

— Бейби.

Тя метна парцала в умивалника и сложи ръце на хълбоците си. Хълбоци, които тази сутрин беше обула в дънки; кофти беше, че не е по нощничка, но това определено беше правилният начин да слезе при децата му.

— Кон добре ли е? — попита тя.

— Казва, че е добре.

— Кон добре ли е? — повтори тя.

Джейк понижи глас и отвърна:

— Бейби, ако твърди, че е добре, значи, е добре.

Това очевидно не й стигаше, защото попита:

— Какво каза Ели?

— Иска отново да се съберат.

— А той отказал и това е всичко?

— В общи линии.

— Преди две седмици беше съсипан — напомни му тя.

— Две седмици в гимназията са като две години в истинския живот — отвърна Джейк и видя как неговата жена затвори уста; беше минало много време, но и двамата знаеха, че наистина е така. — И като стана дума, преди драмата тук, снощи се случи още нещо — продължи той, макар че никак не му се искаше да го прави.

Нямаше обаче друг избор.

Дона живееше в същия град, а устата й беше голяма. Джоузи можеше да я види или пък да чуе от другаде.

Да, неговата жена трябваше да научи.

— Какво?

— Дона дойде.

Очите й се разшириха.

Бързо, преди Итън да се е върнал, Джейк й разказа всичко.

— Не е с всичкия си, но се надявам, че този път най-после ме разбра — приключи той.

— Не е ненормална, Джейк. Когато си млад, може да имаш всичко, което искаш, и въпреки това да не си даваш сметка, че го имаш.

Той поклати глава.

— Бях на трийсет, когато се роди Кон. Дона — на двайсет и девет. Не беше млада. Просто е ненормална.

Джоузи също поклати глава.

— На всяка възраст е възможно да не осъзнаеш, че си постигнал най-съкровената мечта на сърцето си, да я изгубиш и години наред да се преструваш, че не е така, търсейки нещо, с което да я заместиш, и едновременно с това, надявайки се да си я върнеш обратно.

Джейк се вкамени.

„Най-съкровената мечта на сърцето си.“

Думите кънтяха в главата му толкова мощно, че не бе в състояние нито да отговори, нито да помръдне. Единственото, което можеше да стори, бе да се взира в своята жена.

„Най-съкровената мечта на сърцето си“, беше казала тя и говореше за него.

Мамка му, и тя беше влюбена в него.

Дълбоко.

Сърцето й му принадлежеше, разбра той и в същия миг осъзна още нещо.

Никога нямаше да й го върне.

— Джейк? — повика го Джоузи, когато мълчанието му се проточи.

— Тук съм — отвърна с усилие.

— Добре ли си?

Повече от добре.

— Аха.

Тя наклони глава на една страна и отвори уста, ала Итън избра точно този момент, за да влезе в стаята.

— Е, кой ще ме закара на училище? — попита и без да изчака отговор, продължи да бърбори: — Нямам търпение да кажа на всички, че се запознах с Лавон Бъркет! Ще се сбъркат!

Джейк се оттласна от плота, остави чашата си и заяви:

— Аз ще те закарам, приятелче. Ако си готов, грабвай чантата и отивай в пикапа.

— Окей. Чао, Джоузи.

— Хубав ден в училище, миличък — отвърна тя и Итън изхвърча навън.

Джейк се приближи до нея и сложи длани от двете страни на шията й.

— Стане ли девет часът, бейби, се обаждаш в кантората, за да разбереш какъв й е проблемът на Тери и кой ще те представлява.

Джоузи сложи ръце на кръста му и кимна, а той продължи:

— Ако ти се обадят за среща, не се съгласявай на нищо, преди да си ме попитала. Идвам с теб.

Тя отново кимна.

— А сега ме целуни — нареди той.

Без да се бави, тя се повдигна пръсти и му даде устата си.

Той я взе и отпи дълбоко, макар и за кратко, преди да се отдръпне, като я целуна по носа. После улови погледа й и каза:

— Тази нощ пак сме тук. Докато не разбера какво е намислил чичо ти, оставаме в Лавандуловата къща.

Джоузи се притисна в него.

— Съгласна.

— Децата се справиха без проблем снощи и макар че така и нямахме семейно събрание, успях да поговоря с всеки от тях и нямат нищо против да имаме повече от теб.

При тези думи тя се разтопи в него и прошепна:

— Добре.

— А аз получавам най-хубавите части.

Тя му се усмихна и спокоен, че я оставя в добро настроение, Джейк се наведе и докосна устните й със своите.

— До скоро, Готина.

— До скоро, миличък.

Той стисна лекичко врата й, а после я пусна и отиде да закара сина си на училище.

Джейк се беше покачил на една стълба встрани от входната врата на Лавандуловата къща, когато същия следобед поршето на Джоузи се зададе по алеята.

Итън изскочи от колата и се втурна в къщата с едно: „Здрасти, татко“. Изобщо не забави крачка — трябваше да претършува хладилника.

Джоузи слезе и се приближи бавно на високите си токчета, а обутите й в дънки бедра се полюшваха по начин, който страшно му харесваше.

Тя спря и погледна към лампата, която Джейк монтираше, а после към кутиите с крушки, разхвърляни наоколо.

— Сензори за движение. За всяка от външните лампи. Има около милион от тях — обясни той и очите й се върнаха към него.

Нежни очи. Мили очи. Очи, които казваха толкова много.

А после тя се усмихна. Нежна усмивка. Мила усмивка. Усмивка, която казваше толкова много.

— Внимавай, миличък — каза тя и влезе в къщата.

И именно тогава Джейк се усмихна.

След като отиде в банята и се изми, Джоузи се пъхна в леглото до него.

Джейк я прегърна и се преобърна по гръб, вземайки я със себе си, като в същото време угаси лампата със свободната си ръка.

Когато се наместиха удобно, плътно притиснати един в друг, краката им — преплетени, тя се обади в мрака:

— Харесва ми без презерватив.

Джейк се беше прегледал и резултатите от изследванията бяха готови. Вече можеха да зарежат кондомите, слава богу.

— И на мен, бейби — отвърна, знаейки, че на него му харесва много повече, отколкото на нея.

Джоузи се умълча, сгушена плътно до него, и той си помисли, че се готви да заспи, когато я чу да го вика колебливо:

— Джейк?

— Тук съм — каза той, прегръщайки я още по-силно.

— Аз, ами… трябва да ти кажа нещо.

По дяволите, не звучеше добре.

Въпреки това я насърчи:

— Кажи ми.

— Ами… нали знаеш, че Амант пристига утре.

— Аха.

— Знаеш и че ми е приятел.

— Да, Готина.

Тя си пое дълбоко дъх и заяви направо:

— Онова, което не знаеш, е, че преди известно време прекарахме една нощ заедно.

Мамка му.

Джейк не каза нищо.

Джоузи повдигна глава и той усети погледа й в мрака.

— Каза да не крия нищо от теб — напомни му с мек, предпазлив глас.

Да, наистина го беше казал, дяволите да го вземат.

— Така е, Джоузи.

Тя не продължи и Джейк усети напрежението, започнало да сковава тялото й. Вече не беше предпазлива. Беше уплашена. Ето защо той вдигна ръка, обви я около лицето й и я замилва с палец.

— След като ще бъде тук с теб, трябва да го знам. Признавам, че не ми е приятно да науча за вашата история, но трябва да я знам. Ти ми го каза и аз го оценявам. Освен това, наясно съм, че не си прекарала последните двайсет години от живота си в манастир, както и ти знаеш, че не съм бил монах. Тези неща ще трябва да излязат наяве, както се наложи да ти кажа за Тери. Така че не се страхувай да ми кажеш. Това е животът, а ние споделяме живота си, нали?

— Да, Джейк.

— Така че, настани се удобно и заспивай.

— Добре, миличък — отвърна тя и се настани удобно.

Той я стисна лекичко.

— Благодаря ти за откровеността — прошепна.

— Няма защо — прошепна тя в отговор и той усети как тялото й се отпусна.

Заспа само след миг.

Ала в нейното легло, в нейната къща, с децата наблизо и Джоузи, сгушена до него, Джейк много скоро я последва.

— О, господи, мили боже, о, господи, това ще е епично — задъхано избърбори Тейлър и то бе, защото Итън току-що беше влетял в стаята и бе обявил на висок глас: „Около петдесет хиляди кадилака «Ескалейд» се задават по алеята!“.

Това означаваше, че рап звездата Ди-Амант беше пристигнал.

Беше следобедът на следващия ден и никой не се изненада, че след като научи за предстоящото му посещение, Амбър се прибра от училище заедно с двамата Тейлър, а Конър се размени с един приятел на работа, за да си е вкъщи.

Що се отнася до Джейк, той за нищо на света нямаше да пропусне пристигането на приятеля на Джоузи, който освен това й беше и бивш любовник. Най-вече защото беше богат, известен, привлекателен и някога бе спал с нея.

Всъщност единствено заради това.

При думите на Итън Джоузи скочи от стола си край кухненската маса и забързано излезе от стаята, последвана от децата и Джейк.

Когато излезе навън, Джейк видя, че синът му беше преувеличил, но това не означаваше, че на алеята не беше спряла цяла кавалкада от лъскави кадилаци.

Пет.

Джоузи тичаше към този по средата, който бе спрял най-близо до къщата и чиято врата тъкмо се отваряше.

Джейк спря, скръсти ръце на гърдите си и видя как Ди-Амант слиза от джипа, отправя лъскава усмивка към неговата жена и я взема в прегръдките си. Ръцете й се обвиха около него.

По дяволите.

— Толкова… епично — повтори момчето Тейлър.

— Направо не мога да повярвам — прошепна момичето Тейлър.

— Мислех, че ще откача с Лавон Бъркет, но сега наистина ще откача — обяви Амбър задъхано. — Искам да кажа, той е тук, в Магдалийн, в къщата на Джоузи.

— Ела — чу Джейк гласа на Джоузи и очите му се преместиха от дъщеря му към неговата жена. Слава богу, вече не беше в прегръдките на Амант, ала го държеше за ръка и го водеше към тях, докато той оглеждаше Лавандуловата къща.

— Исусе, наистина е красиво. Ясно ми е защо искаш да останеш. Това място е жестоко.

Тя му се усмихна широко, след което го спря пред тях и разпери ръка.

— Това е моят антураж — заяви тя; думи, които при всички други обстоятелства биха накарали Джейк да се ухили.

Но не и сега.

— Конър, най-големият син на Джейк. — Тя го посочи и Конър протегна десница, която Амант улови и разтърси. — Амбър, дъщерята на Джейк. — Тя посочи към Амбър, която плесна веднъж и протегна ръка на Амант, който й се усмихна широко и я стисна. — Двамата Тейлър, антуражът на Амбър. Момчето Тейлър и момичето Тейлър — продължи Джоузи; Амант очевидно потискаше смеха си, докато се ръкуваше и с тях. — Итън, най-малкият син на Джейк.

— Здрасти, мой човек — поздрави го Амант и му протегна ръка.

Итън я стисна и прошепна:

— Страхотно.

— И най-сетне — Джейк — довърши Джоузи и усмихнатите й очи се спряха върху него.

Джейк откъсна поглед от нея и го насочи към Амант, за да види, че той също го гледа.

— Мили боже — каза рапърът, когато Джейк улови погледа му.

Въпреки тази странна забележка, Джейк мина между двамата Тейлър и му протегна ръка, измърморвайки:

— Приятно ми е.

Амант я улови и му каза нещо, което той си знаеше, но което изобщо не бе предполагал, че и рапърът знае:

— Ти си Камиона.

— Леле, татко! Той те познава! — провикна се Итън.

— Аха — отвърна Джейк на Амант.

Той го пусна и се обърна към Джоузи:

— Джоузефин, момиче, не ми спомена, че твоят боксьор е Камиона. — И преди тя да успее да отговори, отново погледна към Джейк. — Гледах те във Вегас срещу Де Матео. Смаза го. Съдиите пощуряха. Той едва се държеше на крака, а ти още танцуваше.

Джейк си спомни онзи мач, но не обясни на Амант, че не спираше на едно място, за да не припадне.

— Боксов фен? — попита той.

— И още как.

— Значи сме квит, защото аз пък мисля, че музиката ти е върхът — отвърна Джейк.

Амант се ухили и диамантите в ушите му проблеснаха на слънцето, а зъбите му бяха толкова бели, че почти заслепиха Джейк.

— Всички вътре — нареди Джоузи и когато я погледна, той видя, че се усмихва широко, доволна, че е преминал първоначалната инспекция, или пък щастлива, че приятелят й е тук.

А може би и двете.

На свой ред Джейк се зарадва, когато тя се приближи, улови ръката му и се притисна до него, а после протегна другата си ръка към Амант и каза:

— Съжалявам, Амант, обстоятелствата се промениха. Къщата е пълна. Но е достатъчно голяма и ще ти намерим стая. Не съм сигурна обаче къде ще останат хората ти.

— Имат си място в града — обясни Амант и когато погледна назад, Джейк видя, че хората му вече си тръгват, оставяйки един кадилак за шефа си, който продължи: — Аз също мога да остана там, ако къщата ти е пълна.

Гледаше я обаче изпитателно, чудейки се вероятно защо къщата е пълна.

— Децата страшно ще се разочароват, ако не могат да се изфукат в училище, че Ди-Амант е прекарал нощта у тях — призна Джоузи.

Амант премести поглед от нея към Джейк и обратно към нея и отговори:

— Не бива да разочароваме децата.

— За нищо на света — съгласи се Джоузи и поведе Джейк и Амант към къщата.

Джейк остана назад, за да заключи, а тя затегли Амант към кухнята с думите:

— Нека ти намерим нещо за пиене, преди да се заловя с вечерята.

И тя потъна в кухнята, усмихвайки се на Джейк през рамо.

На свой ред Амант пък го погледна през рамо. Без да се усмихва.

А после двамата изчезнаха.

Джейк въздъхна, заключи и ги последва.

Мобилният му телефон върху бюрото в клуба иззвъня. Джейк вдигна глава от описа на наличния алкохол и прие обаждането.

— Да?

— Няма да повярваш, ама шибаният Ди-Амант току-що се появи. Иска да говори с теб — каза един от охраната му.

Не беше неочаквано.

Ала въпреки това беше нежелано.

Питиетата по-рано бяха минали добре.

Вечерята беше минала добре.

Децата си бяха легнали, а те бяха останали да си говорят. Най-сетне Джейк бе казал, че трябва да отиде в клуба, въпреки че изобщо не изгаряше от желание да остави Джоузи насаме с Амант.

Защото беше очевидно, че тя държи на него по начин, който Джейк можеше да приеме, но Амант държеше на нея по начин, който изобщо не му харесваше.

Нямаше никаква представа как ще се разиграе онова, което трябваше да се разиграе.

Откакто Амант бе пристигнал, разговорът беше повърхностен. Джоузи го беше повела, а Джейк бе последвал примера й. В началото си бе помислил, че е заради децата, които се въртяха превъзбудени наоколо, и Джоузи не иска да подхване пред тях разговора, който им предстоеше.

Ала дори след като двамата Тейлър си тръгнаха, а децата си легнаха, разговорът си остана повърхностен. Джоузи не беше нервна. Не изглеждаше, сякаш се опитва да скрие нещо. И в крайна сметка Джейк реши, че просто иска да се порадва на посещението на приятеля.

Само че той не беше споделил подробности за нищо, освен за спортната си зала. Нямаше представа как ще реагира Амант, когато открие, че заведението му е стриптийз клуб. Рапърът имаше интересно минало, така че може и да нямаше нищо против. Но можеше да не му е приятно Джоузи да се свърже с някого като Джейк.

— Доведи го — каза в слушалката. — Ще ви чакам пред офиса.

— Дадено.

Пусна телефона на бюрото, стана и отиде до вратата.

Когато я отвори, Амант (привличайки цял куп внимание, както можеше и да се очаква) вече беше на десетина крачки от него.

Цялото внимание на рапъра беше насочено към Джейк.

— Адски готино беше, че се запознахме — каза мъжът от охраната, когато спряха пред вратата, и протегна ръка на Амант.

— Аха, брат ми — измърмори Амант и му стисна ръката, след което отново се обърна към Джейк.

Джейк кимна на служителя си и се отмести, за да пропусне Амант в офиса. Амант се възползва от безмълвната покана и Джейк го последва по стъпалата, затваряйки вратата, при което музиката заглъхна.

Остави Амант да даде тон. Единственото, което той стори, бе да отиде до бюрото си, да приседне на ръба и да скръсти ръце.

Амант застана в средата на стаята, прикова очи в него и започна:

— Имаш бар за цици.

Нещата не започваха добре.

— Аха — отговори Джейк едносрично.

Амант го изгледа изпитателно и заяви:

— Да си го кажем направо, защото усещам, че вече ти е ясно. Имал съм Джоузефин.

И не се подобряваха.

— Тя ми каза.

Амант кимна и продължи:

— Исках да я задържа, тя обаче не беше навита, така че я задържах по единствения начин, който тя ми позволи. Не съм обвързан, но тук не става въпрос за това. А за това, че тя е добра жена, която означава нещо за мен.

Джейк кимна, а Амант продължи:

— Значи, с това сме наясно, обаче тя все още крие нещо. Предполагам, че след като живеете тук, с децата ти си имате къща и все пак сте при нея. А нейната къща е страхотна. Това, което искам да знам, е какво крие тя и защо, по дяволите, ти и децата ти сте в къщата на моето момиче.

— Искам да е в безопасност — отвърна Джейк.

— От какво? — незабавно попита Амант.

— Чичо й оспорва завещанието. Откакто го научихме, не сме чули нищо повече. Кантората, която баба й ползваше в продължение на години, не отговаря на обажданията ни. Чичо й е стар, но е първокласен задник. Онази къща означава много за Джоузи, така че няма да я оставя сама там, нито пък ще я отведа у нас, докато той се навърта наоколо и не знам какво е намислил. Тя също няма представа какво е намислил, а знам, че се чувства на сигурно място в Лавандуловата къща, така че там ще си остане. А след като тя е там, за да продължи да се чувства в безопасност, там съм и аз. А аз вървя с децата ми.

Амант се приближи до един от столовете пред бюрото и се подпря на облегалката му, преди да попита:

— Каква е историята с този чичо?

— Бях близък с баба й и знам, че от двайсет и осем години не беше говорила със сина си. Откакто получила настойнически права над Джоузи, след като другият й син я пребил и я вкарал в болница. По-големият й син не бил съгласен тя да се намесва, нещата съвсем загрубели и това било последният път, когато се чула със синовете си. Като се има предвид колко гъсти били двамата, след като бащата на Джоузи я пребил, ми е ясно защо Лиди прекъснала всякакви отношения с тях. А сега той се опитва да се докопа до парите й и да прецака Джоузи. А аз смятам да му попреча.

Джейк продължи да говори дори когато Амант присви очи и вбесената му енергия изпълни стаята. Когато свърши, излъчването на рапъра изобщо не се промени.

— Вкарал я е в болница? — прошепна той.

— Аха. Той обаче е мъртъв. За съжаление, брат му не е. Семето им било калпаво от самото начало и си останали такива и когато пораснали, научени от баща, който, от това, което съм чувал от Лиди, бил дори още по-лош.

— Мамка му. — Амант все още шепнеше.

— В общи линии — съгласи се Джейк.

— Не знаех нищо от това.

— Ако Лиди не ми го беше разказала, и аз все още щях да се опитвам да го разгадая. Джоузи не е казала на никого. Дори на Ганьон, съвсем доскоро.

— Този тип има ли си име? — попита Амант.

Слава богу, разговорът им най-сетне вземаше по-добра насока.

— Мислиш да се намесиш?

— И още как — отвърна Амант.

— Чичото се казва Дейвис Малоун. Според мен го подкокоросва Бостън Стоун, една от местните големи клечки с малък пенис. Джоузи не прояви интерес към него, ясно му даде да го разбере и той се опитва да си отмъсти, като се докопа до Лавандуловата къща. Адвокатката им се казва Тери Багински, която, за съжаление, изчуках преди доста време, изобщо не ми хареса, не й се обадих повече и сега не съм сигурен дали е просто кучка, или кучка, която ми има зъб. Обаче тя също е намесена.

— Колко мръсно го искаш? — попита Амант.

Джейк не го разбра съвсем, но и не го беше грижа.

— Влюбен съм в нея, така че искам да диша спокойно и искам това да стане колкото се може по-бързо. Къщата е всичко, което й е останало от баба й. Знам, че се чувства в безопасност с мен и децата ми, но според мен това все още е единственото място, където наистина се чувства сигурна. Не иска да го изгуби. Те никога няма да се докопат до къщата, но дори само опасността от тях е достатъчна, за да я скапе, а аз не съм съгласен. Стоун притежава парите и властта да проточи цялата тази гадост, а не искам Джоузи да е принудена да преживее нещо такова. Пък и всичко това съживява стари истории, които Джоузи отдавна би трябвало да е оставила зад себе си. Така че не знам какво ме питаш, но ако искаш нещата да загрубеят, аз няма да ти преча.

— Мога да направя така, че страшно да загрубеят — увери го Амант.

— Повтарям, няма да ти преча.

— Ти навит ли си на груба игра? — попита Амант.

— Моите ръце трябва да останат чисти, защото имам жена и деца, за които да се грижа, когато всичко това свърши.

— Значи, си влюбен в нея? — попита Амант направо.

— Абсолютно — отвърна Джейк, също без да се поколебае.

— Тя те обича — съобщи му Амант.

— Знам.

Амант задържа погледа му.

А после прошепна:

— Мамка му, това ме убива.

За щастие, Джейк не можеше и никога нямаше да може да сподели болката му.

Въпреки това го разбра, но не каза нищо.

— Сега разбирам какво му е било на Хенри — сподели Амант.

— Тя е в добри ръце — увери го Джейк.

— Идвала ли е в бара ти за цици?

— Предпочитам името „стриптийз клуб“, мой човек, и да. Съветва момичетата как да си правят косата, за да получават възможно най-много бакшиши.

При тези думи Амант избухна в дълбок гръмогласен смях.

Джейк се усмихна.

Когато спря да се смее, Амант изрази одобрението си, като заяви:

— Определено ставаш, мой човек.

— Не се обиждай — отвърна Джейк, — но нямаше да ме е грижа, дори да не мислеше така. Тя е моя и това никога няма да се промени. Но заради нея съм ти задължен. През целия си живот единственото й семейство е била една жена. Тази жена беше невероятна, ала Джоузи заслужава повече. И аз ще й го дам. Ако нещата между нас с теб са окей, това й дава още. А аз искам тя да има всичко.

— Ясно, брат — тихо отвърна Амант, без да откъсва очи от тези на Джейк.

— Отлично.

Амант се ухили.

— А сега съм в настроение да видя какво предлага заведението. Ще доведа хората си и ще си донеса цяла пачка петдесетачки, защото успях да видя това-онова и честно ти казвам, мой човек, в загубения Мейн имало доста готини дупета.

И тогава Джейк се ухили.

Приковал ръцете й към възглавницата над главата й, Джейк чукаше своята жена.

Единственото, с което тя можеше да се вкопчи в него, бяха краката и женствеността й, така че бе обвила плътно крака около задната част на бедрата му, а женствеността й пулсираше около пениса му.

Исусе.

Истински рай.

Също като Джоузи, и той бързо наближаваше върха.

— Дръж се, бейби — прошепна до устата й, докато тя дишаше тежко до неговата.

— Джейк — изохка тя, гърчейки се под него.

Той се отдръпна за миг, а после отново потъна в нея и разбра, че е улучил мястото, когато вагината й го стисна с всичка сила.

Исусе.

Истински рай.

— Дръж се, Джоузи.

— Господи.

Той продължи да нахлува в нея.

Тя продължи да се гърчи, да стене, а краката й го стискаха силно.

— Остави ме да използвам ръцете си, миличък — примоли се тя.

— Остави ме да те чукам, миличка — отвърна той и при поредния му тласък от устните й се откъсна тих възбуждащ стон.

Прекрасно.

Той я целуна, прониквайки в нея с език така, както проникваше и с пениса си.

Главата й се повдигна от възглавницата, за да се впие в устата му и да получи още.

Джейк ускори тласъците си.

Джоузи откъсна уста от неговата и като обърна глава на една страна, изскимтя:

— Не мога повече.

— Отдай му се тогава.

Тя го послуша и Джейк чу и усети оргазма й. Плъзвайки ръце нагоре, той сплете пръсти с нейните и тя го сграбчи, докато стенеше ниско и използваше бедрата му, за да повдигне ханша си и да поеме тласъците му.

Джейк ускори темпото.

Тя продължи да скимти, да стене, да пъшка и да го стиска с всичко, което имаше, а пръстите й се свиваха и разпускаха всеки път, когато поемаше пениса му.

Невероятно.

Толкова невероятно, че се прехвърли и върху него. Той потъна дълбоко в нея, зарови лице в шията й и му се отдаде.

Петите й се плъзнаха по бедрата му, за да може да обвие крака около ханша му, и тя го направи с всичка сила, стиснала ръцете му, а женствеността й се свиваше около пениса му.

Хълбоците му подскочиха два пъти, докато се изливаше в нея.

Когато то го напусна, Джейк вкуси кожата на шията й, вдъхна остатъка от парфюма и уханието на косата й. Всичко това му харесваше, но не толкова, колкото женствеността й, вълнуваща се около пениса му в собствения й екстаз.

Мамка му, харесваше му да я чука без презерватив.

Най-сетне почувства устните й до ухото си и чу тихият й глас:

— Сега вече мога ли да си получа ръцете?

Джейк още по-силно притисна китките й във възглавницата и се повдигна мъничко, за да я погледне. Косата й, тъмна в сенките, се бе разпиляла навсякъде и макар да не я виждаше ясно, Джейк знаеше, че тя е най-красивото създание, което бе срещал някога, най-невероятният секс, който бе правил някога, и най-хубавото нещо, което му се беше случвало някога.

Затова още по-силно стисна ръцете й и отпусна глава, за да я целуне бавно, дълбоко и продължително; не спря, докато краката й не се стегнаха около дупето му, а пръстите й се вкопчиха в неговите.

Едва тогава остави ръцете и устата й.

Тя начаса го прегърна и се притисна в него с всичка сила.

— Мисля, че ми харесва да ме събуждаш, когато се върнеш от клуба — отбеляза тя и тялото му върху нейното се разтресе от смях.

О, да, разбира се, че й харесваше.

Беше я събудил с целувка, а после бе започнал да целува други части от тялото й и го беше правил много дълго. Едва след това я беше изчукал.

Тя харесваше устата му.

Още повече харесваше пениса му.

— Ще го имам предвид — отвърна той.

Ръцете й се плъзнаха леко по кожата му; Джейк никога не бе имал жена с толкова нежен допир. Така сладостен. Как можеше да бъде толкова деликатна и да му дава толкова много, той нямаше представа.

Знаеше единствено, че го прави.

— Искаш ли да се измиеш? — попита я.

— Да — отвърна тя, ала звучеше, сякаш предпочита обратното, и той знаеше, че е така, защото щеше да се отдели от него, а това не й харесваше.

Ала на него му беше приятно, че не й харесва.

Целуна я, а после докосна с устни челото, носа, гърдите й. Излезе от нея, докато целуваше ребрата й, а после легна до нея и целуна корема й.

Едва тогава се подпря на лакът, надигна се, за да я погледне, и нареди:

— Побързай.

— Добре. — Тя взе лицето му в ръце, докосна устни до неговите и стана от леглото.

Джейк я гледаше как си облича нощничката и бельото, а после взе халата от ръба на леглото и си го наметна, преди да се отправи боса към вратата. Внимаваше да не вдига шум, докато излизаше от стаята, и той знаеше, че е внимавала и след това, защото не чу нищо, докато не се върна.

Дотогава той беше запалил една от лампите и бе станал от леглото. Извадил бе долнището на пижамата си от сака, нахлузил го бе и тъкмо завързваше връзките на кръста.

Джоузи дойде право при него, смъкна халата си и го метна настрани, преди да обвие ръце около него и да се притисне плътно, отмятайки глава назад, за да улови очите му.

— Как мина с Амант в клуба? — попита го, докато той я прегръщаше.

— Доведе шестима от хората си — мениджъра си, другия си мениджър, двама бодигардове, музикалния директор и още някакъв тип, когото представи като „консултант“. Каза ми, че не взели пресаташето и стилиста му, защото били мацки. За сметка на това носеха цели шепи петдесетачки и стотачки. Момичетата ми щяха да се побъркат и ако съм преброил правилно, в момента четири от тях, както и другият мениджър, двамата бодигардове и консултантът се чукат, но само защото си постлаха добре с купища кеш. И като ти казвам купища, в началото ги броих, но спрях, когато минахме три хиляди, а те далеч не бяха свършили. Момичетата ми имаха добра нощ и беше очевидно, че са готови да покажат благодарността си.

— Да разбирам, че е минало добре — отбеляза Джоузи.

— Всичките пиха само от най-скъпото и като ти казвам скъпо, разбирай такова, което трябва да извадим от сейфа, когато някой е прекалено пиян, за да не му пука, че си изпразва кредитната карта, като се налива с коняк за сто и петдесет долара чашката, или пък празнува нещо голямо. Дори аз не го бях опитвал до тази вечер.

Когато свърши, тя се усмихваше и повтори, усмихвайки се широко:

— Да разбирам, че е минало добре.

Джейк се ухили в усмихнатото й лице.

— Да, мина добре.

Тя се притисна още по-плътно в него и заяви:

— Знаех си, че ще те хареса.

Джейк я стисна лекичко.

— Бейби, той харесва теб и ще хареса всичко, което те е направило щастлива, каквото и да е то.

Лицето й омекна и Джейк си помисли, че е заради Амант, ала следващите й думи показаха, че греши.

— Да, той би харесал всичко, което ме прави щастлива.

Мамка му, обожаваше това изражение върху лицето й, блясъка в очите й и мисълта, че то е заради него, че именно той й дава всичко това.

Никога не го бе очаквал, ала ето че се бе случило.

И трябваше да повика на помощ цялата си воля, за да не си срита задника, че не го беше направил по-рано.

Ала не беше.

Сега обаче го имаше.

Беше стигнал дотук и тя беше с него.

Затова трябваше да се съсредоточи върху това, да продължат напред.

— Цяла нощ ли ще се прегръщаме, или ще ме оставиш да поспя?

Тя се изкиска тихо, а после го стисна лекичко, повдигна се на пръсти и отметна глава назад. Джейк прие поканата й и се наведе, за да докосне устните й със своите.

Когато свърши, тя отвърна:

— Ще те оставя да поспиш.

Отидоха до леглото и докато той гасеше лампата, тя се сгуши в него и се намести удобно, блажено отпусната.

— Лека нощ, Готина.

— Лека нощ, миличък — прошепна тя до кожата му и ръцете й, прегърнали го през корема, го стиснаха малко по-силно.

Джейк отвърна на прегръдката й и само след няколко минути усети как тя се отпуска в него.

Малко след това той също спеше.

ГЛАВА 18

ПОНЕ ДВА ПЪТИ

На следващата сутрин отворих вратата на „Къщата за красота“ и едва бях прекрачила прага с единия крак, когато чух Алиса да заповядва:

— Идвай тук, сваляй тези тузарски обувки и си натопи краката във ваничката, бейби, защото… имам… новини.

Аз срещнах възбудените й очи, а после преместих поглед и видях, че беше приготвила стола за педикюр и дори бе сложила до облегалката стъклена купа, пълна с вода и пяна.

Беше готова.

Поглеждайки обратно към лицето й, не бях сигурна, че аз съм.

Въпреки това побързах да се приближа, свалих сакото си, сложих го на съседния стол заедно с чантата си и се настаних.

Едва бях успяла да потопя босите си крака в топлата сапунена вода, преди Алиса да сграбчи китката ми и да напъха пръстите ми в купата, обявявайки:

— Имам женски клюки… и като казвам женски, разбирай кучки. Дона Спиър и Тери Багински.

Усетих как гърбът ми се изопна, а очите ми се разшириха.

— Наистина ли?

— И то какви!

О, боже.

— Хубаво ли е? — попитах аз.

— Момиче. — Тя извади едното ми стъпало от ваничката, сложи го на поставката, попи го с кърпа и посегна към количката с инструментите си, за да вземе памучни тампони, без да престава да говори: — Щях ли да съм на път да подмокря гащите от нетърпение да ти кажа, ако беше нещо гадно?

— Ами… не.

— Много ясно, че не. Слушай сега — нареди тя и аз си поех голяма глътка въздух.

Приготвих се за това, което предстои, като в същото време се огледах наоколо. Два от фризьорските столове бяха заети и статистките й работеха с клиента, но това бе чак в другия край на салона, така че имахме поне малко уединение.

Погледът ми се върна към Алиса тъкмо когато тя започна:

— И така. Дона си има най-добра приятелка, открай време са страшно гъста. Казва се Рита и е свястна мадама. Наистина я харесвам. От години ми е клиентка, има две деца, които са връстници на две от моите. Някога ходехме заедно на работа и…

— Не искам да бъда груба, миличка — прекъснах я меко, — но нужно ли е да науча историята на тази Рита, преди да ми разкажеш за бившата на Джейк и жената, която, изглежда, ми има зъб?

— Окей — измърмори Алиса и се зае с другото ми стъпало. — Исках само да ти кажа, че е свястна. Свястна е, защото, първо, остана до момичето си през цялото време, а голяма част от това време не беше никак лесно. И второ, ти го знаеш, защото вие двамата сте толкова откровени помежду си, че направо ми вземате акъла — тя вдигна очи към мен, — но ти ми каза, че този уикенд Джейк сравнил Дона със земята.

Аз се усмихнах на забележката й за вземането на акъла, особено когато причината беше откровеността между двама партньори, и потвърдих:

— Да, знам го.

Алиса кимна и отново насочи вниманието си към стъпалата ми.

— Окей, значи, Дона страшно се сдухала от това. Ама ужасно. Обадила се на моето момиче, за да й се жалва от Джейк, докато се наливала с ром. Сега, Рита ги слуша тези мрънканици от сума ти време и онази вечер най-накрая й писнало. Ама наистина й писнало.

— О, боже — прошепнах аз.

— Аха — съгласи се Алиса и продължи както с педикюра ми, така и с разказа си. — Тъй че Рита решила да направи нещо по въпроса, макар че не улучила най-подходящия момент, понеже Дона била пияна като талпа. Това обаче не спряло Рита да й каже всичко в очите. Как целият град знаел, че няма шанс с Джейк и никога няма да има. Казала й също така, че повечето в града мислели, че е тъжно (разбирай — жалка гледка), дето Дона почнала да ходи по млади мъже. Обаче това не било всичко — казала й също така, че всички в града мислели, че е скапана майка, и страшно са си развалили мнението за нея заради това. Мислели, че Джейк е върхът, задето толкова добре се грижел за децата си без никаква помощ от нейна страна. А сега в града се говорело колко се радват всички, че Джейк те е открил, защото открай време искали да си намери някоя добра жена и то най-сетне се случило. Но най-вече искали децата му да имат една добра жена в живота си и това също се случило най-сетне.

Приятно ми стана, че жителите на Магдалийн ме одобряват като жената на Джейк, но все още се притеснявах, че тази Рита бе казала всичко това на Дона.

— Как реагирала Дона? — попитах.

— Не особено добре, защото Дона никак не си пада по откровеността. Предпочита да си затваря очите за истината. Да го чуе в прав текст първо от Джейк, а после и от най-добрата си приятелка в една и съща нощ? — Алиса поклати глава. — Развилняла се. Здравата. Разкарала Рита, а после взела да звъни на останалите си приятелки, за да им се оплаква от Рита. Само дето те всички били съгласни с Рита и й казали съвсем същото.

— О, господи — промърморих аз.

— Аха — отвърна Алиса и взе ножичка за кожички. — Сигурна съм, че изобщо няма да се изненадаш, че вместо да премисли всичко, докато й минавал махмурлукът, Дона цъфнала на работа и подала предизвестие за напускане. Говорят, че ще се мести в Бостън.

— Моля? — ахнах, усетила как цялото ми тяло се напрегна.

Алиса ме погледна.

— Вдига бялото знаме. Една клиентка ми каза, че нейна приятелка й казала, че говорила с Дона в хранителния магазин и Дона й заявила, че не може да живее в един град с Джейк Спиър, който си има друга жена, затова се махала. Приятелката не попитала Дона, но пък за сметка на това попитала моята клиентка как така на Дона успял да й убегне фактът, че Джейк имал още две съпруги, както и доста други, освен тях, но очевидно светът на фантазиите й е бил същинска крепост, докато Джейк не го сринал със земята, и тя изобщо не забелязала нищо от това.

Почти не я чувах, тъй като мислите ми бяха погълнати само от едно.

— Нали не възнамерява да се опита да вземе Конър и Амбър със себе си? — попитах притеснено. Алиса спря работата си, обви ръка около стъпалото ми и го стисна окуражително, вдигайки поглед към мен.

— Не, миличка — каза нежно. — Нима тази жена някога е мислила за децата си, когато е трябвало да вземе решение?

Познавах Дона от съвсем малко време, но и то беше достатъчно, за да знам, че отговорът е „не“.

Вместо това обаче отвърнах:

— Не знам.

— Не. Не е мислила. Дона мисли само за едно — за Дона. Всъщност не е така. Мисли за три неща — за Дона, за Джейк и за това как да изчука някой, който прилича на него.

Аз прехапах долната си устна.

Алиса се взря изпитателно в мен и отбеляза:

— Не изглеждаш щастлива.

— Бостън е на два часа и половина от тук — напомних й.

— Аха, и макар че Джуниър няма бивши жени, знам, че ако имаше, щях да съм много по-щастлива, ако се намираха на два часа и половина от тук.

— Аз също щях да съм щастлива, ако това не означаваше, че се намира на два часа и половина от децата си.

Лицето на Алиса омекна.

— Имаш право.

— Мислиш ли, че наистина ще го направи? — попитах я.

— Нямам представа. Може просто да са я били прихванали лудите и да размисли, като й мине. А може и наистина да се махне. Имаше хубава работа като мениджър в една автокъща. Глупаво би било да се откаже от нещо такова.

— Трябва да кажа на Джейк за това!

— Задръж малко, бейби, защото не съм свършила.

Прекрасно.

Аз „задържах“, а тя отново насочи вниманието си към пръстите на краката ми и продължи:

— А сега най-важното. Запазих най-доброто за накрая.

Надявах се да е така.

— Ами, значи, имам една клиентка, която работи като юридически секретар в „Уивър, Шулър и съдружници“. Беше тук точно преди теб и ми го каза под секрет, така че ще си работя над краката ти и ще се преструвам, че просто си бърборя. Според мен тя не знае, че съм гъста с теб, но непрекъснато ми разправя разни неща. Аз обикновено не казвам нищо, но с това, което се случва покрай теб в момента, смятам, че трябва да знаеш. Само че тя е добро момиче, така че гледай да не й навлечеш неприятности. Окей?

— Окей — отвърнах тихичко.

Разбира се, бях разказала на Алиса какво става, тъй като с нея се чувахме всеки ден, нещо, което тя беше започнала и аз бях продължила, защото беше забавна и мила и двете бързо ставахме наистина добри приятелки.

— Ето за какво става дума — продължи тя. — Бостън Стоун и „Стоун Инкорпорейтид“ са клиенти на „Уивър, Шулър и съдружници“.

— О, не — прошепнах аз.

— Задръж, бейби. Значи, Тери Багински е част от „съдружниците“, не е пълноправен партньор. А Дейвис Малоун няма нищо общо със „Стоун Инкорпорейтид“. Така че, когато той се „обърнал“ към тях (в момента не мога да използвам ръцете си, за да го сложа в кавички, миличка, но ти разбираш за какво ти говоря), независимо че го направил посредством Стоун, тя трябвало да му каже, че това е конфликт на интереси, при положение че госпожа Малоун, а следователно и ти, сте дългогодишни клиенти. Вместо това тя решила да зарадва Стоун, като поеме случая. Или поне така казала на Шулър, когато той научил какво става. Посъветвала ги да поемат чичо ти, а тебе да отрежат. Проблемът е, че тя не разполага с властта да го направи, защото е просто младши съдружник. Само един от партньорите може да реши кой клиент ще представляват.

Поех си дълбоко дъх, а Алиса продължи:

— Работата е там, че завещанието на баба ти е съставено от тях, така че няма как да не го защитят, когато то бъде оспорено. А Арнолд Уивър може и да е в отпуск поради печалната причина, че току-що изгуби съпругата си, обаче той не умря заедно с нея, а двамата с Шулър са партньори от много дълго време. Страшно добри приятели са и не правят нищо, ако и двамата не са съгласни, така че, когато Шулър отишъл да говори с Уивър за това, Уивър направо откачил.

Изведнъж се почувствах по-добре.

— Появил се в кантората и двамата с Шулър казали на Тери да си събира нещата и да се маха. И тогава всички гадости взели да излизат наяве и асистентите и юридическите секретари им разказали, че Багински била правила и с други клиенти това, което направила с теб — пробутвала им цял куп неща, свързани със „Стоун Инкорпорейтид“, като включително ги съветвала да продават имущество и да инвестират, и то било, защото самата тя имала много големи инвестиции там. Сега, аз не разбирам нищо от право, но Уивър и Шулър изобщо не се зарадвали, така че едва ли е нещо хубаво.

Аз също не разбирах нищо от право, така че не можех нито да го потвърдя, нито да го отрека.

— Така или иначе — продължи Алиса, — Стоун разбрал какво става, появил се в кантората, без да има уговорка, и настоял да се види с партньорите. Казал им да върнат Тери на работа и да поемат чичо ти като клиент, ако не искат да изгубят него. Те го попитали в коя кантора иска да изпратят файловете му.

— Мили боже — ахнах аз.

— Аха — съгласи се тя. — Само че, както моята клиентка го разказва, Стоун може и да е фрашкан с пари, обаче Уивър и Шулър, общо взето, държат пазара на юридически услуги в общината. Има още няколко дребни риби тук-там, но ако искаш някой, който си разбира от работата, отиваш при тях.

Устните ми започнаха да се разтягат в усмивка.

Алиса вдигна очи към мен и усмивката се разля по лицето ми.

— Значи, блъфът му не минал — отбелязах. — Какво направил тогава?

— Разбеснял се, казал, че ще им съобщи при кого възнамерява да се прехвърли, и си тръгнал. Има само една истинска възможност. Тери. — Светлината в очите й поугасна малко, когато довърши: — А сега тя се нуждае от работа, той е голям клиент и въпреки че е само един, не смятам, че цялата тази история е приключила.

— Но пък се надявам това да означава, че адвокатът ми ще ми се обади — казах аз.

Алиса ми се усмихна широко и отново наведе поглед към краката ми.

— Да се надяваме.

— Благодаря ти, че ми разказа всичко това, миличка. И обещавам да бъда дискретна с това, което си научила от клиентката си.

— Нямаше да ти го разкажа, ако не бях сигурна, че ще бъдеш.

— Бих те прегърнала, ако не бях сигурна, че ще падна от ваничката за педикюр, докато се опитвам да го направя.

Тя вдигна очи към мен и се ухили.

Аз погледнах в топлите й кафяви очи и преглътнах.

А после казах:

— Най-доброто решение, което съм вземала някога, бе да се откажа от живота, който имах, и да остана в Магдалийн.

Топлите й кафяви очи грейнаха и тя нареди дрезгаво:

— Само да си ме разплакала! Да изрязваш кожички и да слагаш лак, може и да изглежда лесно, но не е.

— Окей, няма да те разплача.

— Вместо това ми кажи кой от тоалетите си ще ми заемеш за „Стрехите“ довечера.

Именно това планирахме за тази вечер. Джейк, децата и аз, Алиса, Джуниър и техните деца, както и Ди-Амант и неговите хора — в „Стрехите“. Неговият мениджър го беше уредил. Щяха да ни приготвят една от залите за тържества.

Нямах търпение.

Усмихнах се и предложих:

— Заповядай, когато ти е удобно, и можеш да си избереш каквото поискаш.

— Току-що реших да отменя часа на последната ми клиентка.

Усмивката ми стана още по-широка. Алиса също се усмихна и отново насочи вниманието си към пръстите на краката ми.

Аз си поех дълбоко дъх и го изпуснах.

Час и половина по-късно оставих голям бакшиш на приятелката ми.

Тя се опита да откаже.

Ала аз отказах да й позволя.

А след това най-сетне я прегърнах.

Препънах се със страхотната си обувка деколте на „Кристиан Лобутен“ в мига, в който пристъпих в залата на Джейк.

То бе, защото видях Джейк в централния ринг, облечен в широк сив анцуг, боксови обувки, боксови ръкавици, едно от онези подплатени неща за главата и нищо друго.

Тренираше с някого, когото дори не погледнах, а кожата му лъщеше от пот.

Не погледнах онзи, с когото тренираше, защото почувствах тръпка в едно много приятно местенце и трябваше да се съсредоточа върху това, да ходя, докато прекосявах залата, забелязвайки разсеяно, че е доста пълна.

Нещо, което намирах за малко чудо, защото мястото често бе доста пълно, дори сега, през деня, когато повечето хора би трябвало да са на работа.

Днес беше още по-пълно, защото всички от екипа на Амант тренираха — блъскаха боксови круши или пък вдигаха тежести. Всички, освен Амант. Облечен в спортен екип, който много му отиваше, той стоеше край ринга, до ъгъла на Джейк.

Тъй като вниманието на Джейк беше погълнато от спаринга, Амант бе този, който се обърна към мен и извика:

— Здравей, красавице.

Получих погледи и поздрави от мъжете, които познавах, докато прекосявах залата, ала нито за миг не свалих очи от Джейк, дори когато извиках в отговор:

— Здравей, Амант.

Чух как Джейк излая едно неясно „Задръж“ (неясно, защото в устата си имаше протектор за зъби).

Спаринг-партньорът му се отдръпна и Джейк се обърна към мен. Вдигна облечената си в ръкавица ръка, изплю протектора в нея, без да сваля очи от мен, и се усмихна.

— Здрасти, Готина.

— Здравей, миличък.

Чакаше ме до въжетата.

А после направи нещо прекрасно. Наведе едрото си тяло над въжетата, за да доближи лицето си до моето.

Аз се възползвах от поканата му, отметнах глава назад и сложих ръка на каската му. Той докосна устните ми със своите и се отдръпна с няколко сантиметра.

— Имам новини — казах тихичко.

Очите му обходиха лицето, а после се впиха в моите.

— Така ли?

В същия миг телефонът в чантата ми иззвъня.

— Изчакай малко, миличък — промълвих. — Надявам се на едно обаждане.

Погледнах към Амант и му се усмихнах, а после извадих телефона от чантата си. Номерът на дисплея ми беше непознат, но беше местен, затова вдигнах.

— Джоузефин Малоун — казах вместо поздрав.

— Джоузефин, миличка, обажда се Арни.

Аз погледнах към Джейк, устните ми — все така извити в усмивка.

— Здравей, Арни.

Веждите на Джейк подскочиха.

— Слушай — започна Арни, — бих искал да започна, като ти се извиня, задето чак сега ти връщам обаждането. Имахме някои вътрешни проблеми, които налагаха моето внимание. Всичко вече е наред и просто исках да ти съобщя, че знам за оспорването на завещанието. Лично ще се заема с това.

— Арни — казах меко; очите ми се спуснаха към гърдите на Джейк, но тъй като гледката ми се стори прекалено разсейваща, ги спрях върху краката му. — Не е нужно. В това време на…

— Нужно е, Джоузефин — прекъсна ме той. — Аз съставих това завещание. То е напълно валидно. Познавах Лидия от трийсет години и знам, че беше със съвсем трезв разсъдък. Делото е напълно неоснователно и ще го направя мой приоритет.

Аз вдигнах очи към Джейк.

— Това е огромно облекчение, Арни.

— Ако имам нужда от теб, миличка, ще ти се обадя. Но първо нека видя какво мога да направя, когато господин Малоун си намери друг адвокат.

Преструвайки се на объркана (и надявайки се, че го правя добре), аз попитах:

— Нов адвокат?

— Случаят му погрешка беше поет от „Уивър и Шулър“. Погрижихме се за това и му обяснихме, че трябва да си намери някой друг, който да го представлява. Ще ти съобщя, когато това стане, както и как ще се развият нещата.

— Ще съм ти задължена.

— Няма за какво да се тревожиш, Джоузефин — увери ме той с нисък, ала твърд глас. — Както ти казах, това е напълно неоснователно дело, което е най-важният ми приоритет в момента, и всичко ще приключи както трябва — ти ще получиш онова, което Лидия искаше да имаш. Лавандуловата къща, парите и имуществото й.

— Благодаря ти, Арни — отвърнах меко.

— За мен е удоволствие.

— Дочуване.

— Дочуване, мила. Грижи се за себе си.

— Ти също.

Той затвори, а аз вдигнах очи към Джейк и се усмихнах широко.

— Както ти казах, миличък, имам новини.

Той ми се усмихна в отговор, изправи се и се обърна към мъжа на ринга.

— Приключихме, Трой. Но искам да се запознаеш с моята жена. — Мъжът се приближи до нас. — Трой, Джоузи. Джоузи, Трой.

— Много се радвам да се запознаем, Трой — казах аз.

— Аз също — отвърна той неясно и ми отправи черна усмивка, тъй като все още не беше извадил протектора от устата си. Изплю го в ръкавицата си и погледна към Джейк. — Прекалено много сваляш левия си гард.

— Забелязах — отговори Джейк.

— Вдигни го. — Трой кимна, тупна го с юмрук по рамото, след което отиде до въжетата и слезе от ринга.

Аз отстъпих назад, за да може и Джейк да направи същото, и застанах до Амант.

— Каска, ръкавици, мадамата ми — нареди Джейк през зъби, тъй като беше захапал връзките на едната си ръкавица.

Докато го гледах как ги подръпва, усетих нова тръпка.

Той подръпна връзките на другата си ръкавица и аз почувствах една тръпка.

След това протегна ръце към мен.

Ето какво трябва да бе имал предвид с това „каска, ръкавици, мадамата ми“, така че му свалих ръкавиците.

— Какви са новините? — настоя да узнае Амант.

Погледнах го и видях, че се взира напрегнато в мен.

Преместих поглед към Джейк и го видях да сваля каската, докато обясняваше:

— Снощи в клуба го светнах какво става, Готина.

— Наистина не е чак толкова сериозно — казах, обръщайки се към Амант.

— Какви са новините? — повтори Амант.

Аз въздъхнах и погледнах към Джейк.

Джейк задържа очите ми, но посегна зад себе си, взе едно горнище на анцуг от ринга и каза:

— Да влезем в офиса.

Направихме го и Джейк пусна каската на дивана, след което взе ръкавиците от мен и ги метна до нея, преди да си облече анцуга.

— Ами… — започнах, но той ме прекъсна, довършвайки вместо мен:

— Не искаше да тревожиш приятеля си с твоите проблеми. Ясно ми е, че ти се ще гостуването му да мине приятно, бейби, но трябва да разбереш, че когато имаш проблем, трябва да използваш за разрешаването му всички средства, с които разполагаш.

Сега пък аз бях объркана.

— Моля?

— Няма значение — включи се в разговора Амант. — Какви са новините?

Преместих поглед към него и обратно към Джейк и заявих:

— Очевидно вече имам адвокат.

— Това не е всичко — отвърна Джейк незабавно.

Въздъхнах и им разказах всичко, което бях научила от Алиса, включително и молбата й да го запазим в тайна. Въпреки че Амант нямаше на кого да каже, същото не важеше за Джейк.

— Много добре. Кучката са я уволнили — беше реакцията на Джейк.

След това погледна към Амант и аз направих същото.

Амант повдигна вежди.

Обърнах се към Джейк и го видях да поклаща глава.

Отново погледнах към Амант, който бе стиснал устни и се взираше в краката си.

И тогава заявих:

— Наясно съм, че имам матка, ала никога досега не съм чувала това да пречи на способността на една жена да говори английски или да се справя с най-различни ситуации, дори те да са стресиращи.

В отговор получих две крайно привлекателни усмивки.

Но нито една дума.

— Е? — подканих ги.

Усмивката на Джейк се стопи и той каза:

— Стоун и чичо ти трябва да бъдат обезвредени.

— Действително — съгласих се.

— Така че все още не сме извън опасност.

— Да ме виждаш да отварям шампанското, Джейк? — отвърнах аз и това ми спечели нова усмивка.

Както и:

— Продължавай да бъдеш такава многознайка, Готина, и приятелят ти тук с очите си ще види точно колко харесвам устата ти, дори когато я използваш, за да бъдеш многознайка.

При тези думи аз затворих уста и усмивката на Джейк стана още по-широка.

— Струва ми се, че много скоро ще трябва да ви оставя насаме — подхвърли Амант и аз го погледнах.

— Извинявай, Амант, но действително е така. Имам и друга новина за Джейк, но тя е лична.

— Няма проблем, красавице. Дойдох тук, за да се поизпотя, а досега само се размотавам. Време е да се хващам за работа.

С тези думи той ми помаха и излезе, затваряйки вратата зад себе си.

— Каква е другата новина? — попита Джейк в мига, в който останахме сами.

Аз се приближих до него и му разказах какво бях научила за Дона.

Новината определено не му хареса. Разбрах го, когато очите му пламнаха от гняв, а с тях пламна и стаята.

— Кучката просто ще си вдигне чукалата?

— Не го знаем със сигурност, миличък. Това е новина от козметичния салон. Вероятно не бива да бързаме със заключенията.

Той сякаш изобщо не ме чу.

— Онази кучка, майката на Итън, се изнесе. Обажда му се всеки път, когато нещо я подсети да изпита угризения, че го заряза, което не е много често. Изпраща му картички за рождения ден, с цял куп пари в тях, и скъпи подаръци за Коледа, нищо от което не компенсира факта, че той няма майка. Прави планове да й го изпратя за лятото и през пролетната ваканция, но изобщо не възнамерява да ги изпълни, и никога не ги изпълнява. А сега и кучката, родила другите ми две деца, възнамерява да се пръждоса от града?

Не казах нищо.

— Не мога да повярвам.

При тези думи аз отидох при него и сложих ръце на гърдите му.

— Джейк, все още не сме сигурни, че наистина ще си тръгне.

— Ще го направи. Най-сетне се усети, че е станала за посмешище на целия град, скоро ще се усети и че се е заровила в дупка, от която ще й е трудно да се изрови. А за съжаление, тя не е от онези, които знаят, че си заслужава да се бориш със зъби и нокти, за да изпълзиш от самия ад, ако това означава да се грижиш за децата си.

Стиснах устни, макар ужасно да ми харесваше, че Джейк мисли така.

— Тя е кучка — процеди той.

Аз се притиснах до гърдите му.

— Искаш ли да говоря с нея?

— Не — отсече той. — Аз ще го направя.

— Ъъъ… само да ти напомня, миличък, че именно последният път, когато го направи, доведе до тази реакция. Навярно бих могла да бъда по-дипломатична.

Джейк стисна челюст.

— Нека го пообмислим — предложих нежно. — Да й дадем малко време и да видим как ще постъпи. Няма нужда да реагираме веднага и да влагаме толкова много емоции, създавайки може би още повече проблеми, ако тя в крайна сметка размисли.

Джейк сложи ръце на хълбоците ми и се съгласи рязко:

— Окей, Готина. Така ще направим.

Сложих длани на шията му и се притиснах до него.

— Съжалявам, че те разстроих.

— Не ти я избра. А аз. Мамка му. Слава богу, че най-сетне избрах правилната.

Стомахът ми се сви, тялото ми се разтопи върху неговото, а пръстите ми потръпнаха върху мускулите на врата му.

Той ме погледна.

— Радвам се, че мислиш така — казах меко.

— Не го мисля. Знам го — твърдо заяви той и от това стомахът ми отново се сви, още по-силно и по-приятно от преди.

Въпреки това го посъветвах:

— Не бъди толкова строг със себе си. Бил си влюбен, а доколкото те познавам, несъмнено е имало причини. Всичко, което тези жени правят, е техен избор и само те носят отговорност за него. И в крайна сметка те до една губят нещо прекрасно и сами са си виновни за това. Но не ти. Ти си правил жертви за децата си и си им дал всичко, от което имат нужда. Един ден те ще го разберат и ще изпитат дълбока благодарност за това, ако вече не го правят.

— Думите ти са прекрасни, бейби, но ми е трудно да не се ядосвам за изборите, които съм правил.

— Е. — Аз се повдигнах на пръсти и пръстите ми върху шията му подчертаха думите ми. — Опитай.

Джейк дълго се взира в очите ми, преди усмивка да подръпне крайчетата на устата му, а ръцете му да се обвият около моите.

— Многознайка и командаджийка. Какво ти става днес?

— Просто се оправям с мъжа си.

Усмивката му отстъпи място на гръмогласен смях, от който ръцете му около мен потръпнаха.

Аз гледах веселието му, сгушена в обятията му, и му се наслаждавах.

Наслаждавах му се още повече, когато той видя, че го правя, наведе глава и долепи устни до моите.

О, да.

Това бе още по-приятно.

Много по-приятно.

И аз му показах точно колко, като плъзнах ръце около врата му.

Тогава Джейк се зае сериозно с целувката, а аз го оставих, наслаждавайки се още повече.

Така че в крайна сметка не само Амант, но и хората му, както и неколцина от членовете на спортния клуб на Джейк с очите си видяха през прозорците на офиса точно колко много харесваше той устата ми.

А аз нямах нищо против.

Нищичко.

— Окей, красавице, ето какво виждам и това, което виждам, ще ти го кажа, и ще трябва да направиш някаква магия или след месец, след седмица или, като го гледам момчето на Джейк, след един ден те очаква същински Армагедон.

Това ми бе прошепнато от Амант, който седеше до мен на голямата правоъгълна маса в залата за тържества в „Стрехите“.

Погледнах го и повдигнах вежди.

— Моля?

— Така. Случват се много неща, затова ще ти го обясня възможно най-просто. Значи, момичето на твоето момиче идва у вас страшно издокарано и като ти казвам издокарано, разбирай така, че да привлече нечие внимание. Само че момчето на твоя мъж се държи с нея така, както сигурно се държи, откакто са били деца, при положение че вероятно са израснали заедно.

Обходих масата с поглед, мъничко объркана от думите му, докато не ми стана ясно, че „момичето на моето момиче“ бе Софи, а „момчето на моя мъж“ бе Конър.

Очите ми се стрелнаха към Конър.

— Сега, на милата Софи това не й харесва, след като се е издокарала по този начин за Конър — продължи Амант. — И след като той се държа приятелски и нищо повече, когато не я гледаше, лицето й имаше вид, сякаш светът всеки миг ще свърши.

О, господи.

— А после — продължи Амант — пристигаме в ресторанта и той най-случайно върви зад нея. И също така най-случайно вижда как не един, а цял куп мъже, млади и стари, оплакват окото с парада от страхотни мацки, минаващ покрай тях. Ти. Твоето момиче. Момичето на твоя мъж. И момичето на твоето момиче.

Аз погледнах към Конър, който си режеше пържолата, към Софи, която се изкикоти на нещо, което баща й каза, и отново към Конър, който сега я гледаше.

— О, господи — повторих, този път на глас.

— Аха — съгласи се Амант. — Момчето ти видя, че й обръщат внимание, и превръзката изведнъж падна от очите му. А тя не е глупава. Забеляза го. Просто не знае какво да направи. Това, което знае обаче, е как да бъде шантава, сладка и мила, а момчето ти Кон очевидно си пада по това, защото през последните десетина минути от леко заинтригуван стана напълно завладян.

— По дяволите — прошепнах.

— Сега, аз имам три деца, все момичета, и ще ти кажа едно. Ако момчето ти дори само ги погледне, ще си изгубя ума. Този Джуниър обича жена си. Обича семейството си. Свестен тип е. Ама едва ли ще е толкова свестен, когато надуши какво става. А тези, дето им е мека приказката, са тези, за които трябва да си отваряш очите на четири, защото иначе няма да разбереш откъде ти е дошло, когато изригне.

— Конър е прекрасен млад мъж — заявих аз.

Амант ми отправи широка бяла усмивка и отговори:

— Ти можеш да го кажеш, при положение че не си шестнайсетгодишно момиче, което той иска да изчука.

Очите ми се разшириха и аз се приведох към него, изсъсквайки:

— Искам да те осведомя, че Конър се е въздържал от сексуални отношения с поне две от приятелките си.

Веждите на Амант подскочиха и усмивката му стана ехидна.

— Цели две?

Аз изсумтях и като се наместих на мястото си, все така обърната към него, заявих:

— А една от тях бе много срамежлива и изключително очарователна, досущ като Софи.

Амант наклони глава на една страна.

— Господи, толкова ли си гъста с него?

Поех си дъх и обясних:

— Обстоятелствата с една от бившите му приятелки се наредиха така, че тази информация излезе наяве.

— Бас държа — измърмори той, все така усмихнат.

— Конър се отнася много мило и грижовно с приятелките си.

— Бас държа — повтори той, все така усмихнат.

Усетих, че започва да ме човърка тревога, и промълвих:

— Макар че сега е напълно необвързан.

— Няма да е задълго — отвърна Амант.

Поех си дълбоко дъх и погледнах към Конър. Уви, когато го сторих, го видях да се усмихва. На Софи, така че преместих очи към нея. Знаех, че тя го беше забелязала, защото бузите й бяха порозовели очарователно и беше свела очи към скута си, докато посягаше към чашата си с вода. Обречено начинание, помислих си, и бях права. Софи събори чашата си и скочи от стола. Баща й стори същото и двамата метнаха салфетките си върху разляното.

Погледът ми се върна към Конър, който се усмихваше многозначително и смущаващо привлекателно в чинията си.

По дяволите.

Амант се изхили и аз го изгледах свирепо.

В този миг усетих, че Джейк, който седеше от другата ми страна, се наведе към мен и прошепна в ухото ми:

— Имаме проблем. Кон е на лов. Цел: Софи. Ако Джуниър усети, ще откачи.

Обърнах се към него и повдигнах вежди с престорена невинност.

— Хм?

Джейк погледна изражението ми, поклати глава и заяви:

— Изобщо не ми минават такива.

— Е, добре, и аз го забелязах — признах си. — Но само защото Амант току-що ми го показа.

— Аха — отвърна Джейк. — Забелязах, че цяла вечер се забавлява с това, само че не той трябва да се оправя с дете, на което желае да има всичко, което то иска, и приятел, който иска да откъсне главата на това дете.

Въпреки че ситуацията можеше да стане наистина сериозна, едва успях да се сдържа да не се изкискам при тези думи.

— Защо не изчакаме да видим как ще се развият нещата — повторих аз съвета си от по-рано.

— Знам как ще се развият, Готина — отвърна той. — Виждаш ли, аз всяка вечер си лягам с една сладка непохватка и съм наясно колко е очарователно. А момчето ми се е метнало на мен, така че знам по какво ще си падне и трябва да се погрижа да не го направи на задната седалка на колата си. Харесвам сина си. Искам да остане жив още доста време. Харесвам и Джуниър и не ми се иска да трябва да го смажа от бой, задето е пречукал сина ми.

— Не драматизирай, Джейк. Според мен, ако между тях се случи нещо, те ще бъдат много сладки заедно.

— Мислиш като момиче, което някога е било на шестнайсет години. А аз — като момче, което някога е било на шестнайсет. Също като Джуниър.

Прехапах устни (при което погледът на Джейк се спря за миг върху тях), след което отново насочих вниманието си към халибута в чинията пред мен, но почувствах нещо странно и погледнах насреща.

Алиса седеше там между бодигарда на Амант и „другия му мениджър“, а върху лицето й грееше усмивка. Уловили погледа ми, широко отворените й очи се стрелнаха настрани, само за да се върнат миг по-късно върху мен. Повтори го четири пъти, вдигна тържествуващо палец, след което сви ръка в юмрук и замахна три пъти във въздуха, преди отново да насочи вниманието си към чинията си.

Зяпнах я недоумяващо, поне докато Джейк не доближи устни до ухото ми:

— Е, поне това работи в наша полза. Алиса е във възторг, че момичето й е свалило най-готиния тип в гимназията. Ако Кон опита нещо, ще заложим на тази карта. Аз ще държа Джуниър под око.

А! Ето какво се опитвала да ми каже Алиса.

— Дадено — отвърнах и Джейк се ухили, а после докосна устните ми със своите.

— Гадост! — провикна се Итън и двамата с Джейк го погледнахме тъкмо когато той обяви на всеослушание: — Правят го през цялото време.

— Само почакай, докато дойде твоят ред, мой човек — посъветва го Амант.

— Аз няма да целувам Джоузи. — Итън изглеждаше така, сякаш му беше малко лошо.

— Не, момче. Когато самият ти си намериш жена — обясни Амант.

— Тя ще готви като Джоузи. Ще се облича като Джоузи. Ще говори като Джоузи. Но само ще се държим за ръце — високомерно го информира Итън и сърцето ми подскочи и се разтопи.

— Е, поне имаш вкус. Ама защо не се уговорим да ми се обадиш след петнайсет години и да видим как върви това с държането за ръка — отвърна Амант.

Итън се ухили, вероятно чул само това, че Амант ще му се обади след петнайсет години.

— Дадено.

Амант му се усмихна.

Аз посегнах към чашата си с шампанско.

Джейк посегна към бирата си, като в същото време сложи ръка на облегалката на стола ми, наведе се назад и каза нещо на Амант.

Аз обаче не го слушах.

А гледах.

И чувствах.

Една маса с приятели от два различни свята, които си приказваха, хапваха, смееха се и си създаваха прекрасен спомен, а аз бях насред всичко това и го изпивах с очи, докато моят мъж бе съвсем близо до мен, ръката му — на облегалката на стола ми, за да е съвсем ясно, че му принадлежа.

И тогава разбрах.

Не Джейк бе искала да имам баба.

Нито Джейк и децата му.

А това.

Един добър живот. Щастлив живот. В безопасност, заобиколена от хора, на които държа и имам доверие.

И давайки ми Джейк, тя ми беше дала именно това.

Очите ми запариха и като върнах чашата с шампанско на масата, аз отново насочих вниманието си към своя халибут.

След като отхапах един залък и го преглътнах, взех чашата с шампанско и погледнах към тавана, боядисан в прекрасно виненочервено, нанесено така, че приличаше на полюшван от вълни сатен.

Аз обаче не гледах прекрасния таван.

Не гледах нищо.

А говорех.

Безмълвно.

„Благодаря ти, бабо“, казах и повдигнах чашата си едва забележимо, преди да отпия глътка.

След това я върнах на масата и се заех с халибута.

На следващата сутрин гледах как Амант и хората му раздават прегръдки и ръкостискания около кадилаците, като не пропуснах да забележа, че когато се прегърнаха, Джейк и Амант си прошепнаха нещо.

Реших да не обръщам внимание на това. Бяха се сближили и ми беше ясно, че онова, което ги бе сближило, бяха моите неприятности с чичо ми и Бостън Стоун. Важното обаче бе, че се бяха сприятелили.

След това самата аз прегърнах хората на Амант, оставяйки го последен.

Той ме взе в ръцете си и ме прегърна силно.

А след това ме шокира, поласка и нарани, като прошепна в ухото ми:

— Именно това исках да ти дам и аз, красавице.

Не му отговорих, просто се притиснах в него.

— И макар не аз да ти го давам, адски се радвам, че го имаш.

Затворих очи и го прегърнах още по-силно.

— Обичам те, Джоузефин — довърши той.

Отворих очи и обърнах глава, така че устните ми бяха досами ухото му.

— Аз също те обичам, миличък.

Той ме стисна в прегръдката си, а после се отдръпна лекичко, за да надникне в очите ми, и се усмихна.

Поех си дъх и му се усмихнах в отговор.

Той ме пусна и се настани на задната седалка на един от кадилаците. Докато го правеше, Джейк се приближи и предяви правата си върху мен, прегръщайки ме през рамо. А след това децата му предявиха правата си върху мен, като ме наобиколиха.

И така Джейк, Конър, Амбър, Итън и аз стояхме на алеята и махахме за довиждане на Амант и хората му.

А когато ги изгубихме от поглед, всички заедно се върнахме в Лавандуловата къща.

На следващата сутрин излязох от кухнята след Джейк и Итън, дращейки в тефтера, който държах.

— Бейби, просто ми го дай и ми прати смс, ако си забравила нещо — нареди Джейк нетърпеливо.

— Само една секунда — измърморих, бързайки след тях, без да преставам да пиша.

— Това е списък с покупки, Готина, не Магна харта[1] — отбеляза Джейк. — Просто ми го дай. Трябва да откарам момчето ми на училище, а след това имам тренировка в залата.

Вдигнах поглед от листа и му напомних, присвила очи:

— Не разбирам защо ти трябва да отидеш до магазина, при положение че имам почти цял ден на разположение.

Джейк спря на вратата.

— Защото ще ходя в Блейкли, за да се срещна с доставчиците си на алкохол, и не виждам причина да ходиш ти, след като аз, така или иначе, ще съм там. А и бездруго имаш цяла купчина дрехи, които децата ти натресоха снощи.

— Мога да изпера, да напазарувам и за твоя информация, да откарам Итън до училище.

— Бездруго трябва да изляза с колата, за да отида в залата. Няма причина и ти да го правиш.

— Добре тогава, аз…

Той ме прекъсна:

— Бейби, някога прала ли си петима души?

— Не — отвърнах, макар той да го знаеше.

— Нито пък аз. Но съм прал четирима. Вярвай ми. Изглежда така, сякаш машините вършат цялата работа, но отнема страшно много време. Имаш съдове в мивката, а трябва да заведеш Пърл в салона на Алиса и не съм аз този, който уволни фирмата, която почистваше къщата, защото пропуснали да лъснат шибаната врата.

Итън се изкиска, а аз хвърлих яростен поглед на Джейк, най-вече защото не ми беше приятно, че е прав.

— Това дърво е на повече от сто години, Джейк. Има нужда от постоянни грижи — заявих високомерно.

Джейк въздъхна.

— Ще ми дадеш ли списъка, или не?

Аз откъснах изписания лист и му го връчих.

Той го взе, натъпка го в задния си джоб и попита:

— А сега ще ме целунеш ли, или не?

— Аз отивам в колата — обяви Итън.

Аз обаче обмислях дали да целуна Джейк, или не.

Итън излезе.

— Бейби, донеси си дупето при мен — нареди Джейк.

— Предполага се, че трябва да помагам.

— Като се прибера довечера, след като си пуснала петдесетина перални, и се настаня на масата заедно с децата си, за да изядем вечерята, която ти си ни приготвила, пак ще си говорим как не помагаш.

Хмм.

По начина, по който го описваше, наистина звучеше като нещо полезно.

— Бейби. Целувка — изръмжа той нетърпеливо.

Приближих се до него, той обви ръце около мен и доближи устни до моите, ала аз не му дадох целувка. Той си я взе.

И тя беше прекрасна.

Когато приключи, плъзна нос по моя и прошепна:

— До скоро, Готина.

— До скоро, миличък.

Видях как очите му се усмихнаха широко, преди да се отдалечи.

Когато вратата се затвори зад него, аз се обърнах и се препънах, като едва не паднах на четири крака. Успях да си възвърна равновесието в последния момент и погледнах към пода, за да видя в какво се бях спънала.

Спортна обувка.

Малко встрани лежеше и другата, както и чифт ботуши с токчета.

Не бяха мои. А на Амбър.

Вдигнах очи и видях, че солидната красива закачалка до вратата бе отрупана с якета и шалове… само две от които бяха мои. Обърнах се и поех по коридора. На масичката лежеше айпад. На Итън, включен в зарядното си.

Продължих да бродя из къщата и влязох в дневната. Върху дивана имаше лаптоп. На Амбър. Листове, захвърлени на масичката до креслото. Нямах представа какви са, но знаех, че ги беше оставил Конър, който снощи си беше писал домашното там.

Отидох в кухнята и спрях, обхождайки с поглед тигана на печката, съдовете в умивалника, чашите от сок и от кафе до него.

Приближих се до кухненската маса и през прозореца видях сивия неприветлив ден навън, бурното море, градината, подготвена за зимата, глицинията около беседката, подрязана и готова отново да порасне и да разцъфти, когато дойде пролетта.

Следващата година щях да посадя тикви за Итън и домати, с надеждата да убедя Конър да ги прояде.

Познавах всичко това.

Обичах го.

Това бе животът, за който си бях мечтала, откакто се помнех; мечта, която си мислех, че бе умряла в нощта, когато полетях надолу по стълбите, блъсната от приятеля ми. Прекрасният сапунен мехур на тази мечта се бе спукал в мига, в който чух как рамото ми се строши, и лумналата болка я бе изличила така, че вече не си я спомнях.

Но сега мечтата отново бе жива.

Ето защо стоях и гледах през прозореца, през който се бях взирала стотици пъти. Може би дори хиляди.

Ала за първи път, докато го правех, избухнах в смях.

И едновременно с това се разплаках.

Малко след обяд на следващия ден, стоях в аптеката до видео автомата и натисках с пръст по екрана, за да направя избора си. И по-точно — избора на Итън, тъй като тази нощ приятелите му Браянт и Джошуа щяха да преспят у нас и по думите на Джейк да си направят видео оргия.

Успях да накарам машината да изплюе едно DVD в същия миг, в който телефонът ми иззвъня.

Извадих го от чантата, погледнах номера и вдигнах.

— Как си, млади Тейлър — поздравих аз момчето Тейлър.

— Информационна справка, Джоузи — бе неговият поздрав.

Откакто имаше номера ми, бях разбрала, че момчето Тейлър си пада малко клюкар. Всъщност не малко.

Не че аз имах нещо против. Тъкмо обратното — винаги ми беше интересно и много често — забавно.

— Давай — наредих аз и отново започнах да натискам по екрана на видео автомата, за да избера следващия филм.

— Кон го е закъсал — охотно заразказва Тейлър. — Софи не е срамежлива. А мегасрамежлива. Цяла седмица на обяд той се опитва да я доближи и всеки път тя вижда какво е намислил и си плюе на петите, като дори си зарязва таблата с обяда.

— О, господи — промърморих, докато машината изплюваше второто DVD.

Момчето Тейлър продължи да разказва, а аз продължих да натискам екрана.

— Днес беше още по-лошо.

— О, господи — повторих.

— Аха. Тя опита да избяга и се спъна. Изтърси се на пода насред стола. Пльос!

Аз потръпнах.

Горката Софи.

Момчето Тейлър продължи:

— А после, кълна се, стана съвсем като в някой любовен филм. Кон се приближи, вдигна я и я попита дали е добре, при което тя избухна в сълзи и избяга. Цялото училище говори за това.

Това може и да не беше добра новина.

— Хубаво или лошо? — попитах.

— Ама, Джоузи… Кон е готин, прецакаха го и Миа, и Ели, така че всички го смятат за неразбрания герой с наранено сърце. А Софи е хубава, мила и доколкото аз знам, никога не е била целувана. Всяко момиче, което си води дневник, ще опише тази случка с розово мастило и ще го огради с цял куп сърчица.

— Да разбирам, че това е хубаво — заявих, докато и последното DVD изскачаше от високата червена машина.

— Аха — отвърна Тейлър и аз чух смеха му, преди да продължи: — А, да. Амбър стои до мен и ми надува главата. Иска да кажеш на господин Спиър, че днес ще закъснее. С Алекси ще ходят на кино, а после той ще я заведе на вечеря.

Ловка маневра, съвсем в стила на Амбър — да накара мен да го съобщя на баща й, който се бе примирил с това, че дъщеря му си има гадже, но то не означаваше, че му е приятно.

— Кажи й, че ще се погрижа.

— Страхотно — отвърна той.

— А сега, приятен следобед, млади Тейлър. Да внимаваш в час.

— Обещавам. Приятен следобед и на теб, Джоузи.

— Благодаря. И поздрави Амбър и момичето Тейлър от мен.

— Дадено. Чао — сбогува се той.

— Довиждане, Тейлър.

Аз добавих и последното DVD към останалите, обърнах се и се заковах на място.

А след това отстъпих назад и се блъснах във видео автомата.

— Тъпа малка кучка — изсъска чичо Дейвис и приближи заплашително към мен.

Аз го гледах, вкаменена, а сърцето ми се блъскаше в гърдите.

Бях го видяла в нощта на неочакваното му и нежелано посещение, но тогава беше тъмно.

Истински шок бе да видя какво бяха направили годините с него.

Когато бях малка, той ми се струваше толкова силен, толкова заплашителен, толкова страшен. Вдъхваше ми ужас, дори повече, отколкото баща ми. Знаех, че у баща ми се крие агресия, виждала я бях с очите си и я бях изпитвала на собствения си гръб, откакто се помнех.

Ала чичо Дейвис бе още по-лош.

Сега обаче той беше бледа сянка на онзи, който беше някога. Крехка, съсухрена сянка, която сякаш щеше да се натроши, ако я настъпиш.

Всичко това мина през ума ми само за миг.

И в същия този миг чичо Дейвис дойде съвсем близо до мен.

— Задникът, който ме намери и ми каза за купищата мангизи, които майка ти е оставила, беше клиент на онези адвокати. Сега обаче трябва да плаща за това от собствения си джоб и вече не е толкова навит да го прави. Особено когато онази тъпа кучка, която твърдеше, че всичко е уредила… а после… изобщо… не му каза, че няма да стане толкова лесно. Че и мен натопи, когато първият съдия, когото се мъчеше да накара да си ми даде онова, което ми се полага, по бързата процедура, отказа случая, защото двамата с Чес сме му били изиграли някакъв номер преди половин век и на него още не му било минало, и не можел да бъде безпристрастен.

Аз примигах, докато осмислях чутото (а то изобщо не беше малко).

Чичо Дейвис като че ли не си даваше сметка, или пък не го беше грижа, колко информация ми предоставя, защото продължи:

— А сега този задник, Стоун, повтаря, че зависело от мен. Имам си адвокат, който ще се заеме със случая срещу процент от онова, което ще ми спечели, и тогава твоят — той размаха пръст толкова близо до лицето ми, че аз направих обречен опит да се долепя още по-плътно до видео автомата — адвокат го зарина с толкова много неща, че сега той иска аз да му плащам, за да продължи да работи по случая.

Аз преглътнах, а чичо Дейвис присви очи, дойде още по-близо и отвори уста, за да каже нещо, но така и не успя да го стори.

Не успя, защото в този миг някъде съвсем наблизо се разнесе заповед:

— Отдръпнете се от госпожица Малоун.

Погледнах наляво и видях високия красив шериф на Магдалийн, облечен в шерифска риза и дънки. Ала колкото и да бе висок и красив (както бях забелязала още когато се запознах с него преди няколко дни, и как иначе, след като беше толкова висок и толкова красив, че нямаше как да не го забележа… да не говорим, че сега още повече се набиваше на очи, защото шерифската риза му стоеше просто невероятно), той определено не изглеждаше щастлив.

— Какво става тук? — долетя друг глас и когато погледнах надясно, видях Мики да се носи към нас.

Уви, чичо Дейвис бе изцяло съсредоточен върху мен.

Така че нямах друг избор, освен също да насоча цялото си внимание към него.

— Няма да плащам за нещо, което трябваше да получа направо от майка — обяви той.

— Господине, помолих ви да се отдръпнете от госпожица Малоун — повтори шерифът, ала чичо Дейвис и този път не му обърна внимание.

— Онази къща и онези пари са мои, кучко, а половината, която бях готов да ти дам само защото съм добър, всъщност е на Чес, а понеже аз не го прецаках, както направи ти, тя също ми принадлежи.

Шерифът и Мики бяха много по-близо, когато шерифът нареди за трети път:

— Господине, няма да повтарям повече. Отдръпнете се от госпожица Малоун.

Ала чичо Дейвис така и не получи възможност да се подчини, защото в този миг Мики ме улови над лакътя и ме издърпа изпод носа му, след което ме бутна зад себе си и застана между нас.

Чичо Дейвис го изгледа свирепо.

— Не бях свършил да говоря с племенницата си.

— Напротив, беше — тихо отвърна Мики.

Веждите на чичо Дейвис подскочиха.

— Смяташ да се разправиш с един старец?

— Просто ти казвам, че каквото и да имаш да казваш на Джоузефин, можеш да забравиш — заяви Мики, а после застана малко по-близо до мен и нареди: — Върви в колата си, миличка.

— Да не си посмяла да мръднеш! — заповяда чичо Дейвис и отново размаха пръст към мен.

Мики направи крачка настрани, заставайки между мен и пръста на чичо и скривайки ме от поглед.

— Господине, успокойте се и се отдръпнете от господин Донован и госпожица Малоун — настоя шерифът.

Чичо Дейвис се наведе настрани, за да улови очите ми.

— Не сме приключили, кучко. По един или друг начин ще си получа това, което ми принадлежи.

— Трябва да ви помоля да престанете да заплашвате госпожица Малоун и да ви напомня, че го правите не само пред свидетели, но и пред представител на закона.

Чичо Дейвис се обърна към шерифа:

— Мислиш ли, че ми пука?

— Мисля, че би било глупаво да не ви пука — отвърна шерифът.

Чичо Дейвис отвори уста, за да отговори, ала аз го изпреварих.

— Давай.

Почувствах как вниманието на всички се насочи към мен и излязох иззад Мики, така че чичо Дейвис да ме вижда добре. Мики обви пръсти около китката ми, но това бе всичко, което направи, преди да продължа:

— Наистина ли мислиш, че все още се страхувам от теб?

— Мисля, че никога не научи както трябва онзи урок от баща ти.

Крайно неуместно.

Толкова типично за чичо Дейвис.

— О, да, чичо Дейвис, научих го — уверих го. — Определено го научих последния път, когато той ме вкара в болницата. — Усетих как Мики и шерифът настръхнаха, но още не бях свършила. — Ала сега съм по-голяма. По-мъдра. Ти също си по-възрастен. По-слаб. И не особено умен. И всичко това е толкова типично за теб. Вгорчаваш живота на хората, защото си социопат и това ти доставя удоволствие. Нека те предупредя, че колкото и усилия да положиш да вгорчиш моя живот, няма да успееш. Ще останеш дълбоко разочарован, така че те съветвам да се откажеш още сега.

— Аз пък смятам да положа доста усилия за това, Джоузефин — заяви той и аз свих рамене.

— Съветът ми си остава. Но щом искаш да си губиш парите и времето, няма да те спирам.

Очите му се присвиха и нещо в тях се промени.

— Нека те улесня. Напиши ми чек и ще се махна от тук.

Знаех точно какво означава това. Не бях забравила начина, по който бях израснала. Не бях забравила какви бяха двамата с баща ми. Как живееха. Как начинът, по който живееше баща ми, означаваше, че и аз живея така. Знаех го дори като дете, защото, особено като дете, нямаше как да не го знам.

— Това, което се опитваш да кажеш, е, че Бостън Стоун ти е платил да дойдеш тук, и сега, когато те е зарязал, нямаш достатъчно пари, за да се прибереш там, където живееш.

Той ме изгледа свирепо и пристъпи от крак на крак.

Което означаваше, че съм права.

— Няма да получиш нито цент от мен — заявих.

— Тогава ще ги получа, като ти взема къщата и парите на майка — изстреля той в отговор.

— Ако наистина смяташ, че ще спечелиш тази битка, давай. Не аз съм на седемдесет и две, без пукнат цент, в място, където нямам нито един приятел.

— Ще видим — отвърна той.

— Ще видим и още как — съгласих се, след което, приключила с него, се обърнах към шерифа: — Радвам се отново да ви видя, шерифе.

— Кърт — поправи ме той с широка усмивка.

Още едно необикновено име. Не бях сигурна дали ми харесва, но определено беше за предпочитане пред Бостън.

— Кърт — усмихнах му се аз и погледнах към Мики. — Благодаря ти, Мики.

— За нищо, бейби.

— Защо не дойдеш на вечеря в някой от тези дни?

— Става — прие той.

— Прекрасно. — Аз погледнах двамата мъже, без да обръщам внимание на чичо ми, и реших да продължа своя ден. — Довиждане, господа. — Сбогувах се и се отправих към вратата.

— Чао, Джоузи — догони ме гласът на Кърт.

— Чао, миличка — догони ме гласът на Мики.

Помахах им и излязох навън.

Бях на път към Лавандуловата къща, когато телефонът ми иззвъня. Погледнах го, тъй като лежеше с екрана нагоре върху седалката до мен, и когато видях кой се обажда, наруших правилото си и вдигнах, макар да шофирах.

— Здравей, миличък.

— Сериозно? — отвърна Джейк и за пореден път си помислих, че прекалява с тази дума, още повече че в този случай дори не я разбрах.

Затова попитах:

— Сериозно какво?

— Току-що говорих с Мик.

— О!

— О? — повтори той. — Онзи задник те е приклещил до видео автомата, а ти не ми се обаждаш? А когато аз ти се обаждам, всичко, което имаш да ми кажеш, е едно „о“?

— Джейк, миличък — започнах успокоително. — Той е много възрастен. Бостън Стоун вече не стои зад него и съм почти сигурна, че е разорен. Макар сблъсъкът да беше неприятен, той едва ли би могъл да се нарече заплаха, а и Мики и шериф Кърт бяха там.

— Да, но аз не бях, а това се случи с моята жена. А аз трябва да знам, когато стане нещо такова.

— Едва ли би могъл да се телепортираш при мен, щом усетиш, че съм в опасност — изтъкнах и когато той не отговори, продължих: — И освен това всичко свърши. Добре съм. А и успях да науча доста неща, което не е добре за него, но е много добре за мен. Бостън Стоун го е зарязал, а Арни представлява мен, така че му е трудно да си намери друг адвокат.

— Бейби. — Гласът на Джейк беше нисък, но не и успокояващ. — Чуй ме. Случи ли ти се нещо неприятно, не ме интересува колко маловажно е то според теб, искам да ми се обадиш.

О!

— Не обичам да говоря по телефона, докато шофирам. Но за твое сведение, възнамерявах да го споделя с теб на вечеря.

— Дотогава има пет часа.

Не отговорих, тъй като нямаше какво да отговоря. Действително беше така.

Джейк продължи:

— Помниш ли какво ти казах преди време? Ако просто се почувстваш гадно, защото някой те е погледнал накриво в магазина?

Господи.

Помнех го.

— Да — отвърнах тихичко.

— Е, следващия път, когато ти се случи нещо неприятно, какво ще направиш?

Очевидно щях да го споделя с Джейк без никакво забавяне.

— Ще се свържа с теб — отвърнах.

— Добър отговор, Готина.

Изчаках мъничко и когато той не каза нищо, споделих:

— Успях да се сдобия с всички филми, които Итън пожела за тази вечер.

Гласът му, когато отговори, бе причудлива смесица от раздразнение и развеселеност:

— Отлична новина.

— Боях се, че поне един от тях ще бъде взет, но не се оказа така — информирах го аз.

— Ще отворя шампанското.

Усмихнах се на закачката му и тъй като се бе пошегувал, реших да споделя нещо, което щеше да му хареса далеч по-малко от това, че бях намерила всички филми, които синът му беше поискал.

— Амбър има среща с Алекси след училище. Ще се прибере късно.

— Страхотно — измърмори той нещастно.

— Освен това научих, че Конър се е държал като герой от романтичен филм, когато Софи побягнала от него и паднала, а той я вдигнал от пода.

Последва моментно мълчание, а след това:

— Исусе, момчето Тейлър наистина има голяма уста.

— Държи ме информирана.

— И още как. Кон успял ли е да се вреди при Софи?

— Уви, тя избухнала в сълзи и избягала.

— Едно предизвикателство ще му се отрази добре — измърмори Джейк като че ли на себе си. — Не го оценяваш, ако не те накарат да се потрудиш за него. Спечелиш ли го, знаеш какво имаш и че трябва да го пазиш.

Не казах нищо, ала топлина изпълни цялото ми тяло.

— Е, добре — наруши мълчанието Джейк. — Ще се видим по-късно.

— Окей, миличък. До скоро.

— Чао, Готина.

— Довиждане, Джейк.

Той затвори, а аз метнах телефона на седалката до мен и продължих към дома.

Матракът се размърда и аз усетих, че ме лъхва студен въздух, когато Джейк стана.

Обърнах се и го повиках сънено:

— Джейк?

— Недей да палиш лампата. Вземи телефона си. Слушай. Обади се на 911, ако чуеш нещо, което не ти харесва.

Сърцето ми заседна в гърлото и аз с усилие изрекох:

— Моля?

— Детекторът за движение светна, бейби. Задната врата. Телефонът. Сега — каза той в мрака и изчезна, а аз останах да лежа като вкаменена за миг, преди да изригна в движение.

Отметнах завивките, грабнах халата си от ръба на леглото и го облякох. След това взех телефона и с несигурни пръсти завързах колана на халата си.

Погледнах часовника и видях, че е 4,12 сутринта, а после преместих очи към прозореца и приглушената светлинка, идваща от задната врата, чудейки се как Джейк я бе усетил в съня си.

В този миг някъде отдалеч долетя трясък на строшено стъкло.

Сърцето ми се сви, ала палецът ми полетя по клавишите на телефона, който, за щастие, светна в мига, в който го натиснах.

Набрах трите цифри и се хвърлих към масичката до прозореца, където имаше старинна желязна касичка във формата на Емпайър Стейт Билдинг. Грабнах я и изтичах към вратата тъкмо когато операторът на 911 отговори.

Втурнах се в коридора, казвайки:

— Обажда се Джоузефин Малоун от Лавандуловата къща в Магдалийн. „Магдалийн Лейн“, номер десет. — Заковах се на място в коридора и като притиснах телефона между ухото и рамото си, вдигнах ръка, видяла сянката на Конър да се показва от стаята му. — Някой проникна с взлом в къщата и приятелят ми е на долния етаж.

Конър ме чу и бързо се приближи към мен и стълбите. Операторът отвърна нещо, но аз изсъсках на Конър:

— Кон, не!

Той не ме послуша и като взе желязната касичка от ръката ми, мина покрай мен и изчезна надолу по стълбите.

Аз го последвах и прекъснах оператора, за да кажа:

— Сега и седемнайсетгодишният син на Джейк слезе долу.

— Екипът вече е на път. Моля ви, отидете на сигурно място и се заключете, ако е възможно.

Аз се поколебах на върха на стълбището и погледнах надолу.

— В къщата има три осемгодишни момчета и едно шестнайсетгодишно момиче — казах в телефона.

— Съберете ги и се заключете на някое сигурно място. Екипът вече идва към вас.

— Ами Джейк и Конър? — попитах, втурвайки се към стаята на Амбър.

— Госпожо, погрижете се за децата.

По дяволите!

Разбира се!

Отворих стаята на Амбър, изтичах до леглото и я разтърсих.

— Какво? — изломоти тя, обръщайки се към мен.

— Ставай, миличка, по-бързо. Трябва да вземем Итън. — За миг тя не помръдна и аз наредих настойчиво: — Ставай, Амбър.

Тя отметна завивките и стъпи на пода и в този миг и двете изпищяхме, защото лампите светнаха.

На прага, само по долнище на анцуг и голи гърди, стоеше Конър.

Разсеяно забелязах, че бях права, когато го бях видяла за първи път на погребението на баба. Беше взел много от баща си, включително и фигурата му.

— Джоузи, татко залови чичо ти в кухнята. Каза да се обадим на 911 и да повикаме Кърт, за да го прибере — съобщи той.

— Госпожо, какво става? — попита операторът в ухото ми, ала аз не слушах.

Защото кипях от яд.

Отидох при Конър и му връчих телефона.

— Оператор на 911 е на линията. Съобщи му тази информация.

След това го заобиколих, слязох по стълбите и отидох в ярко осветената кухня, където заварих Джейк, само по долнище на пижама, да се извисява над чичо ми, който седеше на масата.

Видях как чичо ми опита да се изправи, ала Джейк сложи ръка върху него и го натисна обратно в стола.

— Седни. Не мърдай. Не се опитвай да станеш, старче. Не ме е грижа, че мога да те скърша надве. Дай ми и най-малък повод и ще го направя — изръмжа Джейк.

— Джейк — повиках го аз и пристъпих в стаята.

Сърдитите очи на Джейк се стрелнаха към мен.

— Обади ли се на 911?

— Да, Конър говори с тях — отвърнах и погледнах към чичо ми, който се взираше яростно в Джейк.

Миг по-късно Конър се появи зад мен, допрял телефона до ухото си.

— Аха, всичко е наред. Типът, който се опита да проникне с взлом, е на около седемстотин години. Не е опасен. В момента седи на кухненската маса. Окей. Благодаря. — Той затвори и погледна към баща си. — Полицията идва.

— По дяволите — измърмори чичо Дейвис.

И именно тогава то се случи. Изригна от мен и аз не бях в състояние да го спра.

Което бе напълно обяснимо.

Погледнах към него, сложих ръце на кръста и повдигнах вежди.

— Сериозно?

— Джоузи… — започна Джейк, но аз не го оставих да продължи.

— С всичкия си ли си изобщо? — попитах, все така обръщайки се към чичо ми.

— Момиче… — започна той, но аз прекъснах и него.

— Какво си мислеше, че ще постигнеш?

Той не отговори на въпроса ми. Вместо това изръмжа:

— Тъпи детектори за движение. Проклет да е денят, в който са ги измислили.

— Чичо Дейвис! — сопнах се силно. — Какво си мислеше, че ще постигнеш?

Той ме изгледа свирепо, но не каза нищо.

— Господи, ама че си идиот — заявих.

— Имай уважение към чичо си, момиче — изплю той.

— Бих имала, ако ми беше дал поне една, дори най-мъничката, най-жалката причина да го направя — изстрелях аз и изсумтях: — Пфу.

Той отново ме изгледа свирепо.

Аз извъртях очи и се обърнах към Джейк.

— Добре ли си?

— Аз да, но същото не може да се каже за вратата на оранжерията.

Отново погледнах към чичо ми.

— Ти ще платиш за това.

— И как? Като дам кръв ли? Момиче, дойдох, за да видя дали не мога да задигна нещо, което да заложа, защото нямам пари дори за бензина до къщи.

— Е, по-добре щеше да е да беше дал кръв, за да си купиш бензин, защото няма да вземеш нищичко от тази къща, нито ще получиш и цент от мен — заявих аз и продължих: — Добрата новина е, че поне ще имаш къде да прекараш нощта, защото определено ще предявя обвинения.

— Смятам да направя кафе. Джейк? Кафе?

— Да, бейби — отвърна той, а гласът му потрепваше от нещо, което познавах много добре.

Веселие.

Натиснах копчето на кафе машината и го погледнах.

— Забавно ли ти е?

— Не — излъга той, въпреки че се беше ухилил до ушите.

Аз присвих очи насреща му.

— Това е правилният отговор, макар да не е верен.

Гласът му все още бе развеселен, когато отвърна:

— Това е отговорът ми, когато си толкова напушена и толкова сладка.

— Да си ядосан, не е сладко, Джейк — информирах го аз.

— Не и когато ти го правиш, Готина.

Аз го стрелнах с поглед, а после се обърнах към Конър:

— Събудих сестра ти и вероятно я уплаших. Навярно би могъл да й кажеш, че всичко е наред и че може отново да заспива.

— Дадено, Джоузи — измърмори Конър, ухили се на баща си и изчезна.

— И си облечи пуловер! — извиках след него. — Ще настинеш!

И тогава Джейк избухна в смях.

Аз отново го стрелнах с поглед и попитах раздразнено:

— Сега пък какво ти е смешно?

Той не отговори на въпроса ми. Вместо това заяви:

— Ако не беше извратено, абсолютно бих се натискал с теб сега, пред шибания ти чичо.

Уви, това действително беше извратено и навярно един от съвсем малкото случаи, които можех да си представя, когато идеята да се натискам с Джейк не би била добре дошла.

— Ще го направим по-късно — уведомих го.

— Можеш да си заложиш дупето, че ще го направим — измърмори той.

— Дайте ми кофа да повърна — обади се чичо Дейвис.

— Ти да мълчиш — сопнах му се и Джейк отново избухна в смях.

Аз извъртях очи и отидох до шкафа, за да извадя чаши, тъй като трябваше да се подготвя. Имах чувството, че ни очаква дълга сутрин.

Полицейската кола с чичо Дейвис на задната седалка си бе тръгнала, а аз стоях в преддверието с Джейк, Конър и шериф Кърт.

— Благодаря ви, шериф Кърт — казах и му протегнах ръка.

Той я стисна и отвърна:

— Просто Кърт.

— Добре. Просто Кърт — усмихнах се аз и също стиснах ръката му.

Той ме пусна и погледна към Джейк.

— Доведи Джоузи в управлението след няколко часа. Така старият глупак ще има време да свикне с нара в ареста, а Джоузи ще подаде оплакване по нормално време.

— Разбрано — отвърна Джейк и шерифът отново се обърна към мен.

— Съжалявам за това, Джоузи.

— Аз пък не съжалявам. Искрено се съмнявам, че ако изобщо успее да намери някой, който да го представлява при обжалването на завещанието, един съдия ще погледне благосклонно на това, че е бил арестуван за проникване с взлом. Според мен току-що сам закова последния пирон в ковчега си, така че определено нямам нищо против.

— Добре е да се гледа от положителната страна на нещата — отбеляза Кърт.

— Действително — съгласих се аз.

— С удоволствие бих си дрънкал с теб цяла сутрин, мой човек, обаче синът ми и жена ми трябва да се връщат по леглата — заяви Джейк и ме прегърна през рамо.

— Аха — измърмори Кърт и погледна към Конър. — Кон.

— Чао, Кърт — каза той, а Кърт се обърна към мен:

— Джоузи, следващия път, когато се видим, нека бъде заради нещо хубаво.

— Нямам търпение.

Той кимна и потупа по рамото Джейк, който ме пусна, за да го изпрати до вратата.

След като я затвори и заключи зад него, Джейк се обърна към нас с Конър.

— Върви горе — каза на Конър и ме погледна. — Аз идвам след малко.

След малко? Защо след малко?

— Добре ли си? — попитах го.

— Трябва да закова един прозорец.

Разбира се.

Щеше да закове прозореца на оранжерията в малките часове на нощта.

Моят мъж бе толкова страхотен.

— Аз ще ти помогна, татко — предложи Конър.

А Конър бе толкова прекрасен млад мъж.

— Ще се оправя сам, Кон. Върви да спиш. Едва пет часът е, а днес си на работа. Имаш нужда от сън.

— Аз ще ти помогна, татко — повтори Конър и не го изчака отново да възрази.

Обърна се към стълбището и се изкачи, вземайки по две стъпала наведнъж, вероятно за да си обуе обувки, за да може да помогне на баща си.

— Синът ти е прекрасен — обърнах се аз към Джейк.

Очите му се стоплиха.

— Така е, бейби.

А после топлите му очи се насочиха към стълбището, което накара и мен да погледна натам. Амбър стоеше по средата му с вид, сякаш ходи насън.

— Итън драйфа, татко — оповести тя.

О, господи.

— Аз ще се заема с Итън — обърнах се към Джейк. — Ти се оправи с прозореца.

— Окей, бейби.

Той се наведе към мен и докосна устните ми със своите, след което се отправи към кухнята, а аз поех по стълбите, следвайки Амбър, която криволичеше толкова много, че накрая сложих ръце около кръста й и я заведох в стаята й, където тя се строполи на леглото.

Завих я добре и отидох в банята, където Итън действително „драйфаше“.

Пет минути по-късно се появи Браянт и двамата с Итън започнаха да се редуват над тоалетната чиния.

Именно тогава си отбелязах наум, че следващия път вероятно ще е по-добре да не купувам толкова много храна и да им позволявам да я унищожат всичката, докато стоят до малките часове и гледат филми.

Известно време след това усетих как леглото се размърда, когато Джейк се присъедини към мен, и като се сгуших в него, попитах:

— Всичко наред ли е с прозореца?

— Да, бейби. Ит добре ли е?

— Да, миличък.

— Хубаво — измърмори той и ме притегли към себе си.

— Джейк?

— Да?

— Как разбра, че лампата отвън е светнала? Мислех, че си заспал дълбоко.

— Шесто чувство — отвърна той. — Един истински мъж, Готина, когато цялото му семейство е под един покрив, улавя всичко, което се случва под този покрив, особено ако би могло да представлява заплаха.

Натежалите ми за сън очи се отвориха широко и аз се взрях в коравите му гърди на слабата утринна светлина.

— Заспивай, бейби — нареди той нелепо.

— Заспивам — излъгах аз, все така загледана в гърдите му, усещайки силата на тялото му, изтегнато до моето, което се бе сгушило в него, докато завивките ни обгръщаха в топъл пашкул.

Ала топлината, която изпитвах, нямаше нищо общо с тях.

А единствено с усещането, че съм в безопасност и че съм част от едно семейство.

Усещане, което толкова ми харесваше, че си позволих да се опия от него. Ето защо Джейк заспа преди мен.

Малко по-късно заспах и аз.

— Здрасти, Джоузи.

— Здравей, Дион — отвърнах с усмивка, докато той ми отваряше вратата на „Цирка“.

Прекосих клуба, махвайки на Полет (чиято коса изглеждаше зашеметяващо след терапията с кератин) и Шошана (която ми бе съобщила, че бакшишите й си бяха горе-долу същите, но пък приятелят й я обожавал като брюнетка, след като беше боядисала червената си коса) и кимвайки на Адам зад бара.

Когато стигнах до офиса на Джейк, въведох кода, мислейки си колко дълъг процес се бе оказало подаването на оплакване. За щастие, Итън, Браянт и Джошуа, които бяха останали с нас до три следобед, бяха сметнали пътуването до полицейското управление, за да предявим обвинения срещу един „скапан дърт загубеняк“, за адски интересно.

Също така, за щастие, Джуниър и Алиса споделяха мнението им.

Родителите на Джошуа доста се бяха разтревожили, че гостуването с преспиване бе включило отбиване в полицейското управление, но Джейк си поговори с тях и те се успокоиха.

И все пак всичко това означаваше забавяне на плановете ни с Джейк да се натискаме, особено след като момичето Тейлър цъфна на прага около час след като момчетата се прибраха у тях, подскачайки и пискайки от радост.

Аз се притесних, че бе шофирала в такова превъзбудено състояние, но я разбрах, когато научих, че Кийран Уентуърт отново си бе дошъл вкъщи за уикенда. Изглежда, че го бе направил единствено за да срещне уж случайно Тейлър, която бе споменала, когато се запозна с него в църквата преди няколко седмици, че по-малкият й брат щял да участва в някаква демонстрация на бойни изкуства.

Изглежда, че беше права в предположението си, че Кийран Уентуърт бе дошъл единствено заради нея, тъй като самият той нямаше по-малък брат, който да участва в демонстрацията. Макар че самият той тренирал същото бойно изкуство и имал черен колан, така че разполагал поне е някакъв претекст.

Седял до нея през цялото време.

Момичето Тейлър не беше на себе си от възторг.

Вечерта се развали, когато Конър се върна, след като бе опитал нещо подобно и след работа бе отишъл на някакво представление на училищния хор. Представление, в което Софи имала солово изпълнение.

Конър отишъл при нея след края, за да я поздрави за пеенето й. Успял да постигне известен напредък, когато тя останала с него достатъчно дълго, за да го изслуша, и дори му благодарила за комплимента. Целият му напредък обаче отишъл по дяволите, когато й поискал телефонния номер и тя му отговорила, че той бил най-сладкото и най-милото момче в училище и заслужавал някоя, която да е достойна за него, като Ели, а не като нея.

А после се разплакала и побягнала.

Конър прекара остатъка от вечерта, като звънеше наляво и надясно, за да се добере до номера й. Най-сетне успя и изчезна в стаята си. Оттогава не го бяхме чували и аз се надявах, че поне бе успял да я убеди да си поприказва с него по телефона.

Не исках да се откаже. Едно бе да срещнеш предизвикателство, съвсем друго — да си блъскаш главата в стената. А аз подозирах, че Софи си заслужава усилието. Можех само да се надявам, че Конър ще го разбере и ще успее да пробие онова, заради което беше издигната тази стена.

Именно тогава на Джейк му се наложи да отиде в клуба.

Ето как денят бе отминал, а обещаното натискане така и не се бе състояло.

Затова, след като се уверих, че с децата всичко е както трябва (Итън вече беше в леглото, а Амбър обеща да наглежда нещата и да се погрижи всичко в Лавандуловата къща да е наред, докато съм в клуба), аз се качих в стаята ми, за да се приготвя.

Малка впита черна рокличка.

Страшно високи токчета.

Вечерен грим.

Пусната коса.

Стилно, плътно затворено палто, което скриваше тоалета ми, докато изкачвах стъпалата към офиса на Джейк.

Той седеше зад бюрото си, приковал очи в мен, докато се приближавах.

— Каква изненада, бейби! Не знаех, че ще дойдеш — усмихна се той.

— Е, ето ме тук — отвърнах и в същия миг телефонът в чантата ми иззвъня. — Изчакай за миг, миличък — помолих, без да откъсвам очи от него.

Извадих телефона и видях, че е Алиса.

Пуснах чантата си на един от столовете пред бюрото и вдигнах.

— Здравей, миличка — поздравих и подръпнах колана на палтото си.

— Господибожемой! — извика тя в ухото ми. — Направо… няма… да повярваш.

Беше страшно развълнувана, но имах чувството, че знам за какво говори, тъй като Конър бе намерил номера на дъщеря й.

— Какво няма да повярвам? — попитах, все така приковала очи в Джейк, и смъкнах палтото от едното си рамо.

— Много ли е късно? — попита тя вместо отговор.

— Не — отвърнах, сваляйки палтото и от другото си рамо. Очите на Джейк се спуснаха към прилепналата ми рокля.

— Слушай тогава — започна Алиса. — Току-що ми се обади едно от моите момичета и ми каза, че Пърл Милсхорн извадила парите си от новия проект на кея „Милс“, онзи, на който след две седмици трябваше да положат основите.

Аз преметнах палтото си през облегалката на стола, все така, без да откъсвам очи от Джейк, преценявайки реакцията му. Чудейки се защо тази информация толкова бе развълнувала моята приятелка, аз измърморих:

— Хм?

— Пърл изважда парите си от проекта, Джоузи — повтори тя, докато очите на Джейк се върнаха към моите. Опитах се да ги задържа, ала те отново се спуснаха надолу, когато плъзнах ръка по тясната си пола. — Онзи край кея „Милс“. Тузарския, с магазините и още цял куп неща, които искат да построят. Пърл е най-големият инвеститор. Прави го за децата си. Знае, че данъкът наследство ще глътне известна част от парите й, така че, ако ги вложи там и им прехвърли дяловете още приживе, ще може да им остави нещо, което дълго ще им се отплаща, без Чичо Сам[2] да вземе своя дял.

С ръка под ръба на полата, аз пъхнах пръсти в бикините си и ги дръпнах надолу по краката си, така че те се свлякоха на пода. А после прекрачих.

Очите на Джейк се стрелнаха към лицето ми и от погледа в тях по вътрешната страна на бедрата ми премина тръпка.

В същото време казах на Алиса:

— Това е много интересно.

— Джоузи. — В гласа й се долавяше нетърпение. — Пърл беше инвестирала цял куп пари в този проект. Тя е фрашкана. Беше най-големият инвеститор след Бостън Стоун. Но когато си изтегли парите, проектът увисва.

При споменаването на името Бостън Стоун аз примигах и погледнах към пода.

— Моля?

— Чула какво ти прави Стоун и си изтеглила парите. Това е голяма работа, Джоузи. Казала на останалите инвеститори, че единственият начин да се върне, е да намерят някой, който да замени Стоун. Опитва се да го разкара, а те полагат основите след две седмици. Говоря ти за работници, материали, цял куп хора зависят от това и всички гледат към Стоун, който прецака всичко, защото Пърл ясно даде да се разбере, че отказва да прави бизнес с някой, постъпил така, както Стоун постъпи с теб. Проектът ще струва милиони, но се говори, че ще донесе още повече милиони на инвеститорите. Ако си тръгне, Стоун ще загуби много. Инвеститорите няма да допуснат проектът да се провали, така че ще намерят някой друг, а той е мозъкът зад този проект, така че и времето, и усилията му ще се окажат напразни и няма да спечели нито цент.

— О, господи — ахнах аз, защото в този миг тялото на Джейк изпълни погледа ми, само частица от секундата преди полата ми да се вдигне до кръста и да отстъпя назад, тласкана от Джейк.

Вдигнах очи и когато улових погледа му, усетих, че устата ми пресъхва, а по тялото ми премина разтърсваща тръпка.

— Не е ли това страхотно? — почти изпищя в ухото ми Алиса.

— Така е, миличка. Наистина страхотно. Ала сега трябва да затварям. Ще ти се обадя утре.

— Всичко наред ли е? — попита тя и в същия миг задната част на краката ми се блъсна в дивана, а ръцете на Джейк намериха дупето ми.

— Да — отвърнах задъхано. — Благодаря ти, че ми се обади и ми каза. Имам чувството, че е много добра новина.

— Няма защо. Аз имам същото чувство — отвърна тя. — Ще се чуем утре.

— Лека нощ, миличка.

— Лека нощ, бейби.

Едва успях да чуя последните й думи, преди Джейк да дръпне телефона от ръката ми. Без да поглежда, той го метна към стола пред бюрото, ала по разнеслия се звук разбрах, че беше паднал на пода.

Сложих ръце на бицепсите му и казах:

— Имам новина за Бостън Стоун.

— В момента изобщо не ме е грижа за Бостън Стоун — отвърна той.

— Окей — прошепнах.

— Искаш ли да разиграеш още някоя фантазия, бейби, или сега е мой ред?

Всъщност бях си намислила цял сценарий, който исках да разиграем, и макар че обаждането на Алиса го бе направило още по-хубав, то ме разсея.

Време беше и Джейк да получи възможност да се прояви.

— Ти си на ред — отвърнах.

— Знаеш ли какво става с един мъж, когато неговата красива, изискана жена се появи в офиса му, изглеждаща още по-невероятно от обикновено (а от нейното обикновено направо му омекват коленете), покаже му фантастичното си тяло във фантастична рокля, а после си свали бикините пред него?

— Хм… — смънках аз.

Трябва да кажа, че знаех какво се бях надявала да стане.

Ала ако се съдеше по погледа в очите му и звука на гласа му, реакцията му надминаваше и най-смелите ми очаквания.

Той не ми обясни направо, но въпреки това бе повече от ясен:

— Имаш две възможности — или ще ми духаш, или аз ще те чукам с уста. След това аз поемам контрола.

Труден избор. Устните му между краката ми бяха истинско блаженство.

Ала невероятно много ми харесваше, когато го вземех в уста. Вкусът му, колко голям и корав ставаше, звуците, които можех да изтръгна от него, удовлетворението, което изпитвах, че бях в състояние да го възбудя по този начин.

— Джоузи, започна той.

— Хм… — измънках аз.

— Ще те чукам с уста — реши той вместо мен. — Искам те с разтворени крака върху дивана ми с тази рокля, а не можеш да го направиш, докато ми духаш.

— Ъъъ… добре, миличък.

Джейк наведе глава и устните му се доближиха до моите. Ала не ме целуна.

Вместо това нареди с шепот, който почувствах навсякъде:

— Лягай, бейби, и разтваряй краката.

След това докосна устните ми със своите.

А после аз легнах на дивана и разтворих крака.

Джейк обходи тялото ми с поглед, преди да сложи ръце в сгъвките на коленете ми и да ме плъзне нагоре по дивана, така че почти висях от облегалката, а после той се присъедини към мен и устните му се затвориха там долу.

Краката ми се изпънаха и аз отметнах глава назад.

Джейк ме изчука с уста.

И не че вече не беше „поел контрола“, но след като ме накара да свърша по този начин, ме доведе до върха още три пъти, „поемайки контрола“.

Беше по-хубаво от това, да се натискаме.

Много по-хубаво.

Безкрайно много.

На следващия следобед чичо ми все още бе в ареста, тъй като нямаше пари да си плати гаранцията, дори за такова сравнително дребно провинение като проникване с взлом (макар че той имаше криминално досие, поради което провинението вече не беше толкова дребно), така че ние бяхме у Джейк.

И аз бях тази, която си бе донесла сак с някои вещи в спалнята му.

Тъкмо отивах във всекидневната с купа сос „Ро-Тел“, който бях приготвила в микровълновата, и още една купа, пълна с чипс, когато на вратата се позвъни.

— Аз ще отворя! — извиках и се приближих до вратата.

Ала се заковах на място, когато видях кой стои отвън.

Той също ме видя. Разбрах го, когато и бездруго суровото му лице стана още по-сурово. Когато не помръднах, звънецът отново отекна.

— Бейби? Ще отвориш ли? — провикна се Джейк откъм дневната.

Взирайки се в Бостън Стоун през прозореца, аз извиках:

— Миличък, мисля, че трябва да дойдеш.

Не бях помръднала и на сантиметър, преди да усетя присъствието на Джейк, а после го чух как изръмжа:

— О, не. Не е истина.

Той мина решително покрай мен, отвори вратата и нареди:

— До пет секунди да си изчезнал от земята ми, ако не искаш отново да си поприказваш с Кърт и да ти тръснат ограничителна заповед.

— Трябва да говоря с Джоузефин — чух да казва Бостън. Не го видях обаче, защото Джейк беше препречил вратата, скривайки го от погледа ми.

— Как ли пък не. Пет секунди, Стоун.

— Дойдох да се извиня — оповести Бостън.

Какво, за бога?

— Напиши й писмо — сопна се Джейк.

— Ако й се извиня, всичко това ще приключи — настояваше Бостън.

— Едно — започна да брои Джейк и тогава аз се размърдах.

Приближих се до него, оставих купите на масичката до вратата и сложих ръка на гърба му.

Без да помръдне нито едно мускулче, Джейк продължи да брои:

— Две.

— Джейк — повиках го меко.

— Три.

— Джейк. — Ръката ми върху гърба му засили натиска си. — Моля те. Ако можем да сложим край на всичко това, нека го направим.

— Послушай я, Спиър.

Джейк спря да брои, ала все така не помръдваше.

Аз го натиснах още по-силно по гърба и най-сетне той се отдръпна встрани.

Едва-едва.

Но поне вече виждах Бостън, който ме погледна право в очите.

— Е, добре, Джоузефин — процеди той. — Извинявам се. А сега озапти кучето си.

Усетих, че сбърчвам вежди.

Кучето ми?

За Джейк ли говореше? Защото едва ли говореше за Пърл.

Нали?

— Не съм сигурна какво имаш предвид, Бостън, но ако става дума за Джейк или госпожа Милсхорн, това е крайно обидно.

Бостън изпъна рамене, без да престава да се мръщи насреща ми.

— Знаеш за какво говоря, Джоузефин. А сега кажи на кучето си, че се извиних и всичко приключи.

Аз също изпънах рамене и го уведомих:

— Не мога да контролирам Пърл. А Джейк е тук, затова, ако именно него се опитваш да умилостивиш, те съветвам да го направиш по не толкова обиден начин.

— Не говоря за Пърл или Спиър — изплю той. — А за другото ти куче. Черното.

Аз поклатих глава, ала недоумението ми се разсея миг по-късно, когато Джейк измърмори:

— Амант, бейби.

Вдигнах очи към него и видях, че с усилие се мъчи да запази хладнокръвие. С други думи, отчаяно му се искаше да се усмихне, но се опитваше да не го направи.

— Ама…? — започнах, а после ми просветна и аз го зяпнах.

— За приятеля ми Ди-Амант ли говориш? — обърнах се към Бостън Стоун.

— Говоря ти за това, което ми беше казано — че ако ти се извиня лично и ти обещая никога вече да не се намесвам в живота ти по какъвто и да било начин, трудностите, срещу които се оказах изправен изведнъж, ще изчезнат. Ето защо ти се извинявам лично. Повече няма да се намесвам в живота ти по какъвто и да било начин. А сега настоявам да се обадиш на приятеля си и да му го кажеш.

Изведнъж аз бях тази, която се мъчеше да потисне усмивката си. Но все пак успях да кажа:

— Има още един малък въпрос, който се нуждае от внимание.

Едно мускулче потръпна върху бузата на Бостън, преди той да отговори:

— И той е?

— Чичо ми не може да се прибере, а аз бих искала да го направи и да си остане там. Ще оттегля оплакването срещу него, ако се погрижиш за това. И под „това“ имам предвид да се постараеш да се прибере у дома си и да му дадеш достатъчно голям стимул да си остане там.

Бостън се намръщи насреща ми, но не каза нищо, така че продължих:

— И като казвам достатъчно голям, наистина го мисля, Бостън. Уви, той е алчен и неприятен човек и ако не се погрижиш да го обезвредиш, тъй като знае къде да ме открие, както и какво притежавам, вероятно ще продължи да ми досажда до смъртта си.

— Която може да настъпи и утре, Джоузефин. Вече не е млад — изтъкна Бостън.

— Той не би трябвало да е мой проблем — меко казах аз. — И нямаше да бъде, ако ти не се беше намесил там, където нямаш работа. Ти забърка тази каша, Бостън. Оправи я или никъде няма да се обадя.

Той пое дълбоко въздух и вратът му почервеня, но все пак заяви:

— Ще се погрижа за чичо ти.

— В такъв случай аз ще се обадя на приятеля ми, когато имам време — уверих го.

— При първа удобна възможност, ако нямаш нищо против — процеди той.

— Разбира се. Ала в момента играят „Балтимор Рейвънс“, а аз изключително харесвам униформите им, така че това ще трябва да почака до края на мача.

Откъм Джейк долетя задавен звук и Бостън стисна челюст, след което с усилие изплю едно:

— Задължен съм ти.

— Приятна неделя, Бостън — пожелах му аз.

Той се намръщи и без изобщо да погледне към Джейк, се обърна и гневно се отправи към мерцедеса си.

Джейк нежно ме побутна назад с ръка върху корема ми, затвори вратата и заключи.

Аз вдигнах очи към него и избухнах в смях. В същия миг ръцете му се обвиха около мен, така че довърших смеха си, обвила ръце около шията му и заровила лице в гърдите му.

Беше толкова прекрасно да се смея в прегръдките на Джейк, че се зарекох да го правя по-често.

Може би по веднъж на ден.

Когато смехът ми започна да утихва, вдигнах очи към усмихнатото му лице.

— Може би трябва да се обадя на Амант.

— Все още е първата четвърт. Остава ти по-голямата част от мача, за да се насладиш на униформите на „Рейвънс“ — отвърна той.

— Ей! — провикна се Итън откъм всекидневната. — Какво става със соса? Умирам от глад!

Това ме накара отново да избухна в смях и аз се притиснах в Джейк, заровила лице в гърдите му.

И тогава промених решението, което бях взела преди малко.

Нямаше да го правя по веднъж на ден.

А поне по два пъти.

— Ще ида да пъхна соса в микровълновата — казах на Джейк.

— Аз ще занеса чипса — отвърна той.

— Окей — съгласих се, но той не ме пусна.

Разбрах защо, когато ме попита:

— Добре ли си?

Погледът в очите му и изражението върху лицето му се промениха в мига, в който отговорих:

— Разбира се. Нали имам теб.

Обожавах погледа в очите му и изражението върху лицето му. Обожавах ги толкова, че исках отново да му дам това.

Редовно.

Ала нямаше да го правя по веднъж на ден.

А поне по два пъти.

[1] Първият документ в английската история, който ограничава правата на монарха и силно повлиява идеята за правата на гражданите. — Бел.прев. ↑

[2] Разговорен прякор на САЩ. — Бел.прев. ↑

ГЛАВА 19

ДОБЪР ОТГОВОР

— Само така, бейби! — пронизително извика Алиса на Джуниър, който се биеше на ринга. — Смачкай го! Знаеш, че на твоето момиче му харесва така!

Аз се усмихнах, навела глава към скута си, преди отново да вдигна очи към двубоя.

Бяхме в арената в Блейкли за мачовете от мъжката лига и този път Джуниър далеч превъзхождаше противника си.

Браянт и Итън седяха на първия ред заедно с нас, стиснали по една торбичка с десерти от Хелоуин. Аз внимавах колко точно ядат, защото исках да видя как Джейк се бие, а не да стоя в тоалетната при Итън, докато той повръща. Достатъчно неприятно бе първия път, когато това се случи, за да се постарая да не се повтори.

Само че изобщо не беше лесно, при положение че Хелоуин бе само преди два дена и усилията на Итън, Браянт и Джошуа се бяха увенчали с богата плячка, след като бяха обикаляли от къща на къща в своите костюми от „Боен изтребител“, следвани от мен и Джейк, с фенер в ръка.

Бяхме обиколили четири квартала. Четири големи квартала.

Ето защо, когато приключихме, бях изтощена. Останали ми бяха сили само колкото да предупредя Итън да не прекалява с яденето, да хапна шепа тиквени семки (към които, както открих, човек направо се пристрастяваше) и да си легна.

Имах огромно количество семки, защото няколко дни преди Хелоуин бяхме издълбали пет тикви (по една за всеки от нас) и ги бяхме наредили около входа на къщата на Джейк. Доста се изненадах, че макар и тийнейджъри, Амбър и Конър също се включиха.

Но разбира се, както бях научила, това бе семейна традиция, която никога не бяха пропускали и която страшно харесваха. Разбрах го, защото и на мен също ми бе харесало.

Разбрах го и когато Амбър заяви:

— Дори когато се омъжа и имам деца, ще идваме при татко, за да правим фенери.

Думите й за това, че щяла да се омъжи и да има деца, накараха Джейк да стисне устни и аз с усилие потулих усмивката си. Ала забележката на Амбър бе много мила и след като взех участие в издълбаването на тикви в семейство Спиър, разбрах защо тя мисли така.

Между другото, Джейк се оказа истински майстор в това. Разбрах го, защото помогна на Итън да превърне своята в изтребител и тя се получи толкова добре, че несъмнено би спечелила награда на състезание по дълбаене на тикви.

Конър, Амбър и Алекси останаха вкъщи, за да раздават бонбони (Джейк го бе уредил така, за да може Конър да ги държи под око), докато ние двамата изведохме Итън.

Когато се върнахме, помолих Конър да наглежда консумацията на сладкиши на брат си и си легнах без Джейк, за първи път, откакто споделяхме едно легло. С други думи, освен ако не беше в клуба, с Джейк си лягахме заедно от нощта, в която започнахме да делим леглото си.

Той се присъедини към мен по-късно, събуждайки ме, когато ме притегли в прегръдките си, и аз заспах почти мигновено, чувайки го да прошепва:

— Следващата година ти ще си останеш вкъщи и ще раздаваш сладкиши, за да не припаднеш, след като си вървяла трийсет километра, гледайки как Итън си пълни торбата.

Аз просто се радвах, че ще има и следваща година.

Ето защо заспах почти мигновено.

Бях седяла край модните пътечки на най-прочутите дизайнери на нашето време. Пътувала бях из пет континента и го бях правила непрекъснато. Знаех къде е най-доброто място да си купиш кроасан в Париж. Яла бях пица в „Antica Pizzeria Port’Alba“[1] в Неапол. Бях се пекла на Бонди Бийч в Австралия. И бях спала в истинско иглу в Аляска.

Но да дълбая тикви и да пека тиквени семки в кухнята на Джейк бяха най-невероятните неща, които бях правила някога.

Без никакво изключение.

При тази мисъл, със сетива, изострени от грижите за две осемгодишни момчета, които съвсем наскоро бяха преяли до повръщане, дори през виковете на Алиса и обезумялата тълпа зрители, до ушите ми достигна шумолене от опаковка на десерт. Погледнах надолу по редицата и видях Итън да отваря голям „Сникърс“.

Приведох се към него и казах в ухото му:

— Миличък, знам, че обичаш сладкиши, но подозирам, че би предпочел да погълнеш това, без по-късно отново да го вкусиш, надвесен над тоалетната чиния. Така че нека този ти бъде последният за днес, става ли?

Отдръпнах се лекичко и улових очите му. Те ме погледнаха за миг, а после Ит (такова прекрасно дете!) кимна.

— Благодаря ти, миличък.

Той сдъвка, преглътна и ми отправи широка усмивка, оцветена с шоколад, карамел и нуга.

Аз му се усмихнах в отговор.

В този миг Алиса изхвърча от стола си и заподскача нагоре-надолу на сандалите си на високи токчета, пищейки с цяло гърло:

— Само така, бейби! Давай! Продължавай така! Довърши го!

Позволих си да се възхитя на красивата й, макар и къса, и впита, червена рокля, преди да вдигна очи към ринга и да видя, че Джуниър беше приклещил противника си до въжетата и му нанасяше поредица от удари, които другият боксьор не смогваше да избегне.

Уви, съдията ги раздели, за да прецени състоянието на противника на Джуниър. Той тръсна глава, за да я проясни, погледна съдията в очите и кимна.

Двубоят продължи.

— Тъп съдия — измърмори Алиса и се тръсна на стола до мен, без нито за миг да откъсва очи от ринга.

Гонгът удари, така че мина още един рунд, преди Алиса отново да изхвърчи от стола и напълно да си изгуби ума, пищейки, пляскайки и подскачайки на място, когато реферът вдигна ръката на Джуниър.

Той се усмихна на жена си.

Тя му изпрати въздушна целувка, толкова пресилено, че краката й се отлепиха от пода, когато му я прати, разперила широко ръка. След това се обърна към мястото си, грабна чантата и палтото си и очите й откриха моите.

Приведе се към мен и прошепна:

— Окей, операция „Щафета“. Ти оставаш с Браянт. Аз се прибирам вкъщи с мъжа си, за да се изчукам. Пращаш ми есемес, когато Джейк приключи, и оставяш Ит и Брай у нас, за да можеш ти да се изчукаш. Нали така?

Аз кимнах, наслаждавайки се на щастливата светлина в очите на приятелката ми и опитвайки се да не обръщам внимание на още по-щастливото усещане между краката си заради онова, което ми предстоеше.

— Да — потвърдих.

Алиса вдигна свита в юмрук ръка към мен за тържествуващ поздрав, на който Конър ме беше научил преди седмица. Сторил го бе, след като самият той бе вдигнал юмрук по същия начин и аз половин минута се бях взирала недоумяващо в ръката му, преди той да ми покаже какво да правя.

Ето защо сега знаех точно какво се очаква от мен и ударих юмрука си в този на Алиса, която прошепна:

— Обожавам боксовата нощ.

Аз се изкисках и я подканих:

— Върви.

Не беше нужно да го правя втори път. Тя се хвърли към сина си, улови лицето му в шепите си и го целуна шумно по устата, при което от Браянт се изтръгна едно възмутено: „Мамо!“.

Тя разроши косата му, погледна към Итън и каза:

— Чао, приятелче.

— Чао, госпожо Харпър — отвърна Итън.

Алиса ми помаха и се отдалечи по пътеката.

— Може ли да си вземем пуканки? — попита Браянт и аз го погледнах.

— Помисли за корема си — колко е пълен и колко е вероятно, ако решиш да го напълниш още повече, той да предприеме извънредни мерки да се прочисти, за да можеш да сложиш още в него, и после ми кажи дали наистина искаш пуканки.

— Какво означава да се прочисти? — попита той.

— Да се освободи от съдържанието си — отвърнах аз и той се ухили.

— Какво означава да се освободи от съдържанието си?

— Да се изпразни.

— Адски готино говориш — заяви той. — Странно, но готино.

— Действително. С годините, млади Браянт, ще откриеш, че нещата, които са нормални, са си просто нормални. Всеки може да бъде нормален. Установила съм, че повечето странни неща са готини.

— Значи казваш, че трябва да се мъчим да бъдем странни, така ли, Джоузи? — обади се Итън със закачливо пламъче в очите.

— Казвам, че не бива да се мъчите да бъдете нищо. Трябва да бъдете себе си и каквито и да сте, ще бъдете готини, освен ако не се опитвате да бъдете като всички останали, които са просто нормални, което не е готино.

— Е, аз реших, че ще стана мошеник, който помага на ФБР, като онзи в „Престъпления от класа“. Това достатъчно странно и готино ли е за теб? — сподели Итън най-новия си план за бъдещето с все същото закачливо пламъче в очите.

„Престъпления от класа“ бе сериал, който Итън бе открил наскоро. Знаех, защото той говореше за него през цялото време и непрекъснато го гледаше. А понеже прекарвах немалка част от това време заедно с него, аз също го гледах.

Беше отличен сериал.

Но да решиш да станеш престъпник, дори и стилен, и интелигентен престъпник, който определено умее да носи федора, като онзи от „Престъпления от класа“, едва ли можеше да се нарече най-добрата цел в живота.

— Ако прескочиш частта с престъпника и опиташ направо с агента от ФБР — да — отвърнах аз.

Итън поклати глава, ала се усмихваше широко.

— Е — обърнах се към Браянт, — какво е заключението ти относно пуканките?

— Май предпочитам да задържа в корема си петнайсетте „Кит Кат“, които изядох, госпожице Малоун — отвърна той.

— Добър избор — съгласих се и ние отново се настанихме на местата си; аз оглеждах зрителите, а момчетата бърбореха.

След което изгледахме следващия мач — на Мики, когото момчетата насърчаваха гръмогласно, и макар да не виках, аз изръкоплясках, когато реферът вдигна неговата ръка.

А след това започнах да се вълнувам.

Защото победата на Мики предшестваше последния двубой за тази вечер.

Двубоят на Джейк.

Паузата между двата мача се проточи сякаш безкрайно и аз се размърдах неспокойно на мястото си. Ала когато коментаторът обяви имената на двамата противници, и аз, като всички останали, скочих от стола си и заръкоплясках, макар че краката ми трепереха.

Усетих как устата ми пресъхва, когато видях Джейк да се задава по пътеката. А после почувствах как сърцето ми се блъска в гърдите, когато той спря до нашия ред и сложи облечената си в ръкавица ръка върху главата на Браянт, а после върху тази на Итън.

Трябваше да повикам на помощ цялата си сила, за да се задържа на крака, когато очите му срещнаха моите и начаса пламнаха, преди да се плъзнат от главата до петите ми. А когато отново се върнаха на лицето ми, те горяха дори по-силно, от което ми стана още по-трудно да се задържа на крака.

Разбира се, бях се издокарала.

Косата ми бе пусната, но леко накъдрена, което й придаваше повече обем.

Много повече.

Облякла си бях тъмносиня рокля с висока яка и презрамки, които оставяха раменете и гърба ми съвършено голи. Беше сравнително свободна около гърдите, но прилепваше изключително съблазнително навсякъде другаде, а отпред имаше цепка, която стигаше точно под коляното. И най-сетне, в тъмносинята материя имаше едва уловим сребрист оттенък, така че си бях обула деликатни сребристи сандали с каишки и изключително високи токчета.

Изглеждаше, че Джейк оценява усилията ми.

Изключително много.

А аз оценявах това, че ги оценява.

Изключително много.

Най-сетне той пусна погледа ми, който до този миг държеше в плен, и се качи на ринга, а аз с благодарност се отпуснах в стола.

Не спрях обаче да се въртя неспокойно.

Този път Джейк не нокаутира опонента си още в първия рунд, а се би до края на третия. Което бе истинско мъчение за мен — да гледам как Джейк се бие, означаваше, че съм готова мачът да свърши около минута след началото на първия рунд.

Никой, разбира се, не би могъл да отрече, че е невероятна гледка да го видиш как се боксира — животинската сила, съсредоточаването, движението на мускулите му, тялото му, съвършения му контрол не само над двубоя, не само над ринга, но и над цялата зала.

Ала дори и така, не бях на себе си от вълнение, когато реферът най-сетне вдигна ръката му и мачът свърши. Отново станах от стола си, направо скочих от него и заплясках с всичка сила, усмихвайки се широко.

Джейк се усмихна на момчетата, а на мен смигна, докато се връщаше по пътеката, и аз побързах да се обърна към Итън и Браянт:

— Е, добре, момчета, вземете си нещата. Огледайте се наоколо да не сте забравили нещо и да вървим.

Те ме послушаха, а аз си облякох палтото и взех чантата си. Когато бяхме готови, ги подкарах по пътеката към вратата на съблекалните.

Същият мъж от охраната стоеше там и ми се усмихна, когато се приближих с момчетата.

— Същата стая, бейби — каза той.

Аз кимнах, вкарах момчетата през вратата и тримата забързахме по коридора към стаята на Джейк. Този път обаче почуках.

— Да! — чухме от другата страна и Итън влетя вътре, следван от Браянт и мен.

Усетих влага между краката си, виждайки Джейк в същата поза, както и предишния път — приседнал по шорти на масата, докато неговият приятел и треньор Бърт стоеше наблизо.

— Татко! Беше невероятен! — провикна се Итън и се втурна към баща си, за да го прегърне.

Джейк скочи от масата, за да отвърне на прегръдката му, а после попита:

— Хареса ли ти?

— И още как! — изкрещя Итън.

— Нямате равен, господин Спиър — обади се Браянт.

— Благодаря, Брай — измърмори Джейк с широка усмивка и се приближи до мен.

Обви ръка около кръста ми и долепи устни до ухото ми.

— Обичам детето си, бейби, и ти го знаеш. Обаче сега искам да качиш и него, и приятелчето му в колата, да ги метнеш у Алиса и да ме намериш у вас. Бързо.

Беше си свалил боксовите ръкавици, но както вече споменах, все още беше само по шорти, така че, докато говореше, виждах рамото му, а когато се отдръпна — лъсналите му от пот гърди.

Очите ми се вдигнаха към неговите и изгубила внезапно способността си да говоря, аз кимнах.

Погледът му се плъзна по роклята ми и отново се върна към лицето ми.

— Бързо — нареди той с нисък глас.

— Окей, миличък — успях да отговоря с усилие.

Той свали ръка и се отдалечи, а аз се обърнах към Бърт.

— Здравей, Бърт.

— Радвам се да те видя, Джоузи.

Реших, че толкова любезности са достатъчни, затова плеснах с ръце и заявих:

— Добре, момчета, да вървим. Време е да се качваме в поршето.

Итън ме погледна.

— Страшно си падам по поршето ти, Джоузи, обаче искаме да се возим с татко.

— Трябва да свърша някои неща тук, приятелче, а вече става късно. Вървете с Джоузи — отвърна Джейк.

— Ама… — започна Итън.

— Приятелче. С Джоузи — твърдо заяви Джейк.

Итън задържа погледа му, а после наведе очи към краката си и измърмори:

— Е, добре.

Сложих ръка на рамото му и заедно с Браянт ги поведох към изхода, сбогувайки се с едно:

— Ще се видим в залата, Бърт.

— Да, Джоузи — отвърна той, а аз се обърнах към Джейк.

— До скоро, миличък.

Джейк ме погледна и отговори твърдо по начин, който не бе сбогуване, а обещание:

— До скоро.

От това бедрата ми потръпнаха толкова силно, че трябваше да положа огромно усилие, за да заведа момчетата до колата.

Изпратих съобщение на Алиса и потеглихме към дома й.

По халат и с много разрошена коса, тя отвори и прие доставката, но го направи със заситена усмивка и похотливо смигване.

Аз също й намигнах (макар че едва ли похотливо), качих се в поршето и бързо, но все пак внимателно, се прибрах в Лавандуловата къща.

Пикапът на Джейк беше на алеята, от прозорците от двете страни на входната врата струеше светлина.

Слязох от поршето и забързах към вратата.

Тя се отвори, преди да бях стигнала до нея.

Виждайки я да се отваря, аз се препънах във възбудата си, ала ръката на Джейк се протегна и се обви около кръста ми, привличайки ме към него, така че се сблъсках с тялото му. Притискайки ме към себе си, той ме издърпа в къщата и заключи зад нас, а после ме завъртя и ме притисна до стената.

Господи.

Извих глава тъкмо навреме, защото в мига, в който го направих, устните му се впиха в моите.

Ръцете му се вдигнаха към палтото ми и го смъкнаха от раменете.

Аз пуснах чантата си и палтото ми се свлече на пода.

— Бикините, бейби.

По цялото ми тяло пробяга тръпка.

Джейк ми помогна, като издърпа полата ми нагоре, и аз събух бикините си, оставяйки ги да паднат около глезените ми.

Джейк ме освободи от тях, като ме повдигна, а после отново ме притисна към стената, докато устните му се отваряха върху моите.

Плъзнах ръце около раменете му, краката ми се обвиха около бедрата му, а устните ми се отвориха под неговите и езикът му нахлу в мен.

След като бях чакала сякаш цяла вечност, откакто той се появи на пътеката в арената, наметнат с боксовия си халат, бях толкова готова да го вкуся, че когато го почувствах, изскимтях в устата му.

Едната му ръка пусна дупето ми и откри влагата между краката ми. Устните му се плъзнаха до ухото ми, а пръстите му се отдръпнаха от краката ми и потърсиха боксьорските му шорти.

— Моята жена се възбужда, когато гледа мъжа си да се бие — промълви той в ухото ми.

— О, да — прошепнах, а после усетих върха му и си поех рязко дъх. Миг по-късно той проникна в мен. — Да — изохках.

— Толкова влажна — простена той.

— О, да.

— Да, мамка му.

Вкопчих се в него, за да устоя на тласъците му, и докоснах с нос линията на челюстта му, докато прокарвах устните си по шията му.

Джейк изпъшка.

Аз изскимтях.

Пръстите на Джейк се вкопчиха в дупето ми, повдигнаха ме и той още по-мощно потъна в мен.

Аз простенах.

Джейк улови устата ми със своята и ме целуна грубо и дълбоко.

Аз още по-плътно обвих крака около бедрата му, зарових ръка в косата му, а другата сложих на тила му и се улових здраво.

Джейк ускори ритъма.

Напрежението в мен нарастваше и аз знаех, че всеки миг ще изригне, затова се откъснах от целувката ни и промълвих до устните му:

— Миличък.

— Да.

— Джейк.

— Да, бейби.

Устните ми се разтвориха и докато насладата на оргазма, който той ми даде, ме завладяваше, почувствах как езикът му проследява очертанията на долната ми устна, правейки го още по-разтърсващ.

А после езикът му отново се върна в устата ми, докато той нахлуваше в мен толкова мощно, че ме прикова към стената.

Продължих да се притискам в него, вкопчена с всичко, което имам, чувствайки всичко, което той ми даваше, наслаждавайки се на всяко усещане, докато най-сетне устните му се откъснаха от моите и като зарови лице в шията ми, той потъна дълбоко, с един прекрасен дълъг стон.

Задържа ме до стената, притисната в него, и остана в мен, дишайки тежко до шията ми, а аз го прегръщах с всичката си сила.

Най-сетне доближих устни до ухото му и прошепнах:

— Обожавам боксовата нощ.

При тези думи Джейк повдигна глава, улови очите ми със своите, които все още горяха, ала сега бяха заситени и щастливи — най-прекрасното от всичките му прекрасни изражения — и се усмихна.

— Тормозеха я.

Беше на следващата сутрин и аз бутах една количка през хранителния магазин с Амбър до себе си. Готвехме се за голямото тъпчене, което представляваше неделният футбол, и разговаряхме за все още неуспешните, но за щастие, и неотслабващи усилия на Конър да покори Софи.

Те обаче се бяха проточили толкова дълго, че започвах да се притеснявам.

Софи очевидно харесваше Конър, а Конър харесваше Софи и това бе очевидно, защото той правеше всичко по силите си, за да го покаже. Алиса от все сърце подкрепяше една такава връзка и изобщо не го криеше. Джуниър не го подкрепяше от все сърце, но и той, като Джейк, се беше примирил с факта, че рано или късно, дъщеря му ще започне да ходи по срещи.

Освен това, както ми каза Алиса, започвал да се притеснява, че Софи била на шестнайсет, а никога не била излизала с момче. Въпреки че на Конър му се носеше славата, той бе син на Джейк и макар да знаеше, че е седемнайсетгодишно момче, което се опитва да свали едно шестнайсетгодишно момиче, Джуниър много добре познаваше и него, и баща му. Ето защо, въпреки опасенията ни, когато за първи път забелязахме, че Конър се интересува от дъщерята на Джуниър, макар да не го одобряваше от все сърце, той и не му се противопоставяше ожесточено.

Така че в крайна сметка единствената пречка пред това, Софи и Конър да станат двойка, се оказваше самата Софи.

Поради което Алиса започваше да се безпокои. Също като мен.

Аз спрях да бутам количката и се обърнах към Амбър.

— Моля?

— Софи — отвърна Амбър. — Първата година в гимназията я тормозеха, и то много гадно.

Зяпнах я, без да мога да повярвам на ушите си.

Софи беше много мило, много хубаво, наистина интелигентно момиче, с прекрасна фигура и стил, който бе сладък, момичешки и страшно й отиваше.

Освен това очевидно пееше невероятно и аз с голямо нетърпение очаквах коледния концерт на гимназията, в който тя щеше да има две солови изпълнения, нещо, което никога не се бе случвало, както ми обясни Амбър, защото ръководителят на хора се опитвал да раздава соловите изпълнения справедливо, та възможно най-много от учениците му да имат възможност да блеснат.

Ето колко добра беше Софи.

Каква, за бога, би могла да бъде причината да я тормозят?

— Как така я тормозят? — попитах и Амбър сви рамене.

— Миа и нейната банда — отвърна тя и само при споменаването на това име аз свих устни. — Сега всички знаят каква кучка е Миа и извинявай, Джоузи, обаче няма друг начин да го кажа. Миа е кучка.

Колкото и да ми беше неприятно да приема нещо такова по отношение на една гимназистка, нямаше как да не го направя. Реших обаче да го сторя безмълвно, като не укоря Амбър за езика й.

Тя продължи:

— Само че Миа беше на върха на хранителната верига, и то доста дълго време, още преди онова с Кон. А Софи е страшно сладка. И когато момчетата започнаха да забелязват момичетата, те определено забелязаха Софи и на Миа това никак не й хареса.

— Действително — отвърнах, подозирайки, че наистина бе станало така.

— Има и още — продължи Амбър. — Господин Харпър беше останал без работа и парите не достигаха, а бащата на Миа имаше добра работа и те живееха в хубава къща, тя носеше готини дрехи, докато Софи… — Амбър поклати глава. — Е, те нямаха много и то си й личеше. Миа й се подиграваше, защото Софи си купуваше дрехите от „Ти Джей Макс“[2]. Звучи тъпо, защото в „Ти Джей Макс“ има много готини неща и аз неведнъж съм си намирала там страхотни дрехи. Ала от нещо такова, особено с начина, по който Миа и нейната тайфа се заяждаха с нея, боли много.

Болеше и още как.

— Оттогава ли е толкова срамежлива? — попитах.

Амбър сви замислено устни и отвърна:

— Открай време си е тиха, но май че да. Тогава нещата съвсем се влошиха.

— Конър знае ли за това? — продължих аз.

— Той е в горния клас и е момче, така че едва ли е обръщал внимание как Миа си набелязва жертвите и ги прави на нищо. Ако го беше видял, едва ли щеше да тръгне с нея. Конър не харесва такива неща.

Това вероятно също беше вярно.

— Както и да е — продължи Амбър, — то вече е стара история, освен за Софи.

— Хмм — промърморих аз и отново забутах количката по пътеката, чудейки се как тази информация би могла да бъде предадена не само на Конър, така че да може да преработи стратегията си, но и на Алиса, така че да може да се погрижи за душевното състояние на дъщеря си.

Изведнъж ми хрумна нещо и ме накара да се закова на място. Погледнах към Амбър и попитах тихо:

— Миа тормозеше ли и теб?

Тя задържа очите ми и поклати глава.

— Не. Кон ми е брат, а тя открай време си го беше набелязала, както всички останали момичета. Знаеше, че не трябва да го прави, защото ние, от семейство Спиър, може и да се караме помежду си, но не допускаме никой външен човек ни тормози.

Поне това беше добре.

Само че…

— Някой друг тормозил ли те е? — настоях аз нежно.

— Децата понякога могат да бъдат много гадни — бе заобиколният й утвърдителен отговор.

— О, миличка — прошепнах, разбрала най-сетне отношението й, когато се запознахме.

— Вече не е така — увери ме тя.

Очевидно бе, че започва да й става неудобно, ала макар да не исках да се чувства по този начин, все още не можех да изоставя тази тема.

Трябваше да кажа още нещо.

И аз го направих, като дойдох малко по-близо до нея, взех ръцете й в своите и ги стиснах.

— Ако някога отново се случи нещо такова или пък те измъчва нещо, което искаш да обсъдиш с някого, знай, че аз съм насреща. Ако според мен то представлява емоционална заплаха, може да те помоля да го споделим с баща ти. Но ако са момичешки неща и имаш нужда просто да си поприказваш с някой, който го е преживял, знай, че на драго сърце ще те изслушам.

Амбър се взираше в мен, в очите имаше изненада, но и нещо изключително красиво и то бе толкова запленяващо, че се опитах да го запечатам в съзнанието си. В този миг до нас достигна глас, който и двете познавахме много добре.

— Ъъъ, може ли да поговоря с дъщеря ми?

Аз настръхнах.

Амбър настръхна.

И двете се обърнахме към Дона.

Тя се бе вторачила в сключените ни ръце.

Господи.

Тъкмо се заричах наум да започна да шофирам половин час повече, за да пазарувам в съседния град, за да избегна подобни срещи с Дона, когато тя ме погледна и попита:

— Имаш ли нещо против?

— Аз нямам, но то зависи от Амбър — отвърнах, а сърцето ми задумка в гърдите, когато усетих как пръстите на Амбър стиснаха моите.

— Нямам какво да ти кажа — заяви тя и Дона я погледна.

— Само две минути, миличка, моля те.

— Не — отвърна Амбър.

Дона дойде малко по-близо.

— Не отговаряш на обажданията ми, а аз имам да ти кажа нещо важно.

— Не ти вдигам, защото няма причина да го правя — каза Амбър. — Виждаш ли, от много дълго аз нямам майка, сякаш е умряла или нещо такова. Затова, когато татко се ожени за Джоузи, тя би могла да ме осинови, законно и всичко останало, и тогава ще си имам истинска майка. Каквато не съм имала никога.

Атаката бе толкова брутална, а ударът — толкова добре премерен, че ефектът му се изписа върху лицето на Дона.

Затова стиснах ръката на Амбър и прошепнах името й.

Тя обаче ме пусна, мина пред мен и като улови количката, я забута напред.

— Трябва да побързаме, ако не искаме Ит да получи някой пристъп. Закуската сигурно е спряла да му държи преди цял час.

Несъмнено бе така, но колкото и да ми беше неприятна компанията на Дона (както и това, че Амбър се намираше в нея, при положение че не й харесваше), не можех да оставя нещата така.

— Смятам, че трите трябва да изпием по кафе — предложих аз.

Амбър спря и се обърна към мен; лицето й бе решително, очите й пламтяха.

— Как ли пък не.

— Няма проблем. — Гласът на Дона беше изтънял и когато я погледнах, разбрах, че се мъчи да сдържи чувствата си. — Аз… Ъъъ… аз просто ще… — Тя се огледа наоколо, без да довърши, и аз разбрах, че се кани да побегне.

Което значеше, че се кани да избяга.

Обърнах се към Амбър и казах:

— Миличка, погрижи се за списъка с покупките. Аз ще разменя няколко думи с майка ти. Ще се видим на касата.

— Става — прие Амбър с готовност и се отдалечи, бутайки количката, сякаш нямаше никакви грижи на този свят.

Обърнах се към Дона и предложих:

— Защо не излезем навън?

Излязохме от магазина и се отдалечихме малко, за да не сме до входа.

— Ще си тръгнеш ли от Магдалийн? — попитах едва тогава.

Тя примига насреща ми.

— Градът е малък, Дона.

— Аз… ами… от автокъщата ми предложиха увеличение, за да остана, но в Бостън си намерих по-добре платена работа и…

— Не можеш да си тръгнеш — прекъснах я аз и тя се втренчи в мен. — Джейк не иска да си тръгваш — продължих и тя зяпна. — Иска майката на децата му да бъде истинска майка. И макар че това вероятно е без значение за теб, и аз не искам да си тръгваш, по същата причина. Уви, твоите деца вероятно няма да покажат, че ги е грижа, но те уверявам, че онова, което показват, и онова, което изпитват, не са едно и също. Ти и така на практика вече си ги изоставила. Направиш ли го толкова категорично, то ще ги нарани по начин, който никога няма да забравят и който никога няма да се излекува.

— Но тя ме мрази — прошепна Дона.

— И има право да изпитва това чувство. Ти обаче си в състояние да го промениш. Тя е изпълнена с гняв и няма да ти е лесно. Ала всеки удар, който понесеш, ще си заслужава, ако в крайна сметка успееш.

Дона поклати глава, но после попита:

— Откъде изобщо да започна?

— Като приемеш увеличението на заплатата си и останеш в града — отвърнах аз. — А после ще започнеш от началото.

— Хората мислят… — поде тя.

— Бившият ти съпруг държи стриптийз клуб, за да издържа семейството си — прекъснах я аз. — Смяташ ли, че има значение какво си мислят хората, когато става въпрос за семейството ти?

Тя затвори уста.

— Обади й се и я попитай дали иска да отидете на пазар. Ако ти откаже, покани я на кино. Обади се на Конър и го покани на вечеря, като настоявай да вземе и сестра си. Ако ти откажат, продължавай да се обаждаш. Пращай им съобщения, за да знаят, че мислиш за тях. Покани ги да прекарат нощта у вас. Купувай им неща, за да ги подкупиш да ти обърнат поне мъничко внимание. Не е важно какво правиш, каква тактика използваш — ти се бориш, за да си върнеш децата. Направи го. Използвай я. Умолявай. Извинявай се. Показвай им по всякакъв начин, за който се сетиш, че означават нещо за теб. Не мога да ти гарантирам, че ще успееш да се доближиш до тях. Единственото, в което съм сигурна, е, че те си заслужават усилието.

— Ти имаш ли деца? — попита тя и въпросът й ме жегна, макар по изражението й да виждах, че не затова го бе задала.

— Не.

— Тогава откъде…

— Защото моята майка ме остави на едно чудовище — заявих аз и видях как очите й се разшириха. — Спаси себе си, без да поглежда назад, и ме остави в миналото си. Не съм чула и думичка от нея от трийсет и пет години насам. А аз имах нужда не само да ме защити от баща ми, имах нужда от нея.

Дона стисна устни и аз разбрах, че съм направила всичко, което беше във възможностите ми.

— Ти си тази, която трябва да вземе решение, и се надявам да е правилното.

— Любимият й магазин все още ли е „Лъки Бранд“? — попита тя тъкмо когато се обърнах.

Заля ме вълна от облекчение и аз кимнах.

— Да, Дона. Освен това си харесва и някои неща в „Антроположи“. Често пазарува и в „Бъкъл“.

Дона побърза да кимне.

Аз улових очите й и казах искрено:

— Късмет, Дона.

Гласът й, когато отговори, беше колеблив и леко дрезгав:

— Благодаря ти, Джоузи.

След това ми помаха и без да изчака да й отвърна със същото, се обърна и се отдалечи.

Открих Амбър на опашката пред касите.

— Каза ли й да се пръждосва? — попита тя в мига, в който се присъединих към нея.

— Не, прекрасна моя, не й казах — отвърнах нежно.

— Изобщо не я е грижа за нас, Джоузи.

— Ще видим.

Тя обърна окаменялото си лице напред и измърмори:

— Да, ще видим.

Аз въздъхнах.

Амбър мълча през целия път към къщи и след като ми помогна да внеса торбите, се качи на горния етаж, несъмнено, за да потърси убежище в стаята си.

Което означаваше, че щеше да се обади на някой от двамата Тейлър или на Алекси, който според момчето Тейлър наистина умеел да слуша.

Уви, пак от момчето Тейлър знаех, че освен това умеел и да се целува.

Радвах се за първото.

Щеше ми се да не знаех за второто.

— Какво става? — долетя гласът на Джейк съвсем близо зад мен и аз се обърнах, за да го погледна.

— Момчетата гледат ли мача?

— Мамка му — изруга той вместо отговор и аз сложих ръка на гърдите му.

— Момчетата гледат ли мача?

— Да — отвърна той, взирайки се изпитателно в мен.

— Тогава ще ти разкажа всичко в кухнята.

Направих го, докато изпразвах пакет чипс в голяма купа, гледайки с интерес, примесен с леко безпокойство, как Джейк изсипа цяла опаковка заквасена сметана в друга купа, след което добави пакет супа на прах и започна да бърка.

След като му разказах преживелиците си в хранителния магазин, той не изглеждаше нито щастлив, нито ядосан.

А само разтревожен.

— Трябва да държим нещата под око.

— Съгласна съм — отвърнах, а после попитах, за да отвлека мислите му: — Какво има в тази купа?

— Лучен сос.

Аз стиснах устни и той се ухили широко.

— Страшно ще ти хареса, бейби.

— Поднасяш ли изобщо на децата си нещо, което да не е разбъркано от пакет, изсипано от кутия или стоплено от буркан?

— Аха. Това, което ти сготвиш.

Аз направих физиономия и докато свърша, Джейк вече бе сложил едната си ръка на врата ми, а с другата държеше купата.

— Итън мърмори, трябва да го нахраня — заяви той.

— Тогава да не губим повече време и да вървим в дневната, за да можеш да продължиш опитите си да съхраниш телата на децата си чрез консерванти.

Джейк избухна в смях.

Аз си позволих да го погледам в продължение на един миг с усмивка, а после грабнах купата с чипс.

Ръката на Джейк, обвита около корема ми, ме стисна лекичко, а лицето му се зарови в косата на тила ми.

Аз затворих очи и протегнах ръце пред себе си, притискайки хълбоци в него. В отговор хълбоците на Джейк се повдигнаха нагоре, така че пенисът му потъна още по-дълбоко в мен.

И двамата току-що бяхме свършили, след като се бяхме любили легнали на една страна. Беше след хаоса понеделник сутрин, след като той бе отишъл да отвори залата, аз бях закарала Итън на училище и двамата се бяхме върнали, за да се насладим на една сутрешна доза секс в леглото на Джейк.

Ръката му се плъзна нагоре, улови едната ми гърда в шепа и докато я милваше с палец, той попита:

— Ще поспиш ли?

— Ти няма ли?

— Един клиент ще дойде за тренировка, така че, за съжаление, трябва да вървя.

— Мм — измърморих аз и се сгуших в него.

— Исусе — изръмжа той и се притисна в мен, а ръката му стисна гърдата ми още по-силно. — Изобщо не ме улесняваш.

— Е, предполагам, че има неща, които трябва да се свършат — отстъпих аз.

— Аха. И за мен едно от тези неща беше моята жена. Това го направих. Сега е време да се приготвя за тренировка.

Усмихнах се широко при тези думи, а той се надигна, целуна ме по рамото и нежно излезе от мен. След това се обърна по начин, от който разбрах какво иска, затова се претърколих към него, повдигнах глава и се взрях в очите му.

Които сега бяха наситено сини.

Феноменално.

Обичах очите му.

Обичах косата му.

Обичах белега на бузата му.

Обичах силата на тялото му.

Обичах топлината му.

Обичах усещането му все още между краката ми.

Обичах него.

— По дяволите — прошепна той и мислите ми, че обичам Джейк Спиър, се преместиха от това към истинския Джейк Спиър, който лежеше до мен.

— Какво? — прошепнах в отговор.

Ръката му се вдигна, за да вземе лицето ми в шепа, и той отговори:

— Толкова ми е трудно да си тръгна.

— Не правех нищо, Джейк.

— Гледаше ме и си мислеше нещо, Готина, и каквото и да бе онова, за което си мислеше, от него ми е трудно да си тръгна от теб.

Дъхът ми спря, а той се надигна, долепи устни до моите и остана така, загледан в очите ми.

— За щастие, знам, че ще се върна.

— Да — отвърнах меко. — То изпълва с щастие и мен.

Очите му се усмихнаха и тази усмивка бе по-топла и по-дълбока от обикновено, затова и ми хареса още повече от обикновено. А после той докосна носа ми със своя и се отдръпна.

Докато го гледах как става от леглото и се отправя към банята, аз придърпах завивките нагоре и го информирах:

— Възнамерявам да се поизлежавам малко.

— Само така.

Все още се излежавах, когато той се върна, облечен в спортни дрехи, сложи ръка на леглото и се наведе, за да ме целуне.

— Ще се видим довечера — каза, след като се отдръпна.

— Със сигурност — отвърнах аз.

Нова усмивка огря очите му, преди да се изправи и след като ме целуна по слепоочието, да излезе от стаята.

Останала сама, аз се усмихнах на себе си и обвих ръце около възглавницата му.

Пет минути по-късно си спомних, че се бях уговорила да обядвам с Алиса, и се налагаше да се върна в Лавандуловата къща, за да си взема дрехи, тъй като всички, които си бях донесла, вече бяха мръсни. Освен това ме чакаше пране. А и трябваше да се уверя, че имаме всичко, от което се нуждаехме за вечерята днес.

Което означаваше, че трябва да се размърдам.

Измъкнах се от леглото, събрах дрехите си от пода и се приготвих да посрещна деня (отново).

Ала когато поех към стълбището, нещо привлече вниманието ми.

Обърнах се, за да надникна в работната стая на Джейк, и се заковах на място.

Върху писалището имаше моя снимка.

Тръснах глава и я зяпнах.

Познавах тази снимка. Беше я направил Хенри преди няколко години. Бяхме на плажа в Кан. Фотосесията беше приключила предишния ден и Хенри бе решил да останем още ден-два, за да си починем. Разхождахме се по брега и той ме караше да се смея.

Беше приятен, сега горчиво-сладък спомен.

Как, за бога, снимката бе попаднала у Джейк?

Пристъпих в стаята, връхлетяна от безброй мисли и въпроси.

Тъй като Хенри бе подарил снимката на баба, тя трябва да я беше подарила на Джейк.

Но защо?

И макар да не бях влизала в кабинета му много често, все пак бях идвала тук и никога досега не я бях виждала. Всъщност горното дясно чекмедже на бюрото му, което винаги стоеше затворено, сега бе отворено.

От там ли се бе взела снимката?

И ако да, защо я държеше в чекмеджето?

Възможно ли бе да е забравил, че я има, каквато и да бе причината, накарала баба да му я даде? Едно от многото неща, които бе направила по отношение на Джейк през последните седем години, които не разбирах, но за които бях престанала да се тревожа, тъй като крайният резултат бе неоспорим.

В следващия миг се заковах на място, а гърлото ми се сви при вида на купчинката пликове, завързани със синя панделка, на дъното на чекмеджето.

— О, господи — прошепнах задавено, докато се взирах в тях.

Прекрасно знаех какво съдържат. През последните двайсет години неведнъж ги бях виждала върху бюрото на баба.

А ето че сега лежаха в чекмеджето на Джейк заедно с една моя снимка.

Защо?

Защо бяха у него?

Очевидно му ги беше дала баба, но защо?

И защо не ми бе казал за тях?

Защо?

Бавно се пресегнах и обвих пръсти около купчинката. Нещо неизразимо неприятно се разля по тялото ми, когато докоснах хартията и ги извадих от чекмеджето, уверявайки се, че са истински. Че действително са тук.

Цялата ми история. Целият ми живот.

В писма.

В бюрото на Джейк.

Баба не ме бе завещала на Джейк, след като му беше разказала за мен.

Не, тя ме беше дала на Джейк още по-рано. Изцяло.

И не ми бе казала.

Нито пък той.

— Бейби, забравих си портфейла — разнесе се гласът на Джейк наблизо и аз се обърнах сковано.

Видях го да се появява на площадката на стълбището, видях и как се обърна към мен и замръзна, зърнал какво държа в ръката си.

И по изражението, изписало се на лицето му, разбрах, че снимката и писмата не бяха нещо, за което бе забравил и затова бе пропуснал да ми каже.

Не, те бяха нещо, което той криеше.

Откровеният, прям Джейк Спиър, който ми бе разкрил всичко за себе си, имаше тайна.

Тайна, която пазеше от мен.

Той пристъпи в стаята, приковал очи в мен, и започна:

— Бейби…

Аз повдигнах лекичко писмата и го прекъснах:

— Баба ли ти ги даде?

Той спря необичайно далеч от мен (с други думи — изобщо остави някакво разстояние между нас) и отвърна, напълно неуместно:

— Какво търсиш в бюрото ми, бейби?

— Баба ли ти ги даде? — повторих, ала той не отговори и на свой ред повтори въпроса си:

— Какво търсиш в това бюро, Джоузи?

— Беше отворено. Снимката беше отгоре. — Отдръпнах се, за да може да я види. — Привлече вниманието ми, в което няма нищо чудно, при положение че е моя снимка и принадлежи на баба, и нямах представа, че е у теб.

Джейк премести поглед от снимката към мен.

— Била е отгоре?

— Джейк — заявих твърдо, макар да нямах представа как успях да овладея гласа си, след като всичко друго у мен трепереше. — Не става въпрос за това, че снимката е била отгоре. Баба ли ти я даде? И писмата? — Аз отново ги повдигнах.

Очите му отново се приковаха в моите и той най-сетне отговори:

— Да.

Сърцето ми се сви.

— Прочете ли ги?

— Бейби…

— Прочете ли ги, Джейк? — повторих остро.

— Да.

Сведох очи към писмата, а после отново ги вдигнах към него.

— Колко пъти?

— Миличка, това няма значение.

— За мен има. Колко пъти?

— Знаеш, че Лиди ми разказа за теб — изтъкна той.

Аз отпуснах ръка, макар да продължих да стискам писмата.

— Знам, че ти е разказвала за мен. Разказвала, Джейк. Нямах представа, че е споделила личните ми писма с теб. Защо би го сторила? И защо ти би ги прочел?

— Защото тя ми ги даде.

— Но те бяха — аз се приведох към него — лични.

Джейк се взираше в очите ми, без да казва нищо.

Затова попитах:

— Откога ги имаш?

— От известно време.

— От колко време?

Той направи крачка към мен.

— Джоузи…

Аз обаче отстъпих назад и той се закова на място.

— От колко време?

Видях как челюстта му се напрегна, преди да отговори:

— Пет-шест години.

— Пет или шест години? — прошепнах аз.

— Да, бейби. А сега…

Аз отново вдигнах връзката с писма.

— Знаеш толкова много за мен, всичко, изложено на показ пред теб от собствената ми ръка, благодарение на предателството на баба ми, от пет или шест години?

Цялото му тяло се вкамени, когато отговори:

— Лиди не те е предала.

И тогава то се случи.

Прекърши се.

Аз се прекърших.

Запратих яростно връзката писма към стената и изкрещях:

— Направила го е!

Джейк отново пристъпи към мен, ала аз отново се отдръпнах, а после го заобиколих отдалеч и когато той не спря, го предупредих:

— Джейк, доближиш ли се до мен, кълна ти се, ще се махна и няма да ме видиш никога вече.

Той в миг се закова на място.

Във всяко друго състояние това би ми се сторило непоносимо мило.

В сегашното ми състояние също ми се стори непоносимо мило, ала не по добър начин.

— Защо баба не ме запозна с теб? — попитах.

— Джоузи, вече говорихме за това.

— Така е и нямаше никакъв смисъл. И знаеш ли какво, Джейк? Нищо от това няма смисъл. Нищичко. Била е близка с теб, с децата. Обичала те е. Прекарвала е много време с теб. Приела те е в сърцето си. Разказвала ти е за себе си и за мен. Дала ти е всичко. Защо, за бога, никога не ме запозна с теб?

— Вече няма как да разберем защо е постъпила така, миличка. Тя си отиде.

— Не — съгласих се бързо. — Няма. Така както няма начин да разберем защо би споделила не само своите най-съкровени тайни е някого, но и моите.

— Готина, просто си поеми дълбоко дъх и…

— Никакъв дъх няма да си поемам, Джейк — процедих аз. — Нима не ти се струва странно? Напълно необяснимо? Защо някой би постъпил по този начин?

— Няма откъде да знаем…

— Обзалагам се, че има — изсъсках и скръстих ръце на гърдите си. — Е, Джейк, какво ти каза тя, когато ти даде писмата? „Заповядай, вземи ги. Нещо за четене, преди да си легнеш.“ Това ли ти каза?

Джейк не отговори.

Не отговори.

Джейк, който бе напълно откровен за всичко, не отговори.

О, господи, наистина криеше нещо.

— Дала ме е на теб много преди да те даде на мен — казах му нещо, което прекрасно знаеше. — Имал си ме в къщата ти. — При тези думи махнах първо към снимката, а после към писмата. — Цялата. Всяка моя мисъл. Всяка моя тайна. Всичко, което единствено аз имам правото да ти дам.

— А щеше ли да ми го дадеш? — нежно попита той.

— Бих искала поне да имам тази възможност!

— Щеше ли да ми го дадеш, Джоузи? — настоя той, все така нежно.

— Може би нямаше — признах рязко. — Ала дори и така, дори баба да е имала някакъв план, а несъмнено е имала нещо наум, тъй като доказателствата са очевидни — аз махнах с ръка из стаята, — защо ти не го сподели с мен така, както тя явно го е споделила с теб? Защо не го направи, когато неведнъж се чудех на глас какво я е накарало да постъпи по този начин? Защо не ми каза колко много всъщност знаеш за мен и че си имал всичко?

— Бейби, то се случи, стигнахме дотук. Какво значение има вече?

Грешен отговор.

— Защото задавам въпроси, които според мен са важни, а единственият в тази стая, който знае отговорите им, отказва да ми ги даде.

Джейк не каза нищо.

Нищо.

Гледаше ме, без да казва нищо.

Защо?

— Защо не искаш да ми кажеш?

— Защото то няма значение — отвърна той.

— За мен има.

Отново мълчание.

И отново — защо?

— Криеш нещо от мен — прошепнах аз.

— Бейби, ти знаеш всичко за мен.

— Не, ти знаеш всичко за мен. Защото ти криеш част от себе си.

— Не може ли просто да забравим за това и да продължим напред? — помоли той.

— Независимо дали си съгласен, или не, Джейк, степента на това, което баба ми ти е разказала, означава, че ме е предала. На теб. И след всичкото време, което прекарахме заедно, и всички неща, които споделихме, това, че ти не ми разкри точно колко си научил от нея, също е предателство. Така че, не. Не можем да забравим за това, докато не ми обясниш точно какво сте правили с баба през последните пет или шест години.

— Онова, което е важно за теб, е важно и за мен, миличка. От дъното на душата си ти се кълна, че е така. Ала трябва да ти кажа, че за мен е важно и да се откажеш от това.

— Как би се почувствал, ако някой, за когото дори не си чувал, от години знае всяка дума, написана в книгата на душата ти, а после, когато се появи в живота ти и стане важен за теб, дори не го спомене и отказва да ти каже защо? Как би се почувствал ти, Джейк?

— Ще ти кажа единственото, което трябва да знаеш — че и Лиди, и аз ти мислехме само доброто.

— Нима? — попитах и разперих ръце. — Защото, ако наистина беше така, би трябвало да се запозная с теб преди пет или шест години, вместо тя да държи и теб, и децата ти в тайна.

При тези думи Джейк потръпна.

Господи.

Защо?

— Джейк…

— Забрави го.

— Джейк!

— По дяволите! — изкрещя той изведнъж и като се приведе към мен, изрева: — Забрави го, по дяволите!

Аз направих крачка назад.

Джейк се смръщи насреща ми.

— Знаеш, че веднъж баща ми ме замери с дневника ми и ми посини окото — прошепнах аз.

— Забрави го, бейби — процеди той.

— Знаеш кога за първи път ми дойде.

— Забрави го.

— Знаеш кога изгубих девствеността си.

— Исусе, забрави… го, по дяволите.

— Ти сподели живота си с мен. В пикапа си. На вечеря. В леглото. Аз нямах този шанс, Джейк. Защо?

— Джоузи, за бога…

— Защо? — изпищях.

— Забрави! — изрева той.

— Не — прошепнах и видях как той потръпна и стисна челюст. — Кажи ми, Джейк.

— Не.

Двамата дълго останахме така, безмълвни, приковали поглед един в друг.

Аз бях тази, която най-сетне наруши тишината:

— Как е възможно?

Джейк не отговори, затова продължих:

— Как е възможно едва преди половин час да бъдем толкова близки, колкото биха могли да бъдат две човешки същества, а сега всичко свърши?

Видях как цялото тяло на Джейк потръпна.

— Не е свършило.

Аз не отговорих на думите му. Вместо това попитах:

— Как е могла да ми го причини?

— Нищо не ти е причинила, Джоузи, освен дето ти даде твоята мечта.

О, да.

Знаел бе и за това.

Знаел е точно какво прави.

„Да я притежавам — не“, казал бе на прочитането на завещанието. „Да направя точно това, което Лидия поиска да направя с нея — да.“

Да, знаел е съвсем точно.

— Изобщо не се учудвам, че го знаеш — казах тихо и гласът ми прозвуча ужасно; Джейк очевидно го забеляза, защото отново стисна челюст, ала очите му бяха топли и разтревожени. — Ясно ми е, че си го прочел. Знаеш ли обаче, какво не знам?

Той не отговори и аз продължих:

— На какво почива любовта ми към мъжа, когото обичам. И не го знам, защото той не иска да ми каже.

Лицето му изведнъж се промени, омекна.

— Ти ме обичаш.

— Да.

Лицето му омекна още повече и гласът му, когато изрече следващите думи, бе неизразимо красив:

— Бейби, аз също те обичам.

— Недостатъчно.

Тялото му отново потръпна.

Аз излязох от стаята.

Джейк ме последва.

Отидох право при сака си и когато той сложи ръка върху моята, аз я изтръгнах и отстъпих назад.

— Не ме докосвай.

— Джоузи, по дяволите…

— Ще те помоля в един момент да поговоря с децата, за да им обясня защо трябва да продам Лавандуловата къща и да си замина.

Той направи крачка към мен; тялото му бе напрегнато, очите му — разтревожени.

— Какво, по дяволите?

— Всичко между нас свърши.

— Не е свършило.

— Свърши, Джейк.

— По дяволите, Джоузи, нищо не е свършило.

Аз приковах очи в неговите и заявих:

— Свърши, и още как.

— Господи, не го прави. Повярвай ми, не си струва.

— Смятам, че аз съм тази, която трябва да направи тази преценка, и тъй като не разполагам с всички факти, не съм в състояние да го сторя. Мога единствено да взема решение. И именно това направих.

— Захвърляш всичко заради нищо.

— Отново — няма как да знам дали наистина е така.

Джейк се изпъна и скръсти ръце на гърдите си.

— По дяволите, толкова си упорита.

Вдигнах сака си и преметнах дръжката през рамо.

След това се изправих пред него.

— Не се заблуждавай, че става дума за дребно спречкване. Това не е спречкване. Не е нещо, което ще отмине с малко време и сладки приказки. Това е краят.

Той поклати глава, впил изпитателен поглед в мен.

— Не разбирам дали всичко не започна да става прекалено истинско за теб и си търсиш причини отново да наденеш маската си, за да не се налага наистина да живееш, и ако действително е така, въпросът е — защо. Защо, когато имаме нещо толкова хубаво, би поискала да си тръгнеш заради нещо, което е без всякакво значение.

— Ако се налага да ми зададеш подобен въпрос, значи, не си внимавал много, докато си чел писмото, в което описвам мечтата си на баба — заявих аз и си тръгнах.

Не заплаках. Не заплаках, когато си взех ръчната чанта и палтото и отидох в гаража.

Не заплаках, когато извадих ключа, който Джейк ми беше дал, и го оставих на работната маса.

Не заплаках, докато отивах в Лавандуловата къща, нито когато позвъних на ключаря, за да го повикам да дойде спешно и да смени всички ключалки.

Заплаках само веднъж, когато всичко това бе направено и аз се заключих в светлата стая.

Не се чувствах в безопасност там. Вече не.

Никъде не се чувствах в безопасност, след като баба ме беше предала.

Ала щеше да свърши работа.

Същия следобед Джейк надникна в стаята на Итън, който бе стиснал контролер и играеше някаква видео игра.

— Здрасти.

— Здрасти, татко — отвърна Итън, без да отмества очи от телевизора.

— Приятелче, искам да те питам нещо.

— Аха?

Джейк си пое дълбоко дъх.

— Бил ли си в кабинета ми?

— Какво?

— Кабинетът ми, Ит. Отварял ли си бюрото ми?

При тези думи синът му най-сетне го погледна за миг с горда усмивка на устните, преди отново да се върне към играта.

— Аха. Абсолютно. Отключих го с една от фибите на Амбър. Беше страхотно. Браянт от години опитва да се научи, ама доникъде не е стигнал. Аз печеля. — Той отново хвърли бърз поглед на баща си и заяви: — Онази снимка на Джоузи е готина. Трябва да я сложиш в хола.

Джейк отново си пое дъх, за да се овладее.

Синът му не беше виновен. А той.

И все пак.

— Приятелче, ще спреш ли играта за малко?

Итън трябва да беше доловил нещо в тона му, защото незабавно спря и погледна към баща си.

— Просто искам да знаеш нещо — тихо каза Джейк. — В тази къща сме доста хора и Амбър, Кон или аз може да имаме неща, които бихме искали да запазим само за себе си. Един ден и ти сигурно ще имаш такива неща. Трябва да уважаваш личното пространство на другите, Ит, защото така е правилно и защото би искал и към теб да се отнасят по същия начин.

Лицето на сина му се бе променило по начин, който изобщо не се хареса на Джейк, и той разбра защо, когато го чу да пита:

— Да не съм объркал нещо?

— Не — излъга Джейк.

Но разбира се, Итън всъщност не беше объркал нищо.

Той бе този, който бе объркал всичко.

Лицето, с което Итън зададе следващия си въпрос, му хареса още по-малко:

— Затова ли Джоузи не ме взе от училище днес? Заради нещо, което съм направил?

— Не, приятелче — твърдо заяви Джейк.

Още една лъжа.

По дяволите.

— Просто искам да зачиташ личните неща на другите — продължи той. — Разбираш ли?

— Да, татко.

— Благодаря ти, Ит — промълви Джейк. — Можеш да се връщаш при играта си — добави и понечи да си тръгне.

Спря го обаче гласът на сина му и той отново се обърна.

— Къде е Джоузи? — попита Итън, гледайки го изпитателно.

— Трябва да свърши някои неща. — Което вероятно не беше лъжа. — Ще се върне, синко. — Мамка му, надяваше се това също да не е лъжа.

Итън продължи да се взира в него още един миг, преди да измърмори едно „Окей“ и отново да се обърне към играта си.

Джейк се отдалечи от стаята му, мислейки си, че нищо не беше окей. Ама никак.

По дяволите, всичко беше прецакал.

И трябваше да опита да го поправи.

Ала прецени, че Джоузи се нуждае от време.

Щеше да й даде тази нощ.

А утре щеше да отиде при своята жена и с цялото си същество се надяваше да успее да оправи нещата.

На следващата сутрин, чул високи токчета да потракват по дървения под в спортната зала, Джейк завъртя рязко глава, а сърцето му подскочи.

Скочи от бюрото, но стисна зъби, виждайки Алиса.

Не.

Не съвсем.

Виждайки една побесняла Алиса.

Тя се насочи право към офиса му, без да откъсва очи от него. В мига, в който прекрачи прага, Джейк заяви:

— Алиса, нямам време.

Тя затръшна вратата, скръсти ръце на гърдите си и каза:

— Ще трябва да намериш.

— Жено… — започна, ала тя го прекъсна.

— Джоузи ми върза тенекия за обяд вчера.

Джейк въздъхна, облегна се на бюрото и стисна ръба му.

Ала не каза нищо.

— Цял ден й звънях. Най-сетне се свързах късно вечерта. Каза ми, че всичко се е променило. Смятала да обяви Лавандуловата къща за продан. Щяла да приеме предложението за работа на някакъв дизайнер от Ню Йорк и да се махне възможно най-бързо.

Сърцето на Джейк отново подскочи в гърдите му, този път толкова силно, че го заболя.

— Какво се случи? — попита Алиса и той най-сетне проговори:

— Виждам, че според теб това ти влиза в работата. Но не е така.

— Грешиш. Джоузи ми е приятелка. Добра приятелка. Държа на нея. И ако не се брои баба й, ти си единственото хубаво нещо, което е имала в живота си, и тя го знае. А сега си тръгва? — попита Алиса и без да изчаква отговор, продължи: — Защо?

— Всичко ще оправя — увери я Джейк.

— Ами побързай тогава. Защото тя изобщо не звучеше добре. Беше студена и надменна, и вярно, че тя поначало си има нещо резервирано в държанието, но не беше това. Беше студена като лед.

Това не беше добре.

По дяволите.

Алиса обаче не беше свършила.

— Остави три жени да ти се изплъзнат между пръстите, Джейк. Никоя от тях не си струваше усилието да я задържиш. Ала този път не е така и след като и ти го знаеш, нямам представа защо си в тъпия си офис и се занимаваш бог знае с какво. — Тя разпери ръце. — На твое място аз бих си размърдала задника. Не го ли направиш, ще я изгубиш.

— Виж какво, Алиса — ниско каза Джейк. — Знаеш, че се уважаваме, но ще те помоля да не се бъркаш в нашите отношения и да ни оставиш сами да се разберем.

Алиса задържа погледа му за миг, а после се наведе и прошепна:

— Побързай.

След това се обърна, отвори вратата и си тръгна.

Джейк се загледа след нея, а после грабна ключовете си от бюрото, излезе в залата и повика Трой, който тренираше на една боксова круша.

— Трябва да свърша нещо. Прати ми съобщение, ако си тръгнеш и в залата няма никого.

— Дадено — отвърна Трой, без да откъсва очи от крушата, а юмруците му хвърчаха мълниеносно.

Джейк се качи в пикапа си и отиде право в Лавандуловата къща.

Докато шофираше натам, си мислеше за децата си снощи. Въпросите. Объркването. Тревогата. Джоузи от седмици наред бе с тях всяка вечер. А сега я нямаше.

На тях това не им харесваше.

Плашеше ги.

А той не можеше да им даде основателна причина за нейното отсъствие.

Освен че е пълен идиот. Това обаче не сподели с децата си.

Трябваше да й каже всичко, от самото начало.

А след като не го беше направил тогава, трябваше да си признае, когато я видя с проклетите писма в ръка.

Ала и тогава не го стори.

Защото беше идиот. От гордост. Защото никога не искаше да изгуби погледа, който бе видял в очите й само половин час преди това, докато тя беше в леглото му, с разпиляна, разрошена коса, след като току-що се бе излял в нея.

Задоволство.

Безопасност.

Щастие.

Любов.

Откриеше ли истината, щеше да бъде като мига, в който детето ти за първи път разбира, че не можеш да правиш чудеса.

Както когато бабата на дъщеря ти умре и ти не можеш да я върнеш от мъртвите, и тя знае, че искаш да излекуваш всяка нейна рана, и вярва, че си в състояние да преместиш планини, за да го направиш. А когато разбере, че не си, ти все още имаш любовта й, сърцето й все така ти принадлежи, ала губиш нещо скъпоценно. Дълбоката й вяра, че можеш да направиш всичко.

А когато искаш да й дадеш всичко, неимоверно боли да откриеш в очите й, че тя знае — не си в състояние да го сториш.

Искаше му се още мъничко Джоузи да има подобна вяра в него.

Трябваше просто да й каже.

И сега щеше да го направи.

Слава богу, щеше да има възможност да го стори, успокои се той, когато се приближи до Лавандуловата къща и видя поршето й, паркирано отпред.

Освен основната къща, имаше още няколко постройки, една, от които беше гараж, изглеждащ така, сякаш бе построен в годината, в която бе излязла и първата кола. Имаше нужда да го стегнат и да му сложат прилична врата, така че Джоузи да може да паркира там. Особено, при положение че времето скоро щеше да започне да се разваля.

А можеха и да го съборят и да построят нов гараж, свързан с къщата, така че изобщо да не й се налага да излиза навън.

По-късно щеше да го обсъди с нея и да се заеме.

След като се оправеше с това сега.

Слезе от пикапа, отиде до вратата и натисна бравата.

Беше заключено.

Натисна звънеца и в същото време намери ключа на връзката си.

Не ставаше.

Исусе.

Нима бе стигнала дотам да смени ключалките?

Отново натисна звънеца и почука.

Отвътре не долетя никакъв звук. Не че дебелата дървена врата щеше да пропусне нещо.

Отново опита ключа.

Напразно.

— Исусе — прошепна на глас и за трети път натисна звънеца.

Нищо.

Извади телефона си и набра номера й.

Включи се гласовата й поща.

— Мамка му — измърмори и прекъсна, а сърцето отново се блъскаше в гърдите му. Обиколи къщата, като изпробва всички врати и надникна през прозорците.

Беше сменила всички ключалки и никъде не се виждаше и помен от нея.

Мина отзад, заобиколи оранжерията и погледът му обхвана пейзажа наоколо. Морето. Беседката. Празната градина.

Обърна се и погледна към къщата.

Видя я в светлата стая.

Седеше в мястото на прозореца и се взираше в него. Понечи да вдигне ръка, ала се вкамени, когато тя се изправи, обърна се и изчезна.

— Мамка му, мамка му, мамка му — прошепна Джейк, ала бързо заобиколи оранжерията и опита вратата, макар да знаеше, че е заключена, надниквайки през прозореца.

Тя не се появи в кухнята.

Нито в дневната.

Нито във всекидневната.

Нито на входната врата, когато той се върна там и задумка по нея.

Набра номера й и когато му отговори гласовата й поща, гърдите му горяха, а челюстта му бе стисната.

— Бейби, обади ми се. Трябва да говорим. Сега си тръгвам, за да ти дам още малко време. Да се срещнем на омлет в „Бараката“ утре сутринта. Девет часа. — Пое си дъх и добави: — Липсваш ни, Готина. И на децата, и на мен.

След това затвори, върна се на алеята и погледна назад към къщата на Лиди. Къщата на Джоузи.

Мамка му, трябваше просто да й каже.

А после се качи в пикапа и си тръгна, а гърдите му все така горяха, стомахът му бе свит на топка, челюстта му — стисната.

В девет и петдесет и пет на другата сутрин, след като си беше купил кафе и бе стоял в края на кея близо час, Джейк Спиър си тръгна от „Бараката“.

Том го проследи с поглед, а после спусна стоманения капак и затвори гишето.

Ще ви оставя да си свършите работа — каза банковият управител и си тръгна.

— Благодаря — отвърнах и като си поех дълбоко дъх, сведох поглед към касетката на баба.

Отвличайки мислите си от нещата, върху които би трябвало да ги съсредоточа, аз я отворих.

Натъкнала се бях на ключа, който напълно бях забравила, предишния ден, докато преравях чантата си, мъчейки се да отвлека мислите си от нещата, върху които би трябвало да ги съсредоточа.

Че бях направила съвсем същото, което и Дона.

Бях направила драма, взела бях глупаво решение, след което се бях запънала, отказвайки да погледна фактите в очите.

А фактите бяха, че бях влюбена в Джейк, той беше влюбен в мен, двамата бяхме щастливи и каквото и да се бе случило между него и баба, си беше между тях двамата.

Поискал бе да го запази така и трябваше да му повярвам, че има причини за това. Каза ми, че за него е важно да го забравя и че е нещо без особено значение.

Тези две неща си противоречаха, ала аз знаех още две неща.

Баба ме обичаше.

Също като Джейк.

И първия път, когато той го бе изрекъл на глас, аз си тръгнах.

И сега нямах представа как да поправя стореното, макар че той ми беше казал как.

Като му се обадя.

Като се видим в „Бараката“.

Не бях направила нито едното, нито другото.

Бях се скарала с последното си гадже и резултатът бе ужасен.

Ала той не беше Джейк.

Все още не знаех кой е правилният начин да се срещнеш с някого, за да признаеш, че си се държал като глупак, и да се извиниш.

Джейк не ми се бе обадил отново.

Не ми се бе обадил, когато не отидох да се срещна с него в „Бараката“.

А сега минаваше един часът, дълго след като би трябвало да отида да се видя с него, и чувството, че съм постъпила неразумно, започваше да отстъпва място на страх.

Ето защо се занимавах с несъществени неща, като на автопилот, вместо да намеря Алиса и да се посъветвам с нея как да оправя кашата, която бях забъркала.

— Ще го направя, когато приключа с тук — промърморих си, докато преглеждах нещата в сейфа на баба.

Солидно количество акции. Цял куп скъпи бижута с отлична изработка. Свидетелства за раждане. Нейното. Моето. Тези на баща ми и чичо ми. За мое учудване, нотариален акт за парцел във Флорида.

А на дъното — простичък бял плик.

Извадих го и видях, че вътре няма писмо, а нещо друго.

Отвън, с почерка на баба бе написано: „За моето слънчице“.

Опипах съдържанието и установих, че прилича на онези малки касетки, които се използваха в диктофоните.

Или баба ми беше оставила послание, или вътре имаше запис, разкриващ самоличността на Дълбоко гърло от аферата „Уотъргейт“[3].

Подозирах, че е първото.

Господи.

Побързах да върна съдържанието на сейфа на мястото му, а писмото прибрах в чантата си, след което отворих вратата и улових погледа на банковия управител.

— Приключих.

Той кимна и дойде да вземе касетката, след което отидохме в трезора, където той я върна на мястото й и завъртя ключа си. Аз завъртях моя.

— Благодаря ви — казах.

— Пак заповядайте.

Усмихнах му се и си тръгнах. Докато карах към къщи, си мислех за бюрото на баба. Не бях преровила всички чекмеджета, ала не помнех да съм виждала диктофон.

Но ако бе записала нещо за мен, все някъде в къщата трябваше да има такъв.

Просто трябваше да го открия.

Ето за какво си мислех, когато подкарах по алеята на Лавандуловата къща и видях добре поддържан, ала очевидно много стар бял пикап. Когато спрях поршето си зад него, видях как от свода на входната врата се показа висок, як, сравнително възрастен мъж. Вятърът развяваше якето и сребристосивата му коса, очите върху обветреното лице примигваха срещу слънцето.

Никога през живота си не го бях виждала и макар да изглеждаше мил, не бях в настроение за посетители.

Трябваше да намеря диктофон и да изслушам записа, да се обадя на Алиса, за да я попитам как е най-добре да признаеш пред мъжа си, че си постъпила идиотски, след което да открия Джейк и… ами да се оправя с него.

Все пак, тъй като първата част от списъка изискваше достъп до Лавандуловата къща, трябваше да сляза от колата си и да се приближа.

Именно това и направих, с едно „Здравейте“.

— Джоузи — отвърна глас, който като че ли бях чувала преди.

Познаваше ме.

Ала дори след като го видях отблизо, бях сигурна, че никога не съм го виждала.

— Съжалявам, срещали ли сме се преди? — попитах го.

— Том — отвърна той.

Аз примигах.

Том?

Загадъчният Том от „Бараката“?

— Тази сутрин Джейк дълго те чака — продължи той.

О, господи.

Действително бе вече не загадъчният Том от „Бараката“.

На прага ми, за да ми каже, че Джейк ме беше чакал, а аз не бях отишла.

О, боже.

— Ъъъ… — започнах.

— Аз бях — заяви той и аз отново примигах насреща му.

— Моля?

— Аз бях — повтори той. — Аз казах на Лидия, че трябва да бъдеш с Джейк.

При тази шокираща новина толкова рязко си поех дъх, че неволно направих крачка назад.

— Моля?

— Тя се тревожеше за теб. Непрекъснато се тревожеше за теб. Искаше да си щастлива. Искаше някой, който да се грижи за теб. Да те кара да се смееш. Да ти даде добър живот. Често идваше в „Бараката“. Харесваше й моето кафе. Започнахме да си говорим и тя ми разказа. Каза ми от какво се нуждаеш. Каза, че трябва да е висок. Привлекателен. Умен. Грижовен. Страстен. Каза, че трябвало да е местен, за да може тя да има внучката си, но най-вече, за да може ти да имаш Магдалийн и Лавандуловата къща. Разказа ми всичко това, а аз й разказах за Джейк.

Господи.

Той продължи:

— По онова време Джейк беше женен за Слоун, но въпреки това й разказах за него. Навярно беше само надежда, но не смятах, че това със Слоун ще продължи много дълго, защото тя не беше добра жена. Добре изглеждаше, да, караше мъжете да се обръщат след нея. Не колкото ти, разбира се — добави той и ми кимна, усмихвайки се широко. — Но беше достатъчно хубавка. Страшно си падаше по Джейк в началото. Ама то винаги е така. Видят мъж като него, начина, по който изглежда, какво представлява и си мислят, че всичко ще върви по мед и масло. Силен мъж като него ще оглади ръбовете на живота, а ти трябва просто да си стоиш и да се наслаждаваш на всичко, което той ти дава. Да, ама животът си е живот и понякога нещата се объркват. Така се объркват, че дори Джейк не може да им попречи.

Той замълча и понеже изглеждаше, че очаква нещо от мен, аз се съгласих:

— Разбира се.

Ала преди да успея да го поканя да влезе или да продължи, той отново подхвана разказа си:

— И така, аз разказах на Лидия за Джейк, като се надявах, че един ден все ще разкара Слоун. Сега — той вдигна ръка, — недей да си мислиш, че не вярвам в светостта на брака. Вярвам. Но не и брак, който включва Слоун.

При тези думи ме обзе почти истерична нужда да се изкискам и аз едва не се задавих, мъчейки се да я преглътна.

Том продължи:

— Мисля, че Лидия го огледа, вероятно видя и Слоун и очевидно се съгласи с мен. Така си мисля, защото Джейк изведнъж взе да ходи у тях и да чисти улуците. Децата ходеха там след училище и през уикендите. Джейк й помагаше в градината, защото, както всички знаем, Лидия обичаше пресни зеленчуци от градината си.

Джейк.

Джейк беше работил в градината на баба.

Да, независимо колко бе зает, независимо с колко неща се бе нагърбил едновременно, той щеше да го прави, защото баба обичаше пресни зеленчуци от градината си, а той обичаше баба.

Очите ми запариха.

— Обаче не знам, въпреки че с Джейк сме много близки. Бях най-добрият приятел на баща му, даже му кумувах, Джейк порасна пред очите ми. А и с Лидия си бъбрехме надълго и нашироко, докато все още можеше да идва за по кафе, пък и когато вече не можеше, аз все намирах случай да й занеса една чашка у тях и да си поприказваме. Ама дори и така, все още не знам, защо, когато Джейк отсвири Слоун, Лидия не те запозна с него — каза Том. — Години наред чаках, за да видя дали ще се случи.

Аз затаих дъх, а Том все така разказваше:

— То все не се случваше.

Аз преглътнах.

— А после те видях.

— Видял си ме? — успях да изрека с усилие.

— Такава хубавица — усмихна ми се той. — Истинска дама.

— Аз… — Прокашлях се. — Благодаря ти.

— Няма какво да ми благодариш, задето казвам истината. Реших, че и Джейк те е видял как изглеждаш, с всички онези шикозни твои снимки в къщата на Лидия.

Гърлото ми се сви, а Том задържа очите ми с настойчив поглед и продължи:

— Един мъж може да се влюби в някое момиче просто ей така. — Той щракна с пръсти и аз бях толкова погълната от разказа му, че подскочих. — Когато това момиче изглежда като теб на онези снимки.

О… боже… мой.

— Толкова хубава, като филмова звезда.

— Том — прошепнах.

— А като прибавиш и как само те хвалеше Лидия. Хората в града те познаваха и знаеха колко добро сърце имаш. Знаеха колко обичаш баба си, как непрекъснато й идваше на гости и й се обаждаше по телефона, когато не беше тук. Да — кимна той, — един мъж може да се влюби просто ей така.

Аз преглътнах, за да си поема дъх.

— Само че — не спираше Том — това момиче пътува само първа класа и си има тузарска работа при някакъв богаташ, и дружи със суперзвезди. Носи скъпи дрехи. Не е обременена с минало. Няма бивш съпруг и деца. От друга страна, мъж, който не може да й даде всичко това. Мъж, който си има минало, и още как. Мъж, който изкарва добри пари, ама ги изкарва от екзотични танцьорки. Един такъв мъж като нищо ще се държи настрана от подобна жена, надявайки се (па макар и да знае, че би убил, за да бъде с нея) тя да си намери някой по-добър.

— Няма по-добър от Джейк — меко казах аз.

— Добър отговор — каза той също толкова меко.

Взрях се в очите му, а после изпънах рамене и заявих:

— Бих те поканила да изпиеш нещо, но се боя, че спешно трябва да намеря Джейк.

Той кимна; усмивка подръпваше крайчетата на устните му, в сините му очи проблясваха пламъчета.

— Разбирам.

— Аз… Ъъъ… може би ще те видя утре за един омлет.

— Ужасно ще се радвам, Джоузи.

— Ами… приятно ми е, че се запознахме, Том.

— И на мен.

Кимнах му и побързах да се кача в колата и да я подкарам, долепила телефона до ухото си.

Гласовата поща на Джейк.

— По дяволите! — възкликнах, докато излизах от алеята на Лавандуловата къща и се качвах на пътя. След като чух неговото „Спиър. Оставете съобщение“, казах: — Джейк… миличък, аз… ами трябва да поговорим. Държах се като… — По дяволите! — Трябва да поговорим. Възможно най-скоро. В колата съм и ще дойда, където и да си. Просто ми се обади.

Затворих, но продължих да стискам телефона в ръка, докато шофирах, тъй като знаех, че той често го оставяше в офиса си в залата, когато тренираше.

Може би заради това не беше вдигнал.

Щях да отида в залата.

Вече бях на Крос Стрийт, когато телефонът в ръката ми иззвъня.

Сърцето ми подскочи, но ме заля огромно разочарование, когато видях, че се обажда Алиса.

Въпреки това вдигнах, защото знаех, че се тревожи за мен. Всъщност нямаше как да не го знам. След като й бях наприказвала всички онези глупости как ще продам Лавандуловата къща и ще се махна от Магдалийн, тя бе отвърнала: „Бейби, честно ти казвам, това е ненормално и толкова се безпокоя за теб“.

Трябваше да й кажа какво става, за да не се тревожи повече.

А после трябваше да намеря Джейк.

— Здравей, Алиса. Сега не е…

— Бейби, мамка му, по дяволите, проклятие, бейби — прекъсна ме тя; звучеше ужасно уплашена.

Сърцето ми подскочи в гърдите.

— Добре ли си?

— Не! — извика тя. — Софи е зад решетките!

Сърцето ми отново подскочи в гърдите, още по-неприятно от първия път.

— Арестували са я? — попитах изумено, защото милата, тиха, срамежлива Софи в ареста бе нещо напълно невероятно и истинска катастрофа.

— Училищният арест — обясни Алиса. — В кабинета на директора. Тръгнала съм натам. Ти също трябва да дойдеш, бейби. И Конър е задържан с нея.

Сърцето ми подскочи за трети път, още по-неприятно от преди.

— Какво? — почти изкрещях и свърнах от Крос Стрийт, за да се отправя към гимназията.

— Да. Софи се обади, не беше на себе си. Едва успях да изкопча смислена дума от нея, но пък изля толкова много наведнъж, че можах да навържа нещата. Онази никаквица Миа вдигнала скандал на Конър, че й бил съсипал живота. Били в коридора и Софи го видяла, и не знам какво й станало, но се намесила. Първо само се карали, но предполагам, че Миа взела да става гадна, и Софи я блъснала в шкафчетата и я изритала по кокалчето. Миа побесняла и й се нахвърлила. Конър се втурнал да ги раздели, обаче отнесъл един удар, за съжаление, от Софи, и се блъснал в Миа, и сега тя казва, че я бил нападнал. Което двете знаем, че не е вярно. Никой мъж от семейство Спиър не би посегнал на жена, независимо дали си го заслужава, или не, защото преди десетина години Дона определено имаше нужда да й вкарат малко акъл в главата с няколко шамара, а то не се случи. А пък за това, какво заслужаваше майката на Итън, изобщо да не подхващам.

Господи.

Горкият Конър.

Горката Софи.

И тази малка никаквица Миа.

Каква бъркотия!

— Идвам — казах й.

— Аз току-що пристигнах — отвърна Алиса.

— Джейк там ли е?

— Много ясно. Виждам пикапа му, а и Софи спомена, че е дошъл, докато говорехме по телефона.

Е, това обясняваше защо не ми беше вдигнал, когато му звънях.

Не знаех дали би трябвало да изпитам облекчение, или не. Не исках Конър да е в училищния арест, но не бях сигурна как би реагирал Джейк, ако се появях в училището, след като бях объркала всичко толкова ужасно.

Нямах кой знае какъв избор.

Просто щеше да ми се наложи да се оправя с него.

— Доскоро — казах в слушалката.

— Доскоро, бейби. А, и още нещо — ако онази Миа се навърта наоколо и я видя да тормози момичето ми, имаш позволение да ме събориш, да ме избуташ от стаята, каквото решиш, че се налага. Говорих с момичето ми за онова, дето ти ми каза, че я тормозели. А сега и това. На тази Миа някой трябва да й даде урок, но не искам да ми лепнат обвинение във физическо нападение.

— Можеш да разчиташ на мен да те съборя или… каквото се наложи — уверих я, надявайки се, че няма да се стигне дотам.

— Окей. До скоро.

— До скоро, Алиса.

Тя затвори, а аз продължих напред. Сърцето ми отново подскочи, този път от тревога, когато видях пикапа на Джейк на паркинга пред гимназията.

Слязох от колата и забързах към училището.

Административната част беше отпред и аз влязох направо.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — погледна ме рецепционистката.

И тогава сърцето ми изпърха, а стомахът ми се сви.

Защото чух Джейк да казва:

— Тя е с мен.

Погледнах настрани и го видях да стои на прага на една отворена стая, протегнал ръка към мен, без да откъсва очи от лицето ми.

Заля ме толкова силно облекчение, че едва не ме събори на колене. Въпреки това се овладях и побързах да отида при него и да уловя ръката му.

Пръстите му се обвиха здраво около моите и без да сваля очи от мен, той ме издърпа в стаята.

— Тръгвай — нареди Нийл, бащата на Миа.

— Ама, татко… — започна тя.

— Нито дума повече, Миа — предупреди я той. — Казах ти да стоиш настрана от Конър Спиър. Казах ти, че ако се вземеш в ръце, хората отново ще започнат да те харесват. Ти не ме послуша. Сега ще се наложи да открием други начини да те накарам да ме чуеш.

Стояхме пред училището и очевидно разглезената Миа най-сетне беше минала границата с баща си.

Крайно време беше.

Бяха я отстранили от училище за три дни, а Софи — за един.

Конър беше пуснат по-рано, тъй като, докато ситуацията най-сетне се изясни, вече бе започнал последният час за деня и беше безсмислено той да се връща и да смущава занятията. Особено след караницата, която мнозина бяха видели и за която досега вероятно всички бяха чули.

Истината бе излязла наяве, цялата истина, включително и тормозът, на който Софи бе подложена и за който тя бе разказала с очарователно запъване под погледа на Конър, който нито за миг не бе свалил очи от нея.

Излязла бе наяве и лъжливата бременност благодарение на бащата на Миа, който бе заявил:

— Първо излъга, че Конър ти е направил бебе, и взе да го разправяш наляво и надясно, а сега и това? Господи, какво ще правя с теб?

Очевидно директорът бе от онези, които прекрасно знаят какво се случва в училището им, виждал бе Миа в действие, знаеше, че Софи е отличничка и звездата на хора, така че прекрасно бе разбрал ситуацията.

Ето защо, макар Софи също да бе наказана, задето беше блъснала Миа и я беше ритнала, Миа бе отнесла по-голямата част от наказанието, защото първа бе започнала, отказала бе да отстъпи, нахвърлила се бе и с пълно гърло сипела вулгарности, които никак не подхождали на една дама, първо по Конър, а после и по Софи.

Видяхме как Нийл подкара дъщеря си към колата и в мига, в който двамата вече не можеха да ни чуят, Алиса се обърна към дъщеря си:

— Страшна си! — заяви тя и я притегли в прегръдките си. — Толкова се гордея, че не даваш да ти се качват на главата.

Видях несигурната усмивка на гордост върху устните на Софи, докато отвръщаше на прегръдката на майка си. Прегръдка, на която бързо бе сложен край, когато Конър я улови над лакътя и нежно я дръпна от майка й.

Алиса отпусна ръце и го погледна.

— Аз ще заведа Софи вкъщи, госпожо Харпър — заяви той.

Господи.

— Ама… — започна Софи, но затвори уста, когато Конър впи очи в нея.

— Ще те заведа у вас — отсече той много по-твърдо от предишния път, а като се имаше предвид колко твърдо го бе казал тогава, сега гласът му беше корав като скала.

Божичко.

Софи изглеждаше ужасена. Ала после очите й се спряха на червеното петно върху бузата на Конър, което нейната ръка бе оставила. Без да иска, разбира се, но въпреки това го беше направила.

— Аз… Окей — прошепна, макар че всъщност нямаше избор.

Защото Конър отказваше да й даде такъв.

Направи го, като я улови за ръка и я задърпа по тротоара.

Ние ги проследихме с поглед, докато не свиха зад ъгъла на път за ученическия паркинг. Софи се обърна към нас с изражение, което не можах да разчета заради разстоянието, а после те изчезнаха.

В мига, в който те се изгубиха от очите ни, Алиса се обърна и ме погледна щастливо.

— Бас държа, че докато се прибере, момичето ми ще има вкуса на Спиър върху устните си — заяви тя възторжено.

Трябваше да положа усилие, за да не се разсмея.

— Исусе — измърмори Джейк и Алиса го погледна.

— Джейк, сладурче, ти не ги разбираш тези работи, но нека те светна. Виждаш ли, едно момиче никога не забравя първата си целувка. Това между тях двамата може и да не доведе до никъде, но то няма значение. Според мен Кон има достатъчно опит, за да й даде нещо хубаво. Той е умен. Сладък. Мил. И страшно си пада по нея. Така че до края на живота си тя ще си спомня за това и ще се усмихва. А за една майка, ами една майка знае, че когато момичето й има нещо такова, значи, се е уредило добре.

— Може ли да престанем да говорим за това? — помоли Джейк.

Алиса се усмихна широко и ме погледна.

— За един баща мисълта за първата целувка на дъщеря му пробужда дремещата му склонност към убийство. От мисълта, че момчето им се целува с някое момиче, пък ги обзема желание да започнат да купуват акции в някоя компания за детски играчки.

— Очевидно не можем да престанем да говорим за това — измърмори Джейк.

— Окей — смили се Алиса. — Да говорим за вас двамата и колко се радвам, че сте се разбрали. Това означава, че в събота ще си направим барбекю. Защото, доколкото я познавам моята Софи, ако й хрумне отново да издигне около себе си стената, която Конър сигурно ще прекара следващия час да събаря, тя ще го направи. — При тези думи Алиса вдигна пръст и го насочи към Джейк. — Доведи сина си, а аз ще забравя да взема нещо от магазина. Ще изпратя Софи да го купи, а ти ще го изпратиш да я закара. — Алиса се обърна към мен. — Разбира се, аз нищо няма да съм забравила, защото се надявам на Кон да му отнеме много дълго да я върне вкъщи, а няма да искаме да ни липсва нищо.

— Ти сериозно ли стоиш насреща ми и кроиш планове как да направиш така, че момчето ми да остане насаме с твоето момиче? — невярващо попита Джейк и Алиса сви рамене.

— Ако си оплете кошницата днес, няма да е нужно да се хабим и до събота вече ще са заедно.

— Отново питам, няма ли да престанем да говорим за това? — повтори Джейк.

Алиса го погледна право в очите.

— Окей, Джейк. Но нека ти кажа само още нещо. Знам, че човек никога не забравя първата си целувка, а ако тя се окаже хубава, никога не забравяш първото си гадже. — Тя се обърна към мен. — А да докопаш един Спиър, със сигурност е незабравимо.

Това беше мило.

И толкова вярно.

Джейк не каза нищо.

Аз също.

— Е, добре, сега трябва да бягам — заяви Алиса. — Оставих една клиентка с фолио на главата и силно се надявам Линдзи да се е погрижила за нея, иначе докато се върна, няма да й е останала коса. — Тя ни помаха и затича изящно към колата си на връхчетата на ботушите си с висок ток.

Проследих я с поглед, докато гърдите на Джейк не се изпречиха пред очите ми.

Моментът бе настъпил.

Или беше ядосан, или ставаше дума за нещо друго.

Затаих дъх и вдигнах очи.

— Звънна ми, докато бях в кабинета на директора, миличка. Нямаше как да вдигна.

Аз изпуснах дъха си.

Наистина нямаше никой друг като него.

— Всичко е наред — отвърнах.

— Готова ли си да говорим? — попита той.

Господи.

Толкова… го… обичах.

Ето защо отвърнах:

— Не.

Челото му се сбърчи и той настръхна.

— За теб е важно да не говориш за това — заявих. — А онова, което е важно за теб, е важно и за мен, така че ако не искаш да споделиш нещо, не е нужно да го правиш. Но ако няма да говориш за това, а би искал да обсъдим какво ще сготвя за веч…

Не довърших.

Не довърших, защото Джейк ме целуваше.

Тротоарът, на който стояхме, бе срещу прозорците на класните стаи, така че вероятно ни виждаха и ученици, и учители.

Това бе неприлично.

Ала мен не ме бе грижа.

Отвърнах на целувката му с цялото си същество.

Тя продължи известно време, преди Джейк да отдръпне глава едва на сантиметър и да заяви:

— Знаеш, че бих се целувал с теб навсякъде и по всяко време, стига да имам устата ти. Но някой трябва да прибере сина ми от училище. Кой ще го направи, ти или аз?

— Аз — отвърнах незабавно.

И тогава той ме дари с усмивка.

Минали бяха едва два дни.

Ала, господи, как само ми беше липсвала тя.

Амбър, която се бе прибрала преди десетина минути, след като си беше написала домашните у момичето Тейлър, влезе в кухнята и аз я погледнах.

Когато се върна, тя влезе през гаража и заварвайки ме да готвя, ме погледна с изненада, която отстъпи място на надежда и най-сетне на нещо, което не можах да разчета съвсем, преди да измърмори, че трябва да си остави нещата, и да хукне по стълбите.

През последните два дни много добре си бях давала сметка, че последствията от моята драма и нелепият и неуместен начин, по който бях пресилила всичко, засягат не само мен и Джейк, но и неговите деца.

Итън, когато отидох да го взема от училище, просто се бе покатерил в поршето, погледнал ме бе и бе заявил:

— Обядът беше гаден. Искам пица.

Така че с него всичко беше наред.

Конър пък ме беше видял с баща му в кабинета на директора. По лицето му беше пробягало облекчение, ала точно тогава се интересуваше повече от случващото се със Софи, а не с нас двамата.

Той все още не се беше прибрал — беше на работа и до края на смяната му оставаше половин час.

Един поглед към Амбър обаче бе достатъчен, за да разбера, че ще се наложи да се оправя с последиците от моите действия.

— Вечерята е готова. Итън повече не може да чака, а ще мине още известно време, докато брат ти се прибере — казах тихичко. — Искаш ли да ми направиш услуга и да му приготвиш една чиния, да я покриеш с фолио и да я пъхнеш във фурната, за да не изстива?

— Окей — измърмори тя, без да ме поглежда.

Не беше добър знак. Не я бях чувала да мърмори и да мънка, откакто бяхме сключили сделка преди седмици.

Отидох да извадя чинии от шкафа, чудейки се как да се справя с тази ситуация.

Спрях да се чудя, когато Амбър сама повдигна въпроса.

— Недей да разбиваш сърцето на татко.

Обърнах се към нея и видях, че стои до плота, приковала очи в мен, а хубавото й лице бе пребледняло. Виждах, че й е трудно.

Аз й бях причинила това и сърцето ми се сви от тази мисъл.

— Миличка… — започнах.

— Обичам те, Джоузи — заяви тя и сърцето ми престана да бие. — Ти си невероятна. Всички мислим, че си върхът. Аз, Кон, Ит. Наистина. Ти си готина. Държиш се страхотно с нас. Но най-важното е, че правиш татко щастлив.

Не откъсвах очи от нейните; харесваше ми онова, което казваше, но не и погледът в очите й.

Тя продължи:

— През последните два дни татко не беше щастлив.

— Амбър…

— Онази тъпа уличница Манди го заряза. Тъпата майка на Ит заряза и татко, и Итън. Ненормална работа. Татко е най-свестният тип на света. Но ние знаем. Аз и Кон знаем, че го направиха заради нас.

— Може и да не е така — казах меко.

— Така е — отвърна тя веднага. — Те искаха татко. Не нас.

Затворих уста, защото от Джейк бях научила, че е вярно.

Ала ме болеше, че Амбър и Конър също го знаят.

— Но ние останахме сплотени — заяви тя.

— Знам, прекрасна моя.

Амбър не кимна. С нищо не показа, че ми вярва.

Просто повтори:

— Недей да разбиваш сърцето на татко, Джоузи.

Поех си дъх, събрах смелост и се приближих до нея.

Тя не се отдръпна, затова взех лицето й между дланите си и го доближих до моето.

— С баща ти имахме неприятен разговор — започнах предпазливо. — И аз реагирах лошо. Нямам особено голям опит с връзките, прекрасно мое момиче, ала това не е извинение. Когато казвам, че реагирах лошо, имам предвид, че пресилих всичко. Но оттогава насам имах възможност да премисля и знам, че обичам баща ви, обичам и вас и знам, че няма да го направя отново.

Тя не ме докосна, нито каза нещо, но не извърна поглед от моя, затова реших, че е безопасно да продължа:

— Нещата няма да са винаги идеални, Амбър. Животът ни поднася изненади и както в света навън, така и между нас самите ще възникват и проблеми. Ала се надявам, че си изграждаме основа, която е достатъчно здрава, за да посрещне бурите на живота. През последните два дни научих, че трябва да бъда силна и да устоявам на тези бури. Толкова съжалявам, че си тръгнах. Не постъпих правилно. Единственото, което мога да ти обещая, е, че няма да го направя отново.

— Никога? — попита тя и аз се замислих, защото знаех, че отговорът ми е жизненоважен и че също така трябва да бъде напълно искрен.

Ала още докато мислех, знаех какъв ще бъде.

Знаех, че Джейк няма да ме удари. Няма да ме нарани с думи. Няма да ми изневери. Няма да ме излъже. Няма да играе хазарт, да краде, да пилее пари или пък да насилва и граби.

Ето защо знаех.

— Никога — обещах й и когато го направих, Амбър затвори очи и отпусна глава, така че челото й почиваше върху устните ми; ръцете й се вдигнаха и пръстите й се обвиха около китките ми. — Обичам те, мое сладко момиче — прошепнах аз до кожата й, държейки лицето й в шепите си.

След миг тя се отдръпна, улови погледа ми и стисна ръцете ми.

— И аз, Джоузи.

Усмихнах й се.

Тя ми се усмихна в отговор.

Слава богу!

Пуснахме се и аз отново се заех с чиниите. Подадох й една и тя се зае да я напълни за Конър, а аз отидох да извадя прибори от чекмеджето.

Тъкмо броях вилиците, когато телефонът в задния й джоб се обади. Имаше съобщение.

Вдигнах очи към нея и видях как го извади, погледна го и отново го мушна в джоба си.

Странно.

Обикновено отговаряше на съобщенията си незабавно, освен ако не беше в училище.

— Всичко наред ли е? — попитах.

— Аха.

— Амбър — повиках я, усетила как е настръхнало тялото й.

Тя ме погледна.

— Всичко наред ли е?

— Мама ми досажда.

Не бях сигурна как да продължа, затова подходих предпазливо:

— Как по-точно?

— Иска да идем на кино през уикенда.

— А — промълвих аз.

— Отказах й, а тя сякаш не схваща. Не че ми предложи втори път да идем на кино. Просто ми праща съобщения и ме пита как съм. Искам ли да пием кафе. Дори ми изпрати снимка на един пуловер в „Лъки“, който според нея щял да ми стои добре, и ме попита дали го искам.

— А ти? — подканих я, когато тя замълча.

— Писах й „Все тая“.

— А пуловерът хареса ли ти?

Амбър се съсредоточи върху чинията за Конър.

— Ами готин беше.

Усмихнах се широко и отидох да взема салфетки от килера.

— И на Конър досажда — съобщи ми тя, докато отивах натам.

— Така ли? — обадих се от килера.

Когато излязох, почувствах очите й върху себе си и я погледнах.

— Ти си го направила — заяви тя.

Не беше обвинение, макар че донякъде беше.

— Да — признах си откровено и лицето й придоби упорито изражение.

— Ще взема пуловера, Джоузи, защото е готин. Но няма да ходя с нея на кино или на кафе, или на каквото и да било.

— Ти си решаваш, прекрасна моя — отвърнах и се върнах до плота.

— Ако я видиш, можеш да й кажеш.

Нямаше да сторя нищо такова. Затова не отговорих.

— Джоузи?

Погледнах я.

— Обичам те, но понякога си голяма напаст.

Аз се усмихнах.

Амбър ме изгледа в продължение на един миг.

И се усмихна в отговор.

Гласът на Джейк, когато ме предупреди, бе нисък и дрезгав по начин, който обожавах.

— Ако не искаш да видиш резултата от усилията си в устата си, най-добре ела тук, бейби.

Очите ми се вдигнаха към него, докато устните ми се плъзгаха по пениса му, засмуквайки го по пътя си и обръщайки с крайчеца на езика си долната част на главичката му всеки път щом стигнех до върха.

Краката му от двете ми страни се напрегнаха, едно мускулче на челюстта му потръпна; очите му, впити в мен, горяха.

Прекрасно познавах тези признаци, затова отдръпнах устата си от него, плъзвайки нагоре юмрука, който до този момент бе обвит около основата му. След това го пуснах и се плъзнах нагоре по него, задържайки се за миг върху плочките на корема му. Върху зърната му. Върху гърлото, шията, ушите му.

Докато стигна до края, вече го бях възседнала. Бях заета с ухото му, когато почувствах как връхчето на пениса му се плъзва във влагата между краката ми.

Отърка се в клитора ми и аз изохках, а после той обви ръка около кръста ми, отдръпна пениса си и миг по-късно ме натисна надолу, изпълвайки ме докрай.

Вратът ми се изопна.

Той зарови другата си ръка в косата на тила ми и ни задържа свързани, докато се претъркулвахме.

И ето че вече беше отгоре ми, тласъците му — бавни и прекрасни, устата му — впита в моята, езикът му — дълбоко в мен, вкусващ, пиещ, ала едновременно с това — даряващ толкова много.

Ръката ми се плъзна по кожата му, единият ми крак се обви около ханша, а другият — около бедрото му, докато отвръщах на целувката.

Тласъците му се ускориха, все така прекрасни, засилващи насладата; прекъсна целувката ни, но не отмести устни от моите, дъхът му се смесваше с моя, очите му не пускаха моите.

Задържах ги и стаен в тях, видях огъня, който той разпалваше в мен, и онзи, който аз разпалвах в него. Ала имаше и още нещо. Пламък, който никога нямаше да угасне.

Обичта му към мен.

Виждайки я, аз още по-силно го стиснах с крака, повдигнах хълбоци към него и зарових ръка в косата му.

— Обичам те, Джейк — прошепнах и в мига, в който го направих, тласъците му станаха още по-бързи, неизразимо по-прекрасни, дишането ни — още по-тежко.

— Мамка му, бейби — прошепна той в отговор.

— Обичам всичко у теб.

— Мамка му, Джоузи — простена той.

То се засилваше все повече и тялото ми се напрегна около него, очите ми вече не бяха фокусирани, когато то започна да ме завладява и аз бях готова да му се отдам.

— Джоузи — чух името си и опитах да се съсредоточа, но не можах.

Исках да му се отдам. Исках онова, което той можеше да ми даде, всеки път, понякога по-грубо, понякога по-бързо, понякога по-бавно, понякога по-сладостно, понякога по-дълго, ала винаги го получавах, защото Джейк винаги ми го даваше.

И го исках сега.

— Миличък — изскимтях.

— Гледай ме, докато ти казвам, че те обичам — нареди той.

Цялото ми същество се съсредоточи върху мъжа, когото обичах и който също ме обичаше, миг преди той да изрече думите:

— Обичам те, бейби.

Чух ги по начин толкова разтърсващ, че ги почувствах и усещането ме доведе до върха, и аз изкрещях, ала звукът бе удавен, когато устата му взе моята в дълбока целувка.

Няколко минути по-късно той потъна мощно в мен и остана така, заглушавайки стона си по същия начин, по който бе удавил моя вик.

Разбрах, когато то го напусна, защото отново започна да ме целува.

А аз отново отвърнах на целувката му.

Беше бавна. Ленива. Проточи се дълго, дори след като Джейк излезе от мен. А после устните му започнаха да целуват шията ми, ключицата, улейчето между гърдите, ребрата, корема ми.

Обсипваше ме с целувки. Разливаше любовта си навсякъде.

Затворих очи и дадох всичко от себе си, за да остана свързана с него, пръстите ми бяха заровени в косата му, ръката ми — почиваща на врата му, докато Джейк ми даваше всичко.

Най-сетне той ме покри с едрото си тяло и се взря в очите ми.

— Трябва да ти кажа нещо.

Гласът му беше глух, ала решителен и аз разбрах какво ще ми каже.

Разбрах какво ще ми даде.

И знаех, че не се нуждая от него.

— Не, не трябва — побързах да кажа.

— Бейби…

— Не е нужно, Джейк.

— Този миг, тялото ти под моето, косата ти — разпиляна върху възглавницата ми, дрехите ти — пръснати по пода ми… имал съм го толкова пъти и все още не мога да повярвам.

Затворих уста, гърлото ми се сви, в очите ми запариха сълзи.

— Аз бях този, който отказваше да се запознае с теб.

О, господи.

— Миличък…

— Лиди ме молеше… мамка му, дори не знам колко пъти. Всеки път, когато ти й дойдеше на гости, със сигурност. — Дори си измисляше причини да те покани, за да можем да се запознаем. Опита всичко, за да се случи. Даде ми имейла ти. Дори ми даде името ти в скайп и каза, че ще ни запознае по шибания интернет.

— Миличък, не е нужно да…

— Първия път, в който прекрачих прага на Лавандуловата къща, погледнах наляво и видях снимката ти зад дивана… — Той поклати глава. — Бях със Слоун, нещата не вървяха добре, но въпреки това си оставам истински задник, защото един-единствен поглед към снимката ти бе достатъчен, за да се влюбя в теб.

Мили…

…боже.

Една сълза се плъзна от крайчеца на окото ми и Джейк я улови с палец, но продължи да разказва:

— С всяка дума, която Лиди казваше за теб, ставаше още по-лошо. Потъвах по-дълбоко. И заради това знаех, че ако те видя, ако стисна ръката ти, ако ти не пожелаеш онова, което можех да ти предложа, то щеше да ме убие. Ето защо не можех да допусна да се случи.

Плъзнах ръце по гърдите му и взех лицето му между дланите си.

— Лиди настояваше. Но не ме караше насила. Разбираше ме. Знаеше. А аз знаех, че то я измъчва. Затова не се отказваше. Подари ми твоята снимка. А после ми даде писмата ти.

— Джейк…

— Опознах те. Разбрах те. Тя ми даде всичко от теб. И понеже го имах, исках да си намериш нещо по-добро.

О, господи.

— Моля те, миличък.

— Исках да имаш онова, за което мечтаеш. Някой нежен, търпелив, изискан, преуспял мъж. А това не бях аз.

Две сълзи се отрониха от крайчетата на затворените ми очи и се търкулнаха по слепоочията ми.

Джейк ги улови с палци и аз го погледнах.

— Пропилях години — прошепна той дрезгаво, по лицето му се бе вдълбало съжаление.

— Недей — прошепнах и аз.

— Ако не бях оплескал всичко, бих могъл да имам дете от теб.

— Недей — умолявах го, стиснала лицето му между дланите си.

— Нямах представа, че е възможно да ме поискаш.

— Ти си всичко.

Той поклати глава.

— Не съм. Имам три деца от две различни жени, три бивши съпруги, спортна зала, която едва се крепи, и шибан стриптийз клуб, благодарение на който успявам да си поема глътка въздух и да осигуря на децата си коли и дрехи, и каквото още им трябва. От опит знам, че не са много жените, които биха поискали всичко това. Мен — да, мен биха взели. Ала останалото — не искат да имат нищо общо. А с теб бе дори повече от това. Не мога да те настаня в първа класа на самолета и да те заведа навсякъде, където поискаш, винаги когато пожелаеш.

— Защо бих искала да ходя, където и да било, когато мога да бъда тук с теб?

Той примига.

— Никога не съм искала нищо, освен теб, Джейк — казах и когато той продължи да се взира в мен, без да пророни и дума, продължих: — Исках те още преди да те срещна. Някой красив и силен, грижовен и страстен. Ти си всичко, което някога съм искала, миличък.

— Бейби. — Той долепи за миг чело до моето, а после вдигна глава и продължи: — Помисли си какъв беше животът ти преди. Помисли и какъв е моят. Не разбираш ли защо мислех така?

— Определено. Но нима ти не разбираш, че единственият човек, който ме познаваше, който познаваше истинското ми Аз, който знаеше какво искам, от какво се нуждая… именно този човек те избра за мен?

Той не каза нищо и аз го приех за „да“.

— Постъпил си така, както си мислел, че трябва — казах тихичко. — То е в миналото. В крайна сметка моята мечта се сбъдна. И се надявам, след като ме обичаш, че ти също имаш онова, което искаш. А сега може ли да оставим това зад нас и да продължим напред?

— Знам, че си искала деца, Джоузи.

— И ето че ги имам, Джейк.

Усетих как тялото му върху моето се напрегна и се възползвах, за да притегля лицето му към устните си, преди отново да отпусна глава на възглавницата.

— Благодаря ти, че ми даде това, миличък. Не беше нужно да го правиш, но сега, когато го имам, ще го скътам в себе си и ще го пазя като скъпоценен дар. Всичко това. Но сериозно, може ли да оставим тази тема зад нас и да продължим напред?

— Ще боли, бейби, сега, когато те имам, когато имаме всичко, да знам, че бих могъл да го имам по-отдавна, да ти го давам по-дълго, да ти дам дори повече — само ако не бях такъв идиот.

Усмихнах му се и отвърнах:

— Сега ще бъде още по-хубаво.

Той се взря в очите ми и прошепна:

— Мамка му, обичам те.

Никога нямаше да ми омръзне да го чувам.

Никога.

Нито дори с тази ругатня.

— И аз те обичам — отвърнах. — А сега ще ти бъда задължена, ако станеш от мен, за да мога да се измия и да поспим. Шест часът идва бързо, а утре трябва да наема вътрешен дизайнер. Ще се преместим в спалнята на баба на горния етаж. Тя си има баня, защото сега е доста досадно да трябва да минавам по коридора на пръсти, за да не събудя децата, когато искам да се изкъпя, след като сме правили любов.

Най-сетне очите му се усмихнаха.

— Местим се в Лавандуловата къща?

— Домът ти е прекрасен, Джейк, и ти си го направил такъв със собствените си ръце. На децата им харесва тук. На мен също. Ала на всички ще ни хареса още повече, ако бъдем с баба.

— Да — прошепна той и прокара палец по слепоочието ми.

— Но едва след като обзаведа наново основната спалня. Всички онези цветя… — Поклатих глава върху възглавницата, без да довърша и в отговор получих още една усмивка и още едно „Да“.

— А сега, ще станеш ли от мен? — попитах отново.

— И да, и не.

Това ме обърка и аз наклоних глава на една страна.

— Моля?

— Това е „не“-то — заяви той миг преди да ме целуне, дълго, дълбоко и сладостно, а после вдигна глава и довърши: — А сега ще си получиш и „да“-то.

Засмях се тихо, а той се претърколи настрани.

Тогава бе мой ред да се наместя върху него и като се приведох, аз целунах корема му, ребрата, мястото между гърдите, ключицата, шията му.

Обсипах го с целувки, разливайки любовта си навсякъде.

Когато свърших и надникнах в очите му, разбрах, че я бе почувствал.

И това му харесваше.

Затова го целунах по устните, след което станах от леглото и отидох в банята.

Измих се и си облякох една нощничка, преди да се пъхна обратно в леглото.

Той угаси лампата, след което ме притегли към себе си ние се наместихме удобно.

Сгуших се до него и измърморих:

— Определено трябва да се преместим в спалнята на баба, дори само заради банята.

— Аха.

Наместих се още по-удобно, а той ме прегърна още по-силно.

— Обичам те, миличък — прошепнах до кожата му.

— И аз, Готина — отвърна той.

Усмихнах се и броени минути след това, сгушена в моя мъж, потънах в сън.

— Ехо! Джоузи! — долетя до мен викът на Джейк.

Беше рано следобед на следващия ден и аз бях в светлата стая, опитвайки се да намеря диктофон.

— Светлата стая! — провикнах се в отговор, докато преравях нещата в бюрото на баба, мислейки си, че утре трябва да се заема с тази бъркотия и да въведа малко ред.

Трябваше да го направя, защото не само че си бях уговорила срещи с двете компании за вътрешен дизайн в окръга, но и бях позвънила в Ню Йорк и бях започнала преговори за работа при онзи дизайнер. Той обмисляше предложението ми за едноседмични посещения веднъж на всеки шест седмици, през които да провеждам всички необходими срещи, както и много ограничени пътувания за дефилета и други такива.

Така че, ако условията ми бъдеха приети, щях да се нуждая от подредено бюро.

Нямах търпение да започна да работя в светлата стая и да бъда с баба, докато го правя.

Ето защо наистина се надявах условията ми да бъдат приети.

— Бейби — чух гласа на Джейк и когато вдигнах очи, го видях на площадката на спираловидното стълбище.

— Здравей, миличък.

— Как мина? — попита той и се приближи.

— Две срещи с дизайнери за утре. Освен това се обадих в Ню Йорк. Обмислят условията ми — обясних и продължих да търся из бюрото на баба.

Усетих как Джейк спря до него и каза:

— Много добре. Какво правиш?

Взех плика със записа и му го подадох.

Той погледна почерка отгоре и надникна вътре, преди отново да вдигне очи към мен.

— От Лиди?

— Беше в сейфа й в банката — обясних.

— Мамка му — измърмори той, а аз отново се заех с чекмеджето, което преравях.

— Търся диктофон, за да го изслушам.

Не открих нищо, но за сметка на това чух как Джейк отвори друго чекмедже, за да ми помогне.

— Ето — каза той броени секунди по-късно.

Погледнах го и видях, че държи диктофон.

И изведнъж почувствах, че не мога да си поема дъх.

— Бейби — повика ме той и аз вдигнах очи. Неговите обходиха лицето ми и гласът му омекна, когато предложи: — Не е нужно да го правим веднага.

Поклатих бавно глава и след като ме погледа изпитателно в продължение на няколко дълги секунди, той кимна, пъхна касетката в диктофона и като ме улови за ръка, ме отведе до мястото на прозореца.

Съвсем в свой стил ме настани така, както на него му се искаше: той бе зад мен, краката му — от двете ми страни, гърбът ми — облегнат о гърдите му, ръцете му — обвити около мен, обгръщайки ме в силата, в закрилата, в сигурността му.

Поех си дълбоко дъх и отпуснах ръце върху неговите, прегърнали ме през кръста.

— Готова ли си? — прошепна той в ухото ми.

— Да — прошепнах аз, зареяла поглед в морето.

Нещо изщрака, последваха няколко секунди тишина и ето че чух гласа на баба.

„Джоузи, слънчице — каза тя. — Ако слушаш това, мен вече ме няма.“

Аз стиснах очи.

„А ти вече си срещнала Джейк.“

Отворих очи; ръцете на Джейк ме притеглиха още по-плътно към него.

„В мига, в който го срещнах, разбрах, че е съвършен за теб. А от изражението му, когато видя снимката ти, разбрах, че ти си съвършена за него.“

Господи.

Странен звук се откъсна от гърлото ми, когато преглътнах сълзите, които ме задавиха. Обърнах се, обвих ръце около Джейк и зарових лице в шията му, все така загледана в морето и заслушана в обичния глас на баба.

„Вероятно — продължи тя — Арни вече ти е прочел завещанието ми. Навярно си объркана и дори разтревожена. Не искам да ти причинявам болка, но дори и след като се опита да ме увериш, че си доволна от живота си, аз се безпокоях. Не исках да бъдеш просто доволна, слънчице. Исках да бъдеш щастлива. Ето защо направих онова, което смятах за необходимо, за да бъдеш щастлива. Дадох те на Джейк и по този начин, дадох Джейк на теб.“

Отново притиснах чело в шията на Джейк.

„Той ще те направи щастлива, моя скъпоценна Джоузи.“ Една сълза се търкулна по бузата ми и сякаш я бе усетил, Джейк ме прегърна още по-силно.

„Сега, има някои неща, които трябва да знаеш. — Гласът на баба изведнъж стана делови. — Конър, най-големият син на Джейк, има склонност да колекционира момичета. Смятам, че сред момчетата на неговата възраст това не е нещо необичайно. Но според мен при Конър е по-различно. Възхищава се на баща си, но е много интелигентен и мисля, че е видял колко нещастен е бил той в любовта и затова търси правилното момиче. Но по неправилния начин. Трябва да се погрижиш за това.“

Не можах да сдържа кискането, надигнало се в гърлото ми при тези думи; в гърдите на Джейк отекна смях.

„Освен това, не очаквай да го чуеш от него, понеже предпочита да тъпче тялото си с нещо, което нарича белтъчини и въглехидрати, или с други думи — месо и хляб, но той се нуждае от зеленчуци и макар да ми отне известно време, открих, че обича грах.“

— Грах — прошепнах, чудейки се защо все още не бях сервирала грах и знаейки, че щях да го направя тази вечер.

„Амбър, дъщерята на Джейк — продължи баба, — е запленена от един неподходящ млад мъж. Тя е много мила, но и понятие си няма колко е красива. Смята, че е извадила късмет, понеже е привлякла вниманието му, и изобщо не разбира, че е обратното. Трябва да откриеш начин да й го обясниш и да я измъкнеш от тази ситуация. От онова, което ми е разказвала, знам, че този Ноа не е достоен за нея, ала така и не мога да я накарам да го проумее. Моля те, погрижи се за това, защото Амбър заслужава нещо по-добро.“

Широка усмивка се разля по лицето ми, а тялото на Джейк се разтресе от смях.

„И най-сетне Итън, най-малкият син на Джейк… какво ли мога да ти кажа за това мило момче? Няма кой знае какво, освен че е мило момче, което се нуждае от майка.“

Усмивката ми се стопи, а Джейк престана да се смее. „Погрижи се за това, слънчице — нареди баба. — И докато го правиш, внимавай за диетата му. Той расте и е разбираемо, че почти непрекъснато е гладен. Ала понякога прекалява. Сложи край на това, става ли?“

Топлина се разля по тялото ми, когато Джейк отпусна брадичка върху главата ми и ме притисна до себе си.

„Много неща мога да ти кажа за Джейк — отбеляза баба, — но имам чувството, че няма да е нужно да бъдат изречени с думи. То е, защото изобщо не се съмнявам, че Джейк ще ти покаже всичко, което трябва да бъде казано. Просто искам да те окуража, мое скъпоценно момиче, да му позволиш да ги каже по своя си начин. Кълна ти се… кълна ти се, Джоузи, че ще искаш да ги чуеш.“

Пръстите ми се свиха в пуловера на Джейк.

„Момичето ми, искам да знаеш и винаги да помниш, че никога не е късно да потърсиш щастието си, и независимо какво ти е причинил животът, никога не е късно да го откриеш. Моля те, не се обиждай, когато ти кажа — знам, че се криеш. Знам и защо. Разбирам го, слънчице, но е време да излезеш на светло. А аз открих един специален човек, който да те води. Моля те, Джоузи, улови ръката на Джейк и му позволи да ти покаже пътя към щастието.“

Сълзи се стичаха по бузите ми, когато Джейк зарови брадичка в косата ми.

„И най-накрая, обичам те, Джоузи. Знам, че това, което ти казах току-що, е вярно, защото много неща ме споходиха в живота, неща, заради които повярвах, че никога няма да позная нищо, освен една тиха удовлетвореност. А после в живота ми се появи ти и аз открих истинското щастие.“

Хлип разтърси тялото ми и Джейк ме придърпа към себе си, така че отново да заровя лице във врата му.

„Благодаря ти, слънчице — меко каза баба, — задето беше светлината на живота ми. Ти си най-скъпото за мен от мига, в който се роди, сега, когато седя и ти казвам всички тези неща, и до мига, в който поема последния си дъх; ще те обичам и след това. Защото ти си истинско съкровище, моя Джоузи. Винаги си била и винаги ще бъдеш.“

Риданията ме задавяха, сълзите ми се стичаха по бузите и мокреха врата на Джейк.

„Кажи на Джейк, Конър, Амбър и Итън, че заемаха много специално място в сърцето ми, слънчице. Знам, че ще ти бъде тъжно да узнаеш, че когато ти не беше с мен, макар животът ми да беше пълен, нерядко усещах празнота. Докато не се запознах с тях и те не изпълниха дните ми с такава красота. Такава огромна красота.“

— Исусе — промълви Джейк дрезгаво.

Разбрах какво означава това и го прегърнах с обич.

„Знам, че те ще направят същото и за теб, Джоузи, стига да им позволиш.“

Поех си дълбоко дъх, мъчейки се да овладея сълзите си.

Безуспешно.

„Сбогом, мое скъпоценно момиче — каза баба и сълзите потекоха още по-неудържимо по бузите ми. — Винаги ще те обичам. Изцяло и завинаги.“

Разнесе се ново изщракване, а после тишина, нарушавана единствено от моето хлипане.

Разбрах, че Джейк бе оставил диктофона настрани, когато ръцете му ме прегърнаха още по-силно и едната му длан се зарови в косата ми, подкрепяйки ме, милвайки ме, утешавайки ме.

Не знам колко дълго ме държа така, може би минути, може би часове, докато сълзите ми най-сетне пресъхнаха.

А той продължаваше да ме държи в прегръдките си.

Очите ми пареха, а гърлото ми дращеше, когато устните ми най-сетне се раздвижиха:

— Тя ми даде всичко.

— Да, бейби — отвърна Джейк.

— А после умря и отново ми даде всичко.

Усетих как тялото му потръпна.

— Да, Готина, и на мен даде същото.

Да, баба и на Джейк даде същото.

Затворих очи за миг, а после ги отворих, отдръпнах се лекичко и повдигнах глава, за да уловя погледа на своя мъж.

— Трябва да се измия и да отида да прибера Итън.

Джейк дълго се взира в очите ми.

А после, пред омагьосания ми поглед, неговите очи, които до този миг бяха необикновено буреносно сиви, придобиха прекрасен светлосин цвят.

И се усмихнаха.

[1] Първата пицария в света. — Бел.прев. ↑

[2] Верига магазини в САЩ, които поддържат по-ниски цени, като изкупуват леко дефектни или изостанали от предишни сезони дрехи от други вериги. — Бел.прев. ↑

[3] Дълбоко гърло е псевдонимът, даден на тайния източник на информация в скандала „Уотъргейт“, довел до свалянето от власт на американския президент Ричард Никсън. Самоличността му остава в тайна в продължение на повече от трийсет години и е разкрита едва през 2005 г. — Бел.прев. ↑

ЕПИЛОГ

ИЗЦЯЛО И ЗАВИНАГИ

— Готово ли е? — попита Джейк.

Арни кимна с усмивка.

— Всичко е тук.

Джейк сведе очи към плика, който Арни му подаваше, чудейки се как нещо толкова огромно може да се побере в най-обикновен плик.

— Татко!

Гласът на Итън го накара да погледне натам. Облечен в малък смокинг, синът му се носеше към него с такава скорост, че не успя да спре и се блъсна в баща си.

Джейк не помръдна, задържайки го да не падне, и сложи ръка на рамото му.

Итън вдигна очи към него и попита развълнувано:

— Вътре ли е?

Джейк сведе очи към сина си и запечата изражението му в паметта си, надявайки се с цялото си сърце никога да не го забрави.

— Да, приятелче, вътре е.

— Жестоко — задъхано каза Итън, след което отскочи назад и заяви: — Отивам да доведа Кон и Амбър. Може ли да го направим сега? Може ли?

Разбира се, че можеше.

— Абсолютно — отвърна баща му и още преди да бе довършил, Итън хукна нанякъде.

— Това вероятно е най-прекрасният подарък, правен някога — заяви Арни и Джейк се обърна към него. — За мен бе чест да помогна.

Джейк му се усмихна.

— Все още възнамерявам да ти платя за работата.

Арни поклати глава.

— О, не, Джейк. Това е моят подарък за теб и Джоузи. И за децата ви в този щастлив ден.

Преди Джейк да успее да възрази, Арни го потупа по рамото и се отдалечи.

Джейк го проследи с поглед, а после се обърна и очите му обхванаха простора наоколо.

В задния двор на Лавандуловата къща бяха опънати бели шатри; и те, и масите, подредени навън, бяха украсени с букетчета от лавандула, откъсната от храстите около къщата, бели рози и момини сълзи.

Морето искреше под слънцето.

Градината беше засадена, но все още не се виждаше друго, освен плодородна тъмна почва, нашарена от наскоро покарали зелени филизи.

Глицинията, която обвиваше беседката, бе отрупана с цвят, ала пролетният бриз бе откъснал много от лилавите й венчелистчета и те се сипеха като конфети. Всъщност, когато преди четиресет минути бе целунал Джоузи под тях, след като тя бе обявена за негова съпруга, силен повей на вятъра бе разпилял цветчета навсякъде.

Не че той ги беше видял. Прекалено бе зает да целува съпругата си. Алиса обаче му беше казала за това, показвайки им снимката, която Джуниър бе направил на телефона си, с думите, че е „направо жестоко“.

От онова, което бе видял на снимката, Джейк бе принуден да се съгласи.

Обърна се на другата страна и забеляза, че Итън бе намерил сестра си и бе успял да я откъсне от Алекси, двамата Тейлър и Кийран Уентуърт. Което означаваше, че бе успял да я откъсне от прегръдката на Алекси, който бе обвил ръка около кръста й, досущ както бе направил Кийран с Тейлър.

Джейк се усмихна широко.

Момичето Тейлър беше поразително красива, вярна и мила млада жена, която всеки мъж би се радвал да спечели.

И все пак.

Заслугата беше на Джоузи.

Джейк погледа как най-малкият му син и дъщеря му, облечена в лавандулова шаферска рокля, прекосяват моравата и се обърна да види накъде отиват.

Също в смокинг, Конър седеше край една от масите; Софи бе до него и той бе преметнал ръка през облегалката на белия й стол.

Джейк смяташе, че Софи доста прилича на Джоузи, затова изобщо не се бе изненадал, че когато най-сетне се събраха, нещата между двамата бяха потръгнали прекрасно и продължаваха по същия начин. Конър беше щастлив. Софи беше щастлива. Алиса бе във възторг. Дори Джуниър се справяше. Също като Джейк, когато ставаше въпрос за това, дъщеря му да си има гадже, и той не беше на върха на щастието, но се справяше.

След няколко месеца Конър щеше да отиде в Бостънския университет, което щеше да е гадно.

За щастие, Джейк бе напълно сигурен, че синът му често ще си идва вкъщи. За да види баща си, семейството си и момичето си.

Ръката на Конър лежеше върху облегалката на Софи, ала очите му бяха вперени в брат му и сестра му.

Знаеше, че е време.

Бяха го планирали.

Всички заедно.

Затова, още преди Амбър и Итън да стигнат до него, Конър се обърна към момичето си и прошепна в ухото й нещо, което я накара да се усмихне.

След това я целуна леко, изправи се и погледна към баща си.

Джейк му кимна.

Конър му отвърна със същото и тръгна към него, а баща му се огледа наоколо, макар да знаеше къде е тя.

Докато го правеше обаче, видя Дона, седнала до Алиса. Алиса, и тя облечена в шаферска рокля, говореше нещо. Дона се усмихваше.

Най-сетне се беше взела в ръце и макар да бе отнело известно време, усилията, които бе положила, се бяха увенчали с успех.

Конър и Амбър не ходеха да нощуват при майка си, но се виждаха, при това често.

Джоузи обаче не се беше задоволила с това, а бе пристъпила към втората част от плана си, което бе довело дотам, че Дона им гостуваше за вечеря (рядко, но се случваше, обикновено за специални случаи, като рождени дни или Великден).

Джоузи бе върнала на двете му деца тяхната майка.

Дона бе свършила най-тежката част от работата, трябваше да й го признае. Беше преглътнала гордостта си и го беше направила.

Ала Джоузи бе катализаторът.

Очите на Джейк продължиха да обхождат гостите, които си приказваха, пийваха и хапваха тузарска храна от сребърни подноси, които сервитьори разнасяха наоколо.

Видя Бърт. Трой. Мики. Кърт. Пърл. Джуниър. Преподобния Флетчър със съпругата му Рут. Родителите на момичето Тейлър. Родителите на момчето Тейлър. Почти всички членове на спортната му зала. Всички от охраната на клуба и техните жени. Всичките му танцьорки и техните мъже. Цял куп хлапета от детската боксова лига с родителите си.

Сред гостите от Магдалийн видя и гримьора Жан-Мишел Дюшан, супермодела Акади и вокалиста на „Баунс“ Лавон Бъркет. Да не говорим пък за някои страшно известни дизайнери (Амбър направо беше пощуряла, когато бе научила, че ще дойдат), както и още музиканти (всичките му деца бяха пощурели, когато бяха научили, че ще дойдат).

Най-сетне видя и Джоузи. Застанала близо до скалата, на фона на морето, тя слушаше Амант, а лицето й грееше в усмивка.

За кой ли път Джейк си каза, че роклята й е невероятна. Помисли си го в този миг, помислил си го бе и преди един час, когато тя бе излязла от къщата и водена от Том, бе поела по стъпките на Алиса и Амбър, към Джейк, който ги чакаше, с момчетата си от двете му страни.

Дизайнерът, за когото Джоузи работеше, я бе създал специално за нея.

Беше бяла и я обгръщаше плътно от раменете до коленете. Без ръкави, с V-образно деколте и дълбоко изрязана на гърба, на коленете тя се разширяваше в пищна, но елегантна тюлена феерия.

Цялата рокля бе покрита с дантела в наситен лавандулов цвят, която преливаше в тюла.

Джоузи изглеждаше точно такава, каквато беше наистина.

Истинска класа.

Истински стил.

Съвършена красота.

Само дето косата й бе вдигната.

Изглеждаше невероятно, но той щеше да се погрижи да я разпусне при първата удала му се възможност.

Децата му се скупчиха около него и отвлякоха вниманието му.

— Кон — обърна се той към големия си син, — направи ми услуга и намери една химикалка.

Конър бръкна във вътрешния джоб на смокинга си и извади химикалка.

— У мен е.

Джейк му се усмихна.

— Татко! Да го направим! — настоя Итън нетърпеливо и Джейк сведе очи към най-малкия си син.

Да.

Нямаше търпение.

Подаръкът беше и за него, както и за Джоузи. Беше за Джейк, а също и за Конър и Амбър.

Ала най-вече — за Джоузи.

И Итън.

А онова, което неговото момче и неговата жена искаха, Джейк искаше да им го даде.

Ето защо вдигна глава и се провикна:

— Ей, Готина!

Джоузи обърна лице към него и дори от това разстояние, той видя воалът, обточен с диамантите и аметистите на баба й, да проблясва край ушите й.

С помощта на Амбър, неговите диаманти и аметисти бяха тези, които проблясваха около шията и китката й.

Грамадният диамант, който бе надянал на пръста й на Коледа, пред очите на децата си, също бе от него. Както и халката, инкрустирана с диаманти, която бе сложил на пръста й днес.

Джоузи бе завела Амбър в Ню Йорк, за да види роклята й. Пак Амбър бе отишла с Джейк, за да изберат бижутата. И накрая именно тя бе дала огърлицата и гривната на Джоузи по време на приготовленията, защото и Амбър, и Алиса, и Джоузи отказваха да му позволят да види своята жена, преди тя да поеме към олтара.

Което доста го беше подразнило. Той обичаше традициите на Коледа, Деня на благодарността, Хелоуин.

Но не обичаше да спи без своята жена.

Стратегията им обаче се бе оказала правилна. Роклята беше невероятна, ала още по-невероятно бе да я види в нея за първи път, докато тя върви към него, за да му стане съпруга.

Джейк вирна брадичка, за да й даде знак, че иска тя да си докара задника при него.

Не можеше да я види как извърта очи, но знаеше, че го е направила.

След това каза нещо на Амант и Джейк едва преглътна смеха си, когато се отправи към него и се препъна в тюла около краката си или пък токчето на адски скъпите й обувки заседна в тревата и тя политна напред.

За щастие, Амант я улови, но Джейк видя, че устните й помръднаха и разбра, че й се бе изплъзнало едно „Да му се не види“.

Сладка.

Непохватна.

Неговата жена.

Неговата съпруга.

След като предотврати нещо, което би могло да се смята за истинска сватбена катастрофа, Амант очевидно прецени, че е необходимо да съпроводи Джоузи през моравата.

— Повика ме? — попита Джоузи, когато дойде при тях, и Джейк се ухили — първо на нея, а после и на Амант.

— Благодаря, мой човек.

— Петната от трева никак нямаше да подхождат на тази рокля — отвърна Амант.

Това бе вярно и Джейк отново преглътна надигналия се в гърдите му смях. Децата му обаче не го направиха и той за трети път трябваше да се сдържи да не се разсмее, когато видя как Джоузи извъртя очи.

След това обви ръка около кръста й, притегли я към себе си и каза:

— Децата искат да ти дадат сватбения ни подарък.

Раздразнението й начаса се изпари и тя се обърна към Конър, Амбър и Итън, грейнала в усмивка.

— Колко забавно!

Само ако знаеше!

Амбър прехапа устна.

Конър се усмихна на баща си.

Итън се втурна към тях, улови ръката на Джоузи и я задърпа към къщата, като почти изкрещя:

— Хайде!

Джоузи обърна щастливи, ала любопитни очи към Джейк, преди да позволи да бъде отведена в къщата.

Итън държеше едната й ръка, Джейк другата, а Конър и Амбър ги следваха.

Джейк се ухили на Амант, докато се отдалечаваха, и Амант му се ухили в отговор.

Итън ги вкара в дневната. Тя изобщо не изглеждаше различна, не бяха променени и дневната, трапезарията, кухнята, светлата стая, работната стая, оранжерията и спалните за гости.

Ала откакто се бяха нанесли след Коледа, стаите на Амбър, Конър и Итън бяха променени по техен вкус. Джоузи се беше погрижила за това.

А в спалнята на Джейк и Джоузи на последния етаж не бе останало нито едно-единствено цвете. Сега тя бе издържана в сиво, кремаво и нещо, което според Джоузи се наричало кафява охра. Беше много стилна. Чаршафите бяха направо приказни. Всяка нощ, когато си легнеше със своята жена, Джейк имаше чувството, че е в петзвезден хотел. И понеже децата му бяха един етаж под тях, а къщата бе солидно построена, с дебели стени, затвореха ли вратата, двамата можеха да бъдат шумни колкото си искат, докато той я чукаше.

Джейк я обожаваше.

Джоузи — също.

— Е, добре, да го направим най-сетне — настоя Итън, когато спряха, скупчени един до друг.

Баща му сведе поглед към него, задържа очите му и каза тихичко:

— Окей, приятелче. — След това му подаде плика и довърши: — Давай.

Джейк видя как възбудата се отцеди от лицето на момчето му и отстъпи място на тревога.

Конър също го видя и понеже беше добро дете, което бързо се превръщаше в добър мъж, и определено беше добър брат, побърза да се намеси.

— Окей, Джоузи, ние всички — той махна с глава към сестра си и брат си — обсъдихме какво да ви подарим за сватбата. Идеята беше на Амбър. Тя го сподели с мен, а после говорихме с Ит. Той адски се въодушеви. Накрая трябваше да кажем и на татко, така че той знае какво е.

Ръката на Джоузи бе здраво стисната в тази на Джейк, ала очите й не се откъсваха от тези на Конър.

— Добре, миличък — каза, когато той млъкна.

— Татко трябваше да говори с адвокати — обади се Амбър и Джоузи я погледна, а очите й се разшириха. — Както и с още някого. — Амбър погледна към малкия си брат и обратно към Джоузи. — Тя също се съгласи.

— Така че, заповядай — намеси се Итън и подаде плика на Джоузи.

Тя се взря в него за миг, преди да го поеме и да попита меко:

— Какво има вътре, миличък?

Джейк стисна ръката й малко по-силно, а после я пусна и я насърчи:

— Отвори го.

Очите й срещнаха неговите, а после обходиха децата му, преди най-сетне да се спрат върху плика.

Джейк почувства, че гърдите го стягат, докато я гледаше как го отваря. Почувства и напрежението на децата си, докато правеха същото. А после видя как Джоузи застина, когато извади листовете и прочете какво пише на първата страница.

— Аз — прошепна Итън дрезгаво и Джейк почувства как нещо дращи и неговото гърло, когато сведе поглед към сина си. — Аз съм сватбеният ти подарък.

Джоузи не каза нищо. Просто се взираше в него.

Когато това се проточи, Джейк сложи ръка на кръста й и застана още по-близо.

— Документи за осиновяване, бейби — обясни нещо, което тя вече знаеше, защото то бе написано на листовете пред нея. — Слоун се съгласи. Подписа ги. Остава само и ти да го направиш и Итън ще е твоето момче.

Колкото и прекрасно да бе всичко това, Джейк се чувстваше раздвоен.

Вярно бе, че през последните девет месеца Джоузи бе повече майка на Итън, отколкото Слоун за осем години.

И все пак трудно му бе да преглътне спомена за това, как се беше обадил на Слоун, за да й предложи да се откаже от всякакви законови права върху сина си. Трудно му бе да преглътне спомена за това, как тя се опитва да скрие облекчението в гласа си с помощта на престореното колебание, с което го бе попитала: „Сигурен ли си, Джейк?“.

В крайна сметка той знаеше с цялото си същество, че тя губи, знаеше и колко огромна бе тази загуба.

А онова, което Слоун губеше, печелеше неговата съпруга.

И синът му.

И Амбър, и Конър.

И разбира се, самият той.

Разбра, че именно това изпитва и Джоузи, когато видя как бузите й започнаха да порозовяват, гърлото й потръпна, а очите й, които тя не откъсваше от Итън, овлажняха.

Най-сетне, с дрезгав глас, тя прошепна един въпрос, който на Слоун изобщо не й бе хрумнало да зададе. Какво мисли Итън за всичко това.

— Сигурен ли си, миличък?

Отговорът на Итън бе:

— Мога ли да те наричам „мамо“?

И тогава Джейк разбра, че синът му прекрасно знае какво бе липсвало в живота му до този миг.

И бе щастлив, че най-сетне го беше получил.

Значи, може би не бе чак толкова лошо, че детето му се беше появило на този свят с майка, която не става за нищо, след като сега имаше възможност да си избере онази, която наистина иска.

Джоузи също виждаше колко е щастлив Итън. Джейк го разбра, когато документите се разпиляха по земята, защото тя зарови лице в шепите си и едва не падна, понеже краката й бяха омекнали.

Джейк я улови и я притегли в прегръдките си, ръцете й се обвиха около раменете му и тя зарови лице във врата му, а тялото й се разтърсваше от сълзи.

Докато я притискаше до себе си и я милваше по гърба, чу Итън да пита объркано и мъничко уплашено:

— Това означава ли, че й харесва?

Амбър дишаше на пресекулки, затова Конър бе този, който отговори:

— Да, Ит, харесва й.

Джоузи се откъсна от прегръдката на Джейк и като се отпусна на колене пред Итън, улови лицето му между дланите си.

Притегли го към себе си и каза:

— Не, миличък, не ми харесва. Обожавам го. Защото обожавам теб. Затова то ме прави много щастлива. И ужасно се радвам, че ти също си щастлив. И за мен ще бъде чест да ми казваш „мамо“.

Устните на Итън потръпнаха и той се хвърли в прегръдките й. Джейк пък трябваше да протегне ръце и да прегърне дъщеря си, защото тя бе започнала да ридае с глас.

Конър остави това да продължи известно време, преди да попита с престорено раздразнение:

— По дяволите, ще подпишеш ли документите, или не?

Все така притискайки Итън до себе си, Джоузи вдигна очи към Джейк.

— Миличък, май ще имам нужда от твоето съдействие, защото не мисля, че съм в състояние да се изправя с тази рокля.

И тогава Джейк най-сетне си позволи да се разсмее.

Конър се присъедини към него.

Макар най-вероятно да не разбираше защо го прави, Итън също се включи.

Амбър подсмърчаше, но и тя се изкиска.

Ала Джоузи просто го гледаше, повдигнала вежди.

Джейк пусна дъщеря си и помогна на своята жена да се изправи на крака.

Конър събра листовете от пода и извади химикалката.

В мига, в който го стори, Джоузи ги грабна от ръцете му, отиде с решителна крачка до масата край прозореца и ги подписа, без да губи нито миг повече.

Когато го направи, Амбър отново се заля в сълзи и Конър погледна към тавана, но все пак притегли сестра си в обятията си.

Итън прегърна Джоузи през кръста.

Джейк се приближи до съпругата си и техния син и положи ръка върху главата на момчето, а другата обви около кръста на своята жена.

И тогава то се случи.

Погледна към Кон и го прочете в очите му.

Усети, че дъщеря му го гледа, и го откри и в нейните очи.

Наведе поглед към най-малкия си син, който бе вдигнал глава към него, и в неговите очи зърна съвсем същото.

Най-сетне погледна лицето на съпругата си и видя, че то грее и в нейните очи.

Мамка му.

Мамка му.

То беше там. Получаваше го от всички тях.

Исусе, те никога нямаше да престанат да вярват, че той може да прави чудеса.

Изведнъж Джейк се почувства разтърсен до дъното на душата. Смирен. Благодарен. Благословен.

Обичан.

И тъй като цялото му семейство беше вътре, нямаше откъде да знаят, че навън лилавите цветчета на глициниите изпълваха въздуха като празнични конфети, а лавандуловите храсти се полюшваха на вятъра по начин, който можеше да означава единствено, че въздишка се бе отронила от небесата.

На вратата на хотелския им апартамент се почука и Джейк, съблякъл най-сетне шибаното официално сако (благодарен, че се жени за последен път), погледна натам.

Джоузи беше в банята. Влязла бе в мига, в който бяха прекрачили прага.

Беше донесла цял куп куфари, защото на следващия ден отиваха в Бостън, откъдето щяха да летят в първа класа за медения си месец в Париж.

Заедно с бижутата, това бе неговият сватбен подарък за съпругата му.

Ала чантата, която Джоузи бе взела със себе си в банята, бе доста по-малка и отделена от останалите куфари и Джейк нямаше търпение да види какво има в нея — предполагаше, че вътре се крие неговият сватбен подарък.

Предполагаше също така, че ще си го бива.

Метна сакото си на един стол и отиде до вратата.

Когато надникна през шпионката, видя онова, което очакваше — румсървис.

Ала когато отвори, видя нещо, което не очакваше.

Имаше ягоди, купа с бита сметана и шоколадови бонбони, както бе поръчал.

Нямаше обаче една бутилка „Дом Периньон“, както беше поръчал.

А две.

Джейк погледна мъжа зад количката.

— Поръчахме само една бутилка шампанско.

Нямаше нищо против да получат и две, но искаше жена му да се омае от прекрасно шампанско, не да й стане зле от него.

— Другото е подарък — отвърна служителят на хотела.

Амант.

Сметна го за приемливо, затова се отдръпна и мъжът вкара количката в стаята. Джейк му даде бакшиш, след което окачи отвън знака „Не безпокойте“, заключи и взе картичката, подпряна на една от кофичките с шампанско.

На плика пишеше просто „Джоузефин и Джейк“.

Той го отвори и извади картичката.

След което се вкамени, прочел пожеланието:

Бъдете щастливи!

Хенри

Мамка му.

Бяха го поканили на сватбата, ала той все още не беше надмогнал чувствата си и не беше дошъл. Беше го съобщил на Джоузи деликатно, но това не означаваше, че тя не бе останала разочарована.

Джейк обаче го разбираше. Ако Джоузи се омъжваше за другиго, той би отишъл на друг континент, за да е колкото се може по-далеч.

Както бе направил и Хенри.

Шампанското обаче беше свестен жест, който щеше да направи съпругата му много щастлива.

Дори и така, когато чу вратата на банята да се отваря и се обърна, за да види как неговата жена излиза, облечена в дантелена нощничка с цвят на слонова кост, под която се виждаха мънички бикини с цвят на слонова кост, а косата й беше пусната и падаща на вълни по раменете й, Джейк метна картичката върху подноса.

Щеше да й каже по-късно.

Сега бе негов ред да я направи щастлива.

И той се зае с това, като прекоси стаята и отиде при нея.

В мига, в който пристъпи, Джоузи се усмихна и красивите й сини очи омекнаха от онова изражение, което, знаеше той от опит, придобиваха, когато си мислеше колко много го обича.

В края на краищата Джоузи бе тази, която направи него щастлив.

Известно време след това, докато облизваше последните капчици шампанско от улейчето между гърдите й и чу мъркането, надигнало се в гърлото й, Джейк си помисли, че съвсем не се е справил зле.

Джейк взе някаква кутия от един рафт в гаража, който много скоро щеше да бъде съборен.

Скритият до този момент зад нея бял плик се отмести и полетя към пода.

Приземи се с лицевата част нагоре, така че Джейк видя какво пише на него. И замръзна.

Доста време прекарваше в гаража, за да го опразни. Трябваше да го събори, защото се нуждаеше от мястото. Един архитект бе проектирал нов гараж, който чудесно щеше да подхожда на къщата, без почти да промени външния й вид, и по този начин щяха да влизат през кухненския килер. Щеше да има място за три коли, така че на Амбър, а след време и на Итън, да не им се налага да прекосяват двора през всички сезони, за да влязат в къщата, нито пък да стържат лед от стъклата на колите си.

Идеята беше на Джоузи. Джейк бе искал двуместен гараж.

Тя обаче бе поискала място за три коли, така че той щеше да й осигури място за три коли.

Първо обаче трябваше да махнат стария гараж.

Ето защо, докато Джоузи беше в градината с Итън, Джейк разчистваше в гаража, нещо, в което Конър му помагаше след работа.

Вперил поглед в плика на пода, Джейк приклекна и остави кутията до него.

Познаваше почерка, с който отгоре му бе написано просто „Джейк“, и усети как сърцето задумка в гърдите му, когато протегна ръка и го вдигна.

Изправи се, пое си дъх и извади писмото.

След това отново си пое дъх, по-рязко от предишния път, когато разтвори сгънатия лист и зачете.

„Джейк,

Знаех си, че рано или късно, ще се погрижиш да направиш свестен гараж за Джоузи, за да не й се налага да се мокри и да гази сняг.“

— Исусе — промърмори Джейк, без да престава да чете.

„Ето защо оставих посланието си тук, защото знаех и че именно ти ще се заемеш да разчистиш.

Друго, което знаех, е, че тя ще те направи щастлив. Както и че ти ще направиш нея щастлива.

Положих огромни усилия да те убедя, че си в състояние да го сториш, както и сам знаеш. Ала там, където не успях приживе, знаех, че ще успея, когато си отида, защото, когато ти дадох най-скъпоценния дар, който притежавам, знаех, че ще се погрижиш за него и желанието ми най-сетне ще се сбъдне.

Знаех го, защото ти и твоите деца ми донесохте огромно щастие. Наистина огромно, агънце. Когато ви срещнах — теб, Конър, Амбър и Итън — аз, жената, която тогава чувстваше, че няма нищо, изведнъж получи всичко.

Благодаря ти, че ми го даде.

Благодаря ти, че направи безценното ми момиче щастливо.

Благодаря ти, че си ти.

Обичам те, Джейк, винаги.“

Изцяло и завинаги,

Лиди

Джейк се прокашля, взирайки се в думите пред себе си. А после ги прочете още веднъж.

И още веднъж.

И още веднъж.

Едва тогава прибра писмото в плика и излезе от гаража.

През изобилието от лавандула Джейк видя съпругата и сина си в градината от другата страна.

Ала не отиде при тях.

Вместо това влезе в къщата и се качи в спалнята. Постави писмото върху нощното си шкафче, за да го сподели с Джоузи по-късно. Когато останеха сами. Когато щеше да е в състояние да й даде онова, от което щеше да се нуждае, докато го чете, и на свой ред да получи от нея онова, от което ще се нуждае той, когато отново го преживее.

След това излезе от стаята, слезе по стълбите и отново прекрачи навън.

В мига, в който почувства лъчите на слънцето върху лицето си, откъм градината се разнесе смях.

Обърна се и видя, че дъщеря му се беше прибрала. Беше там заедно с двамата Тейлър, съпругата му и техния син.

Джоузи бе отметнала глава назад, слънцето грееше в косата й, лекият ветрец я развяваше и около лицето й се увиваха непокорни кичури. Съвсем къси шорти обгръщаха хълбоците й, разкривайки дългите й позлатени от слънцето крака; една от старите му тениски падаше свободно по тялото й, на краката си бе обула гумените ботуши на баба си.

И тя, и децата се смееха гръмогласно. Итън дори се бе превил от смях, а момчето Тейлър се пляскаше по крака, който по незнайно каква причина бе обут в розови дънки.

Джейк нямаше представа на какво се смеят и не го беше грижа.

Те се смееха.

Бяха заедно.

Бяха щастливи.

Това бе единственото, което имаше значение.

Това бе единственото, което някога бе имало значение.

И ето че го притежаваше.

И именно при тази мисъл то се случи.

Джейк видя как съпругата му сложи ръка на хълбока си и вдигна другата, за да прибере разпиляната си от вятъра коса. Задържа я на тила си, но дори и така, няколко кичура продължиха да играят около засмяното й лице.

Тя беше в Мейн, по къси шорти, стара тениска и гумени ботуши, и все пак пред себе си Джейк виждаше оживяла снимката, която имаше от години.

И тази оживяла снимка стана още по-невероятна, когато Джоузи го забеляза и засмяното й лице грейна толкова лъчезарно, че Джейк почувства топлината — дори от това разстояние.

Сбъдната мечта.

Неговата мечта.

Мамка му.

Толкова бе прекрасно.

Джейк Спиър й се усмихна, а после, все така усмихнат, се обърна и се отправи към гаража, за да се залови за работа.

Съпругата и децата му имаха нужда от нещо.

Или по-точно, той имаше нужда да даде нещо на съпругата и децата си — закрила от природните стихии.

Ето защо трябваше да се залови за работа.

И както винаги, той го направи.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Глава 1. Най-сигурното място

Глава 2. Най-ценното ми притежание

Глава 3. Четвъртата госпожа Джейк Спиър

Глава 4. Само трима

Глава 5. Лека нощ

Глава 6. Пламенен

Глава 7. Останала без дъх

Глава 8. Смелостта да си опитал

Глава 9. Уви

Глава 10. Да ми покаже как се прави

Глава 11. Преструвайки се

Глава 12. Вън от кожата си

Глава 13. Страшно ще й хареса

Глава 14. Ще му дам света

Глава 15. Би издъхнал с името й на уста

Глава 16. Радвам се

Глава 17. До уши

Глава 18. Поне два пъти

Глава 19. Добър отговор

Епилог. Изцяло и завинаги

Заслуги