ПОЛА МАКЛЕЙН

ПАРИЖКАТА СЪПРУГА

Превод от английски: Любомир Николов, 2011

chitanka.info

Важно е не какво ти е дала Франция, а какво не ти е отнела.

Гъртруд Стайн

Няма една-единствена истина. Всичко е истина.

Ърнест Хемингуей

ПРОЛОГ

Макар неведнъж да съм търсила изцеление от Париж, трябва да призная, че няма такова. Отчасти заради войната. Краят на света вече бе идвал и всеки момент можеше да се повтори. Войната дойде и ни промени точно когато всички казваха, че няма да дойде. Никой не знаеше колко са загиналите, но чувайки числата — девет милиона или четиринайсет милиона, — човек си казваше: „Невъзможно“. Париж беше пълен с призраци и ранени. Мнозина се връщаха в Руан или Оук Парк, Илинойс, простреляни и повлекли по дирите си късчета от видяното, изпълнени с пустота, която не можеха да прогонят. Те бяха мъкнали носилки с неподвижни тела, стъпвайки върху други тела; сами бяха лежали на тия носилки в мудни влакове, пълни с мухи и задавени гласове, молещи някой да разкаже за тях на момичетата им.

Вече нямаше как да се прибереш у дома — дори да успееш, завръщането нямаше да е истинско и това също бе част от Париж. Защо не можехме да престанем да пием или да говорим, или да целуваме погрешните хора, независимо какво рискувахме да съсипем? Някои от нас бяха гледали лицата на мъртвите и се опитваха да не си спомнят нищо конкретно. Ърнест беше от тях. Той често казваше, че през войната умрял за един кратък миг; че душата му напуснала тялото, изплъзнала се като копринена кърпичка и увиснала над гърдите му. После се върнала без повикване и аз често се питах дали за него писането не е начин да се убеди, че душата му си е на мястото въпреки всичко. Да каже ако не на другите, то поне на себе си, че е видял каквото е видял, почувствал е всички онези ужаси и все пак е жив. Че е умрял, но вече не е мъртъв.

Едно от най-хубавите неща в Париж беше да се завърнеш, след като си го напуснал. През 1923 г. се преместихме в Торонто за раждането на нашия син Бамби, а когато се върнахме, всичко бе същото, но някак още по-познато. Беше мръсно и великолепно, пълно с плъхове, цъфнали кестени и поезия. С идването на детето потребностите ни сякаш се удвоиха, но имахме по-малко за харчене. Езра Паунд ни помогна да си намерим апартамент на втория етаж в белосана сграда на тясна крива уличка близо до Люксембургската градина. В квартирата нямаше вода, вана, електрическо осветление, но бяхме живели и на по-лоши места. Много по-лоши. Дъскорезницата отсреща бръмчеше непрестанно от седем сутринта до пет вечерта и из въздуха се носеше мирис на прясно нарязана дървесина, ситни стърготини проникваха през процепите под черчеветата и вратите, полепваха по дрехите и ни караха да кашляме. В малката стаичка горе неуморно тракаше пишещата машина на Ърнест, марка „Корона“. Той съчиняваше разкази — винаги имаше разкази или есета за писане, — но работеше и над новия роман за фиестата в Памплона, който бе започнал през лятото.

По онова време не четях готовите страници, но вярвах на неговия усет и на всекидневния ритъм. Всяка сутрин той ставаше рано и се обличаше, после отиваше горе в стаичката и започваше работа. Ако не му потръгнеше, вземаше бележник и няколко добре подострени молива и се отправяше към „Клозери де Лила“ за едно кафе със сметана на любимата си мраморна масичка, а ние с Бамби закусвахме сами, после се обличахме за разходка или излизахме да се видим с приятели. Прибирахме се късно следобед и ако денят бе минал добре, заварвахме Ърнест да седи доволен до кухненската маса с чаша студено сотернско вино или бренди с газирана вода, готов да разговаря за всичко. Или пък оставяхме Бамби при хазяйката мадам Шотар и излизахме заедно за порция вкусни стриди и приятен разговор в „Селект“, „Дом“ или „Дьо Маго“.

По онова време навсякъде имаше интересни хора. Те непрестанно влизаха и излизаха от кафенетата на Монпарнас — френски художници, руски танцьори и американски писатели. Човек можеше всяка вечер да види как Пикасо върви от Сен Жермен към апартамента си на Рю дез Огюстен, винаги по един и същ маршрут и винаги дискретно загледан във всичко и всички. Тогава почти всеки можеше да се почувства като художник, крачещ по парижките улици, защото това чувство се разбуждаше в гърдите ти от самата светлина, от сенките покрай сградите, от мостовете, които сякаш искат да разбият сърцето ти, и от приказно красивите жени в тесни черни рокли на Шанел, които пушат и се смеят с отметнати глави. Можехме да влезем в което и да било кафене и да почувстваме чудесния хаос вътре, да си поръчваме перно или ром „Сейнт Джеймс“, докато очите ни приятно се замъглят и усетим какво щастие е да бъдем там заедно.

— Слушайте — каза Дон Стюарт една вечер в „Селект“, когато всички бяхме страшно весели и пияни до козирката. — Това между вас двамата с Хем е съвършено. Не, не. — Заваляше думите и кривеше лице от изблик на чувства. — Свещено е. Това исках да кажа.

— Много мило от твоя страна, Дон. И теб си те бива, ще знаеш.

Лекичко го потупах по рамото, защото се боях да не се разплаче. Той беше хуморист, а всички знаеха, че авторите на смешни истории всъщност са безкрайно сериозни. Освен това още не беше женен, но имаше перспективи на хоризонта и му се струваше много важно да вижда, че бракът може да се осъществи с изящество и успех.

Тогава не всички вярваха в брака. Да се ожениш означаваше да признаеш, че вярваш в бъдещето, а и в миналото — че историята, традициите и надеждите могат да останат здраво преплетени, за да стъпиш на тях. Но войната дойде и открадна всички чудесни младежи, а заедно с тях и нашата вяра. Оставаше само днешният ден, в който да се хвърлиш, без да мислиш за утрешния, камо ли за вечността. Да не мислиш бе лесно — можеше да разчиташ на океани от алкохол, на всички известни пороци или в краен случай да си метнеш въжето на шията. Някои от нас обаче, макар и съвсем малко на брой, залагаха на брака въпреки нищожните шансове. Не че изпадах в самодоволство, но усещах, че между нас има нещо рядко и истинско — и че можем да бъдем сигурни в брака, който изградихме и продължавахме да градим всеки ден.

Това не е криминална история — ни най-малко. Не искам да ви кажа: „Бъдете нащрек за жената, която ще дойде да провали всичко“, но тя наистина се задава, устремена по своя път с разкошното си манто от катерици, елегантни обувки и тъй късо подстригана кестенява коса, прилепнала върху изящната й главица, че щом влиза в кухнята, ми заприличва на хубава видра. С жизнерадостната си усмивка. С припряното си бъбрене за какво ли не — докато в спалнята, чорлав, раздърпан и проснат на леглото като деспотичен монарх, Ърнест си чете и пет пари не дава за нея. Поне отначало. Но чаят ще кипне в порцелановото чайниче, аз ще подхвана разказ за едно момиче, което двете с нея познавахме преди стотина години в Сейнт Луис, и бързо ще се почувстваме близки приятелки, а отсреща в дъскорезницата някакво куче ще се разлае и сякаш никога няма да спре.

1

Когато вдигам поглед от клавишите, виждам, че е приковал в мен онези свои вълшебни кафяви очи, и го чувам да казва:

— Сигурно и алкохолът ми влияе, но определено съм заинтригуван.

През октомври 1920 г. джазът е навсякъде. Аз не знам джаз, затова свиря Рахманинов. Усещам как по бузите ми избива руменина от силния сайдер, с който ме напои скъпата ми приятелка Кейт Смит, за да се поотпусна. И наистина се отпускам с всяка секунда. Опиянението започва от пръстите ми, топли и омекнали, плъзва по нервите и ме обгръща. Не съм се напивала повече от година — откакто майка ми заболя тежко — и ми липсва начинът, по който опиянението посяга със своята съвършена ръкавица от мъгла, за да се настани уютно и приятно в мозъка ми. Не искам нито да мисля, нито да чувствам, освен ако става дума за нещо простичко като коляното на този красив младеж само на сантиметри от моето.

Коляното действа почти на автопилот, но към него е прикрепен цял мъж — висок, слаб, с буйна черна коса и толкова дълбока трапчинка на лявата буза, че спокойно мога да хлътна в нея. Приятелите му го наричат Хемингщайн, Стария кокал, Пилето, Несто, Уемидж или каквото им хрумне в момента. Той пък нарича Кейт с прякора Пелтечето или Дупенщайн (което не е много любезно), на друг приятел вика Малката треска, а на трети — Голямата рогата стока. Имам чувството, че познава всички и че всички знаят едни и същи шеги и истории. Светкавично си телеграфират остроумни ключови фрази. Аз не успявам да разбера и половината, но всъщност не ми пука. Самото присъствие сред тези щастливи непознати е като мощно вливане на добро настроение.

Когато Кейт се задава откъм кухнята, той ме посочва със съвършената си брадичка и пита:

— Как да наречем новата си приятелка?

— Хаш — казва Кейт.

— По-добре Хашедад — възразява той. — Хасович.

— А ти си Пилето, нали? — питам аз.

— Уем — казва Кейт.

— Аз съм онзи, който смята, че всички трябва да потанцуваме.

Той се усмихва сърдечно и само след миг Кенли, братът на Кейт, вече е изритал настрани килима в хола и навива грамофона. Всички се впускаме в танц, плочите се сменят една след друга. Той не е танцьор по рождение, но ръцете и краката му се движат съвсем свободно; личи, че обича да чувства тялото си. Впрочем не се притеснява да почувства и моето. За нула време дланите ни са влажни и здраво стиснати, бузите ни тъй близо, че съвсем ясно усещам топлината му. И тогава най-сетне ми казва, че името му е Ърнест.

— Мисля обаче да го сменя. Ърнест е страшно тъпо, а Хемингуей… На кого му е притрябвал някой си Хемингуей?

Сигурно на всяко момиче от тук до Мичиган авеню, мисля си аз и забивам поглед в краката си, за да не се изчервя. Когато отново вдигам глава, кафявите му очи са втренчени в мен.

— Е? Как мислиш? Да го сменя ли?

— Може би все още не. Знае ли човек? Такова име може да привлече вниманието.

— Добре казано. Ще го имам предвид.

Започва бавно парче и без да пита, той посяга към кръста ми и ме притиска до своето тяло, което отблизо се оказва още по-приятно. Гърдите му са силни и твърди, ръцете също. Аз лекичко отпускам ръце върху тях, докато той ме води заднешком из стаята — покрай Кенли, който възторжено навива грамофона, покрай Кейт, която ни хвърля любопитен поглед. Затварям очи и се облягам на Ърнест, вдъхвайки мирис на бърбън, сапун, тютюн и влажен памучен плат, и в този миг всичко е тъй отчетливо и прекрасно, че върша нещо съвършено нетипично за мен. Просто се отдавам на момента.

2

Има една тогавашна песен на Нора Бейс, наречена „Повярвай си“ — може би най-ободряващата и убедителна мантра на самозаблудите, която съм чувала. Нора Бейс беше красива и пееше с трепетен глас, подсказващ, че знае всичко за любовта. Когато тя те съветваше да захвърлиш болката, тревогите и терзанията и да се усмихнеш — е, човек просто вярваше, че и тя е минала по този път. Не беше съвет, а повеля. Сигурно и Кенли харесваше тази песен. Пусна я три пъти през онази вечер, когато пристигнах в Чикаго, и всеки път чувствах как Нора пее специално за мен: Повярвай, че се радваш дори ако скърбиш. След облачното време ще грейне слънчев ден.

В живота си бях изстрадала предостатъчно облачно време. Болестта и смъртта на майка ми ме притискаха като тягостен товар, но и годините преди тях не бяха леки. Бях само на двайсет и осем години, а живеех като стара мома на втория етаж в къщата на сестра ми Фони, докато тя, съпругът й и четирите им прелестни зверчета заемаха първия. Не по своя воля живеех така. Очаквах да се омъжа или да си намеря кариера като приятелките от училище. Сега те всички бяха угрижени млади майки, учителки, секретарки или амбициозни авторки на рекламни текстове като Кейт. По един или друг начин те живееха своя живот, вършеха своите грешки. А аз някак бях заседнала по пътя — много преди болестта на майка ми — и не знаех как точно да се освободя.

След един час доста сносно свирене на Шопен лягах на килима пред пианото, взирах се в тавана и усещах как енергията от свиренето напуска тялото ми. Ужасно бе да се чувствам тъй празна, сякаш не съществувах. Защо не можех да бъда щастлива? И какво всъщност бе щастието? Възможно ли бе да дойде от самовнушението, както твърдеше Нора Бейс? Можеше ли да го отгледаш в саксия на кухненския прозорец, или да се отъркаш в него на някое парти в Чикаго и да го прихванеш като грип?

Все още познавах съвсем слабо Ърнест Хемингуей, но той сякаш излъчваше щастие във всички посоки. Не забелязвах у него и следа от страх — само устрем и жизненост. Очите му пламваха от всичко, пламнаха и заради мен, докато се полюшваше от пети на пръсти и ме въртеше в танца. Когато ме притисна до гърдите си, усетих как топлият му дъх плъзва по шията и косата ми.

— Откога познаваш Пелтечето? — попита той.

— Бяхме заедно в началното училище към института „Мери“ в Сейнт Луис. Ами ти?

— За образователната ми автобиография ли питаш? Не е много дълга.

— Не — разсмях се аз. — Разкажи ми за Кейт.

— Това би запълнило цяла книга и не съм сигурен, че точно аз трябва да я напиша.

Говореше все така леко и закачливо, но вече не се усмихваше.

— Какво искаш да кажеш?

— Нищо. Чисто и просто семействата ни имат летни вили в Хортън Бей. За южняци като теб пояснявам: това е в Мичиган.

— Странно, че и двамата сме израснали с Кейт.

— Аз бях на десет, тя вече на осемнайсет. Нека кажем, че бях щастлив да израсна близо до нея. С добра възможност за наблюдение.

— С други думи, бил си хлътнал по нея.

— Думите са си съвсем точни — каза той и извърна глава.

Явно бях засегнала болезнена струна и не исках да настоявам. Харесвах го весел, усмихнат и нехаен. Всъщност реакцията ми спрямо него бе толкова емоционална, че вече усещах — бих направила всичко, за да остане щастлив. Побързах да сменя темата.

— От Чикаго ли си?

— От Оук Парк. Това е нагоре по улицата.

— За южняците като мен.

— Именно.

— Да знаеш, че си страхотен танцьор, Оук Парк.

— Ти също, Сейнт Луис.

Песента свърши и ние се разделихме, за да си поемем дъх. Аз отстъпих към единия край на дългия хол на Кенли, а Ърнест бързо потъна в тълпа от почитатели — предимно жени, разбира се. Те изглеждаха ужасно млади и самоуверени с късите си прически и начервени бузи. Аз приличах по-скоро на викторианска пуританка, отколкото на модерно момиче. Още носех дълга коса, събрана на кок на тила, но пък тя имаше великолепен червеникаво кестеняв цвят, а роклята ми, макар да не беше от най-модерните, подхождаше идеално на фигурата ми. Всъщност чувствах се напълно уверена във външността си през цялото време, докато танцувах с Ърнест — в неговите очи имаше истинско възхищение! — но сега, когато го обкръжаваха напористи жени, самочувствието ми започваше да посърва.

— Страхотно си допаднахте с Несто — подметна Кейт, приближавайки се до мен.

— Да речем. — Посочих чашата й. — Може ли да допия това?

Тя се смръщи и ми я подаде.

— Внимавай, доста е експлозивно.

— Какво има вътре?

Приведох лице към ръба на чашата и побързах да се отдръпна. Миришеше на гранясал бензин.

— Нещо домашно. Малката треска ми го сипа в кухнята. Чудя се дали не го е варил в обувката си.

Отсреща, край дългата редица прозорци, Ърнест тържествено закрачи напред-назад в тъмносиня военна пелерина, която бе изкопал отнякъде. При всяко обръщане пелерината се развяваше театрално.

— Страхотен костюм — отбелязах аз.

— Той е герой от войната, не ти ли каза?

Поклатих глава.

— Сигурна съм, че и дотам ще стигне. — Лицето й не издаваше нищо, но гласът й бе поизтънял.

— Каза ми, че навремето си падал по теб.

— Тъй ли? — Пак същият тон. — Отдавна му мина.

Не знаех какво е станало между тези двама стари приятели, но явно бе нещо сложно и грижливо прикривано. Реших да не задълбавам.

— Лаская се от мисълта, че съм момиче, готово да пие всичко — казах аз, — но ако е варено в обувка, може и да се въздържа.

— Правилно. Дай да потърсим нещо друго.

Тя се усмихна, в зелените й очи се появи блясък и отново се превърна в моята безгрижна Кейт, и заедно тръгнахме да пиянстваме и да се веселим.

До края на партито се оглеждах за Ърнест, чаках го да изникне и да разбуни духовете, но той така и не се появи. Сигурно се беше изнизал по някое време. Един по един и другите го последваха и около три след полунощ от партито бе останала само бледа сянка, съсредоточена около трагичната фигура на Малката треска. Той лежеше в несвяст на канапето с чифт черни вълнени чорапи върху лицето и шапка, нахлузена на кръстосаните му крака.

— Аз потеглям към скромната си къщурка — каза Кейт с широка прозявка. — Ти ще се справиш ли тук?

— Естествено. Кенли ми е приготвил чудесна стая.

Изпратих я до вратата и докато тя си обличаше палтото, се уговорихме да се видим на другия ден по обяд.

— Трябва да ми разкажеш подробно какво става у вас. Нямахме време да поговорим за майка ти. Сигурно е било ужасно, горкичката ми.

— От приказките само пак ще се натъжа — казах аз. — Но нищо. Благодаря, че ме покани.

— Боях се, че ще откажеш.

— И аз. Според Фони било твърде рано.

— Какво друго очакваш да каже? Сестра ти може и да е умна в някои отношения, Хаш, но спрямо теб почти винаги бърка.

Усмихнах се с благодарност и й пожелах „лека нощ“. Апартаментът на Кенли беше същинска заешка бърлога, претъпкана с наематели, но той ми бе отделил една голяма и много чиста стая, в която имаше легло с балдахин и старинно писалище. Облякох си нощницата, после си разпуснах косата и докато я разресвах, обмислих основните събития от вечерта: Колкото и весело да ми бе с Кейт, колкото и да се радвах да я видя след толкова много години, трябваше да призная, че първото място в списъка на паметните събития заемаше танцът с Ърнест Хемингуей. Все още усещах погледа на неговите кафяви очи и наелектризиращата му енергия — но какво означаваше неговото внимание? Дали просто ме виждаше като старата приятелка на Кейт? Дали между тях още имаше нещо? Беше ли влюбена в него? Щях ли някога пак да го видя?

Умът ми внезапно се превърна в такова гъмжило от въпроси без отговор, че неволно се усмихнах. Нима не бях дошла в Чикаго да търся точно това — нещо ново, за което да мисля? Обърнах се към огледалото над писалището. Срещнах познатата Хадли Ричардсън с нейните червеникаво кестеняви къдрици, тънки устни и кръгли светли очи — но имаше и нещо ново, усещане, че се задават слънчеви дни. А междувременно щях да си тананикам Нора Бейс и да полагам усилия да си повярвам.

3

На другата сутрин влязох в кухнята и заварих Ърнест, подпрян на хладилника — четеше вестник и нагъваше останала от вечерта питка.

— Тук ли спа? — Не успях да прикрия изненадата си, че го виждам.

— Наемател съм. Само за малко, докато ми потръгне.

— Какво смяташ да правиш?

— Да творя литературната история.

— Охо! — възкликнах аз, впечатлена от твърдата му увереност. Подобно нещо не можеше да се постигне със самовнушение. — Над какво работиш сега?

Той направи кисела физиономия.

— В момента скалъпвам реклама за гумите „Файърстоун“, но се каня да подхвана сериозни разкази или роман. Или може би стихосбирка.

Това ме изненада.

— Мислех, че поетите са затормозени мълчаливци, които се боят от дневната светлина.

— Не и този пред теб. — Той дойде до масата, завъртя стола и го възседна. — Кой е любимият ти писател?

— Хенри Джеймс, струва ми се. Непрекъснато го препрочитам.

— Симпатичен е, но малко старомоден, не мислиш ли?

— Нима? А твоят любим автор кой е?

— Ърнест Хемингуей. — Той се усмихна широко. — Така или иначе, в Чикаго има цял куп известни автори. Кенли познава Шъруд Андерсън. Чувала ли си за него?

— Естествено. Написал е „Уайнсбърг, Охайо“.

— Същият.

— Е, с твоята самоувереност сигурно можеш да постигнеш всичко.

Ърнест ме погледна сериозно, сякаш се опитваше да прецени дали го иронизирам, или го лаская. Не правех нито едното, нито другото.

— Как си пиеш кафето, Хасович? — попита накрая той.

— Горещо — казах аз и той отново ме озари с неустоимата си усмивка.

Когато Кейт пристигна за обедната ни среща, ние с Ърнест седяхме в кухнята и не спирахме да говорим. Все още бях по халат, а тя цъфна насреща ми свежа и спретната с палто и червена плетена шапка.

— Извинявай — казах аз. — Само минутка.

— Не бързай, имаш право на малко мързел — отвърна тя, но все пак ми се стори леко раздразнена.

Изтичах да се преоблека, а когато се върнах, заварих Кейт сама в кухнята.

— Къде изчезна Несто?

— Нямам представа — каза Кейт. После явно разчете изписаното по лицето ми разочарование и попита: — Трябваше ли да го поканя?

— Не ставай смешна. Денят е само наш.

В крайна сметка прекарахме чудесен следобед. От всички момичета в нашия клас Кейт беше най-безстрашна и дръзка, умееше да говори с всекиго и да превръща всичко в майтап. Все още беше такава и аз също се почувствах по-дръзка и подмладена, докато вървях с нея по Мичиган авеню. Обядвахме в ресторант срещу мраморната грамада на Художествения институт, където два царствени лъва се извисяваха над уличното движение и неспирния поток от тъмни палта и шапки. Денят бе хладен и след обяда тръгнахме сгушени една до друга по Стейт стрийт, мушвайки се във всяко интересно магазинче по пътя си. Тя се опита да ме разприказва за положението у дома, но не исках да си развалям настроението. Затова я накарах да ми разкаже за лятото в Хортън Бей, риболова, игрите на плажа и всеобщото шумно веселие. Във всичките й истории непременно имаше гребни лодки, укулелета, пълнолуния, лагерни огньове и грог. Отчаяно й завиждах.

— Защо всички хубави мъже са за теб?

— Не са мои, само ги вземам назаем — каза тя и се засмя. — Сигурно защото съм израснала с братя. Половината лято се мъчих да насърча един и да отблъсна друг, а сигналите се объркаха и накрая вече никой никого не целуваше. Ето, виждаш ли? Няма на какво да завиждаш.

— Карл Едгар още ли ти прави предложения?

— Уф, за съжаление да. Горкият Едгар. Понякога се чудя какво ли ще стане, ако взема да се съглася — просто за проба.

— Ще припадне.

— Или ще избяга с писъци. Някои мъже сякаш харесват само момичета, които бягат в обратна посока.

— А Ърнест?

Очите й веднага станаха подозрителни.

— Какво за Ърнест?

— Той харесва ли бягащите жени?

— Нямам представа.

— Всъщност на колко години е? Двайсет и пет?

Тя се усмихна иронично.

— На двайсет и една. Момченце. Разчитам на здравия ти разум.

— Какво искаш да кажеш?

Тя ме изгледа втренчено.

— Мисля, че забелязах признаци на интерес.

— Просто съм отегчена — заявих аз. Но никога не ме е бивало да лъжа.

— Какво ще кажеш да се разнообразиш с една нова шапка? — попита тя и посочи нещо извисено и перушинесто, под което не бих застанала за нищо на света.

В късния следобед, когато се прибрахме, апартаментът отново беше претъпкан до пръсване. Кенли и Бил Хорн (Хорни) се мъчеха да организират игра на карти. Някой си Бръми свиреше рагтайм на пианото, а Ърнест и един друг смелчага на име Дон Райт бяха организирали спонтанна боксова среща и кръжаха по килима. Голи до кръста, те подскачаха и размахваха юмруци, а групичката наоколо ги насърчаваше. Всички се смееха и изглеждаше много забавно, докато Ърнест не стовари дясно кроше. Дон успя да отскочи почти незасегнат и схватката продължи в приятелски дух, но аз бях видяла изражението на Ърнест, когато замахваше, и знаех, че за него всичко е много сериозно. Той искаше да победи.

Кейт не изглеждаше впечатлена нито от боксовия мач, нито от всичко останало. Очевидно в апартамента всяка вечер наставаше лудница като на Гранд Сентръл Стейшън в час пик. Сухият режим действаше вече почти цяла година и като следствие от този „благороден експеримент“ мигновено изникнаха безброй нелегални кръчми. Казваха, че само в Чикаго имало хиляди, но на кого му трябваше кръчма, когато Кенли, като мнозина други изобретателни младежи, бе натрупал запаси от пиячка колкото за цяло стадо слонове? Тази вечер в кухнята имаше сума ти отворени бутилки вино и ние с Кейт си пийнахме малко, после се върнахме за още. Когато мекият виолетов здрач обгърна стаята, аз се озовах на канапето между Ърнест и Хорни, които разговаряха през главата ми на псевдолатински. Непрекъснато ме прихващаха пристъпи на кикот — а кога се бях кискала за последен път? Сега смехът идваше с изненадваща, опияняваща лекота.

Когато Хорни стана да се присъедини към Кейт на импровизирания дансинг, Ърнест се завъртя към мен.

— Цял ден мислих как да те питам нещо.

— Така ли? — Не знаех дали съм изненадана или поласкана.

Той кимна.

— Би ли искала да прочетеш нещо мое? Още не е разказ, по-скоро чернова.

Той нервно подви брадичка и аз едва не се разсмях от облекчение. Ърнест Хемингуей беше нервен, а аз не. Ни най-малко.

— Разбира се — казах аз. — Но не съм литературен критик. Не знам дали мога да ти помогна.

— Няма нищо. Просто искам да чуя твоето мнение.

— Добре тогава. Да.

— Веднага се връщам — каза той и хукна, но някъде към средата на килима спря и се обърна. — Да не вземеш да изчезнеш?

— Къде бих могла да отида?

— Ще се изненадаш — отвърна загадъчно той и изтича да донесе страниците.

Той се оказа прав, разказът всъщност не беше разказ. Беше забавна и мрачна история, озаглавена „Вълци и понички“, а действието се разиграваше в италиански ресторант на Уобаш авеню. Но макар и недовършена, творбата разкриваше кристално ясен и язвителен авторски почерк. Отидохме в кухнята на по-светло и по-спокойно и докато аз четях, Ърнест крачеше напред-назад и размахваше ръце из въздуха, очаквайки да отговоря на въпроса, който не можеше да се насили да зададе: Добър ли е?

Когато обърнах последната страница, той се настани на стола отсреща с въпросителна физиономия.

— Много си талантлив — казах аз и го погледнах в очите. — Сигурно съм прекарала твърде много време с Хенри Джеймс. Това е нещо съвсем различно.

— Така е.

— Не съм сигурна дали разбрах всичко, но личи, че си писател. Каквото и да е потребно — имаш го.

— Господи, колко е приятно да го чуя. Понякога си мисля, че е достатъчно един-единствен човек да ми каже, че не си блъскам тъпата глава в стената. Че имам шанс.

— Имаш. Дори и аз го виждам.

Той ме прониза с онзи свой изпитателен поглед.

— Знаеш ли, харесвам те. Ти си ясна и откровена.

— И аз те харесвам — отвърнах и изведнъж осъзнах колко уютно се чувствам с него, сякаш бяхме стари приятели и не ни беше за пръв път той да ми подава страниците с разтуптяно сърце, а аз да чета неговите думи, мълчаливо изумена от способността му да си служи с тях.

— Ще позволиш ли да те поканя на вечеря? — попита той.

— Сега ли?

— Какво ни пречи?

Кейт, помислих си аз. Кейт и Кенли, и цялата пияна тълпа в хола.

— Никой няма дори да забележи, че сме излезли — каза той, усетил колебанието ми.

— Добре — съгласих се аз, но все пак се промъкнах като крадец да си взема палтото.

Умирах от желание да изляза с него, но той грешеше, че никой няма да забележи. Докато се изнизвахме заедно през вратата, усетих как зеленият поглед на Кейт опари гърба ми и чух нейния безмълвен вик: Хадли, бъди разумна!

Беше ми писнало да бъда разумна. Не се обърнах.

Истинско удоволствие бе да вървя по хладните улици на Чикаго заедно с Ърнест — разговорлив, с пламтящо лице и грейнал поглед. Влязохме в гръцки ресторант на Джеферсън стрийт, където си поръчахме агнешко печено и салата от краставици с лимонов сок и маслини.

— Сигурно е срамота, но никога не съм опитвала маслини — признах аз, когато сервитьорът донесе поръчката.

— Направо е незаконно. Хайде, отвори уста.

Той сложи маслината върху езика ми и докато затварях уста около нея — мазна, топла и солена, — аз неволно се изчервих от вълшебния вкус, но и от интимното усещане за неговата вилица между устните ми. Това бе най-чувственото ми преживяване от години насам.

— Е? — попита нетърпеливо той.

— Харесва ми — казах аз. — Но е и малко опасно, нали?

Той се усмихна и ме погледна одобрително.

— Да, малко.

После излапа дузина маслини една след друга.

След вечерята минахме под линията на въздушната железница и тръгнахме към кея. През цялото време той не спираше да говори за плановете си, за стихотворенията, разказите и есетата, които изгаря от нетърпение да напише. Никога не бях срещала друг човек, изпълнен с толкова енергия и живот. Той се движеше като лъч светлина. Не спираше да се движи, нито пък да мисли или да мечтае.

Когато излязохме на кея, тръгнахме по него чак до трамвайната линия.

— Знаеш ли, че през войната тук имаше казарми и сгради на Червения кръст? Аз работих за Червения кръст в Италия като шофьор на линейка.

— Сега войната изглежда много далеч, нали?

— Понякога. — Бръчка на тревога или съмнение проряза челото му. — Ти какво правеше по онова време?

— Най-често се спотайвах. Подреждах книги в сутерена на общинската библиотека. Казваха, че били за войниците отвъд океана.

— Забавно. Аз пък разнасях тези книги. И шоколадови блокчета. Писма, цигари, бонбони. Имахме лавка, но понякога отивах до фронтовата линия с велосипед. Представяш ли си го?

— Да. Раздрънкан червен велосипед, нали?

— И момчето беше раздрънкано, след като хвръкна във въздуха.

Спрях да крача.

— О, Ърнест, извинявай. Не знаех.

— Не се безпокой. За ден-два станах герой. — Той се подпря на парапета и зарея поглед към езерото, сиво сред сивотата, с едва забележими бели петънца. — Знаеш ли за какво си мисля сега?

Поклатих глава.

— За копринени буби. Веднъж нощувах във фронтовото селце Сан Педро Норело. Хорни също — там се запознахме — и дюшеците ни лежаха на пода в една сграда, която се оказа бубарска фабрика. Бубите бяха високо горе под стряхата и ядяха черничеви листа. Само това се чуваше. Нито оръдейният огън, нито каквото и да било друго. Беше ужасно.

— Никога не съм мислила за копринените буби точно така. Може изобщо да не съм мислила за тях, но сега ги чувам също като теб.

— Когато ме налегне безсъница, понякога имам чувството, че ги чувам как гризат. Налага се да стана, да светна лампата и да погледна тавана.

Аз се усмихнах, опитвайки се да разведря настроението.

— И намираш ли ги?

— Засега не.

Отдалечихме се от грейналите витрини и поехме обратно. Ненадейно осъзнах каква рядкост е да чуеш почти непознат човек да споделя тъй съкровени неща. При това ги разказваше чудесно, с истинско чувство. Мисля, че бях малко изумена. Кой всъщност бе този Ърнест Хемингуей?

Изведнъж той спря на тротоара и се завъртя към мен.

— Слушай, Хаш. Нали няма да ми избягаш?

— Не ме бива много в спорта — казах аз.

— Харесвам гръбнака ти. Казах ли ти го?

— Да.

— Значи още повече го харесвам — каза той. После се усмихна обаятелно, тръгна отново и придърпа ръката ми под мишницата си.

На другата сутрин Кейт влезе в стаята ми, без да чука. Още не се бях облякла.

— Чаках до след полунощ. Къде бяхте?

— Извинявай. Ърнест ме покани на вечеря. Не знаех как да откажа.

— „Не“ е най-лесната дума на света. Децата се учат да говорят, казвайки „не“.

Пристегнах халата по-плътно около кръста си и седнах на леглото.

— Добре. Не исках да му откажа. Беше просто вечеря, Кейт. Нищо лошо не се е случило.

— Разбира се — каза тя, но личеше, че все още е ядосана. — Просто се чувствам длъжна да те закрилям и не искам да те видя забъркана в нещо ужасно.

— Защо ужасно? Той не ми се вижда лошо момче.

— Именно, не е лошо момче. — Виждах, че тя се опитва да подбере най-точните думи. — Просто е млад. Харесва жените — очевидно всички жени. Виждам как му се хвърляш на шията, как му се доверяваш сляпо и това ме плаши.

Изведнъж се ядосах.

— Не се хвърлям на ничия шия. Вечерях с човека. Прекаляваш, Кейт.

— Права си, права си. Увлякох се. — Тя седна до мен на леглото и посегна към ръката ми. — Забрави какво казах, става ли? Ти си уравновесено момиче. Знаеш как да се държиш.

— Не е имало нищо.

— Знам. Ужасна съм.

Тя разтърка ръка в моята и аз не се дръпнах, но главата ми се въртеше.

— Караш ме много да разсъждавам преди закуска — казах аз.

— Горкичката.

Тя стана, приглади полата си, после приглади по същия начин и изражението си, тъй че всичко стана нормално и просто. Добър трик. Искаше ми се да го владея и аз.

Остатъкът от сутринта мина като в мъгла. Тревожех се заради думите на Кейт и нейната загриженост за мен. Наистина ли Ърнест беше човек, от когото да се пазя? Изглеждаше толкова искрен и приветлив. За бога, та той дори призна, че пише поезия, сподели онези истории за раняването му на фронта… и за копринените буби! Дали всичко бе част от някакъв сложен план, за да ме прелъсти? В такъв случай Кейт бе права, аз се хващах в капана, хвърлях се на шията му като глупава провинциалистка — вероятно една от десетките. Мисълта ми се струваше непоносима.

— Може би трябва да се изнижем, преди другите да са се събудили — каза Кейт, когато си изпихме кафето. — Днес не съм на работа. Какво да правим? Целият свят е пред нас.

— Ти решавай — казах аз. — Все ми е едно.

И наистина беше така.

Някоя друга на мое място би заподозряла Кейт в ревност, но по онова време аз бях много наивна и доверчива. Нещо повече, бях неопитна. На двайсет и осем години имах известен опит с ухажори, но се бях влюбвала само веднъж и преживяването бе тъй ужасно, че задълго се усъмних в мъжете и в самата себе си.

Той се казваше Харисън Уилямс и ми преподаваше пиано, когато бях двайсетгодишна, току-що пристигнала отново в Сейнт Луис след една-единствена година в пенсилванския колеж „Брин Мар“. Макар и само с няколко месеца по-голям от мен, Харисън ми се струваше много по-възрастен и изтънчен. Намирах за привлекателно, но и малко плашещо, че е учил в чужбина при знаменити композитори и знае невероятно много за европейското изкуство и култура. Можех да го слушам как разговаря на всяка тема и навярно така се започна всичко — от възхищението и завистта. После открих, че наблюдавам ръцете, очите и устните му. Той не приличаше на Казанова, но беше красив посвоему — висок и строен, с оредяваща черна коса. Най-силно ме привличаше мнението му за таланта ми. Той смяташе, че мога да постигна успех като концертираща пианистка и аз също мислех така, поне през часовете, когато седях пред пианото му и усърдно изпълнявах етюди, от които пръстите ми се схващаха.

През онези следобеди у Харисън много се тревожех за косата и роклята си. Докато той крачеше напред-назад и ме коригираше, подхвърляйки от време на време по някоя похвала, аз усърдно се мъчех да го разгадая. Дали потропването с пръст по слепоочието означаваше, че е забелязал новите ми чорапи, или точно обратното?

— Имаш чудесна стойка — каза веднъж той и това бе достатъчно, за да се отдам на фантазии как стоим един до друг, аз цялата в бяло, той с фрак и разкошни бели ръкавици. През онзи ден свирих ужасно, разсейвана от примамливите видения.

Обичах го цяла година, но една вечер всичките ми мечтания рухнаха. Бяхме на парти у съседи и аз реших да изпия две чаши прекалено сладко вино, за да бъда по-храбра. Предишния ден бяхме излезли на разходка в крайградската гора. Беше свежа и безветрена есен, облаците над нас изглеждаха като изрязани от хартия. Харисън ми запали цигарата, аз подритнах купчинка жълти листа с връхчето на високите си боти и изведнъж насред приятното мълчание той проговори:

— Ти си толкова мило момиче, Хадли. Всъщност едно от най-добрите, които съм срещал.

Това едва ли можеше да се нарече обяснение в любов, но аз си казах, че той има чувства към мен, и искрено повярвах — във всеки случай достатъчно, за да изгълтам виното. Изчаках стаята лекичко да се наклони, после тръгнах към Харисън, като внимателно повдигах и отпусках крак при всяка стъпка. Бях облякла черната си дантелена рокля. Тя ми беше любимата — обичах я, защото винаги ме караше да се чувствам като Кармен. И може би не само виното, но и роклята вдигна ръката ми към ръкава на Харисън. За пръв път го докосвах, тъй че навярно самата изненада го накара да се вцепени. Стояхме застинали и красиви като градински статуи — и за няколко десетки удара на сърцето аз бях негова съпруга. Вече му бях родила деца, притежавах неговата съпружеска вярност и отлитах отвъд трънената ограда на собствения ми ум — към онова място, където надеждата захапва опашката си и сама се поглъща отново и отново.

— Хадли — тихичко каза той.

Вдигнах глава. Очите на Харисън имаха бледосиния цвят на удавени звезди и казваха „не“ — безмълвно и ясно. Просто „не“.

Какво казах аз? Може би нищо. Не помня. Музиката секна, пламъчетата на свещите помътняха, ръката ми падна надолу към дантелената пола. Само преди минута роклята беше циганска, сега се превръщаше в погребална.

— Имам ужасно главоболие — казах аз на майка ми, опитвайки се да обясня защо трябва да се прибера незабавно.

— Имаш, естествено — каза тя и лицето й омекна. — Хайде да отведем нашето момиче в леглото.

След като се прибрахме, аз й позволих да ме придружи до стаята ми и да ми помогне да си облека муселинената нощница. Тя ме зави грижливо, сложи хладна длан върху челото ми и ме погали по косата.

— Сега си почивай.

— Да — казах аз, защото нямах думи да й обясня, че съм си почивала цели двайсет и една години, но тази вечер съм опитала нещо ново.

Това бе единственият ми допир до любовта. Дали беше любов? Стори ми се ужасна. Още две години я влачих след себе си, прекалявах с пушенето, измършавях и понякога ми минаваха мисли да скоча от балкона като измъчена героиня от руски роман. След време, макар и по-бавно, отколкото ми се искаше, осъзнах, че нито Харисън е бил моят фатален принц, нито аз негова жертва. Той изобщо не ме бе подвел; подведох се аз самата. Мисълта за любов обаче ме караше да изтръпвам и пребледнявам, макар да бе минало повече от половин десетилетие. Очевидно все още бях лековерна и се нуждаех от нечии напътствия — например на Кейт.

През онзи ден обходихме Чикаго, търсейки най-напред първокласно консервирано говеждо, после нови ръкавици. Оставих Кейт да ме разсейва с бъбрене и се чувствах благодарна, че ме е предупредила за Ърнест. Дори ако намеренията му бяха извън всякакво подозрение, в момента бях твърде уязвима. Дойдох в Чикаго, защото у дома не бях щастлива, но затъването във фантазии за Ърнест Хемингуей нямаше да разреши проблемите ми. Животът си беше мой; трябваше да го изгледам строго и да го накарам да ми служи.

Останах в Чикаго още цяла седмица и всеки ден носеше някакво ново вълнение. Ходихме на футболен мач, гледахме сутрешно представление на „Мадам Бътерфлай“, бродихме из града денем и нощем. Когато виждах Ърнест, което се случваше често, полагах усилия да запазя ума си трезв и просто да се радвам на неговата компания без драматични фантазии в една или друга насока. Може би бях малко по-сдържана към него от преди, но той не каза нищо и не предприе опити за сближаване до последния ми ден в града.

Вечерта бе мразовита — просто не ставаше за излизане, — но всички вкупом награбихме вълнени одеяла, наляхме манерките с ром, натъпкахме се във форда на Кенли и потеглихме към езерото Мичиган. Дюните изглеждаха стръмни и бледи под лунната светлина и ние си измислихме игра: да се изкачим до върха на някоя — на пияна глава, разбира се — и после да се търкулнем надолу като дънери. Кейт беше първа, защото обичаше да е първа във всичко, после Кенли пое с песен надолу. Когато дойде моят ред, аз пролазих нагоре на четири крака, а пясъкът се сипеше под ръцете и краката ми. На върха се огледах и зърнах само грейнали заскрежени звезди и необятна шир.

— Хайде, страхливке! — викна Ърнест отдолу.

Затворих очи, паднах и се запремятах по коравите буци. Бях толкова пияна, че не усещах нищо — само вълнуващо чувство за волност и свобода. Всъщност изпитвах своеобразна еуфория и страхът представляваше най-важната част от нея. За пръв път, откакто бях малко момиче, усетих замайващия прилив на страх и това ми хареса. Едва бях спряла в подножието, когато Ърнест с едно дръпване ме изтегли от мрака и ме целуна страстно. За един парещ миг усетих езика му върху устните си.

— О! — Само това успях да кажа.

Не мислех дали някой от другите ни е видял. Изобщо не можех да мисля. Лицето му беше само на сантиметри от моето, по-енергично, по-убедително и по-будно от всяко друго лице, което бях виждала дотогава.

— О! — повторих аз и той ме пусна.

На другия ден, докато си събирах багажа, се чувствах някак изгубена. За две седмици толкова се бях увлякла във вихъра на живота, че не можех да си представя как ще се върна у дома. Не исках да се прибирам.

Този ден Кейт беше на работа и вече се бяхме сбогували. Кенли също трябваше да работи, но любезно предложи през обедната си почивка да ме откара до гарата, за да не харча пари за такси. След като всичко беше подготвено и прибрано, аз си сложих палтото и шапката и отидох да го чакам в хола. Но ето че дойде Ърнест.

— Значи Кенли все пак не успя да се освободи? — попитах аз.

— Не, аз поисках да те откарам.

Кимнах замаяно и си взех багажа.

До Юниън Стейшън нямаше много път и го изминахме почти в пълно мълчание. Той беше облечен с вълнени панталони, сиво вълнено сако и черен каскет, нахлупен почти до веждите. Бузите му бяха поруменели от студа и изглеждаше много красив. Да, красив бе точната дума за него. Чертите му не бяха женствени, а съвършени, чисти и някак героични, сякаш излизаше от гръцка поема за любов и сражения.

— Можеш да ме свалиш тук — казах аз, когато наближихме гарата.

— Толкова ли е трудно да престанеш да ме тормозиш? — каза той, докато паркираше.

— Не. Мисля, че не.

Няколко минути по-късно стояхме заедно на перона. Аз стисках билета и чантичката си. Той държеше куфара ми и го прехвърляше от ръка в ръка. Но щом влакът се появи, повлякъл зад сребристото си тяло опашка от пушек и сажди, Ърнест остави куфара на земята. Пориви на студения вятър развяваха полата ми. Изведнъж се озовах притисната до гърдите му.

Сърцето ми заподскача. Питах се дали и той го усеща.

— Мисля, че не съм срещала друг като теб — казах аз.

Той не каза нищо, само ме целуна и през тази целувка усетих цялото му излъчване на топлина и живот. Толкова много неща не знаех за Ърнест и толкова много не бих си позволила да попитам или дори да си представя, но въпреки всичко усетих как се предавам с всяка секунда. Бяхме обкръжени от хора — и същевременно съвсем сами. А когато след няколко минути най-сетне се качих във влака, краката ми трепереха.

Намерих свободно място и надникнах през прозореца към тълпата, оглеждайки тъмните костюми, шапки и палта. И той бе там — проправяше си път по-близо до влака, усмихваше се и махаше с ръка. Аз също му махнах, тогава той вдигна едната си длан, изпъната като лист от бележник, и зашари по нея с показалеца на другата си ръка.

Ще ти пиша, казваха устните му. Или може би: Ще те опиша.

Затворих очи, за да спра внезапните горещи сълзи, после се облегнах назад в плюшената седалка и влакът ме понесе към дома.

4

През 1904 г., когато навърших тринайсет, Сейнт Луис бе домакин на Световното изложение. Теренът на изложението заемаше почти пет хиляди декара в района на Форест Парк и Вашингтонския университет; сто и двайсет километра пътеки и пътища свързваха отделните сгради, павилиони, театри и дворци. Много постройки представляваха покрити с гипсова замазка дървени конструкции, предвидени да изтраят само няколко месеца, но изглеждаха като пищни неокласически палати. Звездата на изложението, Дворецът на изящните изкуства, гордо представяше скулптурна градина, изградена по подобие на римските терми на Каракала. Имаше лагуни, из които можеше да се возиш на лодка, огромни изкуствени водопади и английски дворове, менажерии с екзотични животни и менажерии с хора — пигмеи, диваци, момчета с грамадни глави и брадати момичета. Стотици атракции, игри и сергии с лакомства примамваха минувачите по централната алея. Там за пръв път опитах сладолед във фунийка и не можех да се начудя как тъй захарното цилиндърче не е студено в ръката ми. И ягодовият сладолед вътре изглеждаше някак различен. По-хубав. Може би най-вкусното нещо, което съм опитвала през живота си.

През онзи ден Фони беше с мен, но не искаше сладолед. Не искаше захарен памук, пшенични пуканки, студен чай или някое друго непознато лакомство. Искаше да се прибере у дома, където майка ни се приготвяше за седмичната сбирка на суфражетките, която щеше да е у нас.

Така и не разбрах защо групата на мама толкова привличаше Фони. Тези жени винаги ми изглеждаха нещастни. Ако се вярваше на техните приказки, бракът бе най-ужасното нещо, което може да сполети една жена. Майка ми винаги беше най-шумната и най-приказливата в стаята, кимайки енергично с широкополата си шапка с пера, докато Фони разнасяше чинии с чаени сладки и сандвичи с кресон, полагайки усилия да се хареса на всички.

— Само още половин час — опитах се аз да се спазаря с Фони. — Не искаш ли да видиш Двореца на електричеството?

— Остани, ако искаш. Изненадана съм, че ти е забавно.

Наистина се забавлявах, поне докато тя не ми напомни, че е редно да бъда печална. Сигурно беше много егоистично желанието ми да остана, да вдишвам соления мирис на пуканки и да слушам рева на животни откъм менажериите. Но беше април и вишните около езерцата цъфтяха. Можех да затворя очи и да чуя фонтаните. Можех да ги отворя и да си представя, че съм в Рим или във Версай. Фони се смаляваше сред тълпата, пъстротата на цветовете засенчваше черната й рокля. Исках да я пусна да си върви, без да се интересувам какво мисли за мен или какво ще каже на майка ни, но не можех. Хвърлих един последен унил поглед на фунийката сладолед, после я пуснах в близката кофа за смет и затичах след сестра си към къщи, където от много време насам завесите бяха спуснати, а лампите затъмнени. Бяхме в траур. Баща ми бе починал преди два месеца.

* * *

Ние бяхме типичното добро семейство, с потекло от първопреселниците и по бащина, и по майчина линия, а твърдото придържане към викторианските нрави правеше живота ни надежден и безопасен. Бащата на баща ми бе основал Общинската библиотека в Сейнт Луис и лекарствената компания „Ричардсън“, която бе станала най-големият фармацевтичен производител западно от Мисисипи. Бащата на майка ми беше учител, създал академията „Хилсбъро“ в Илинойс, а по-късно и частна гимназия в Сейнт Луис, наречена Градски университет. Аз и Фони посещавахме най-добрите училища, носехме колосани бели якички, копринени панделки и високи боти с копчета. Учехме се да свирим на роял „Стейнуей“ и летувахме в плажната ни вила в Ипсуич, Масачузетс. И всичко беше чудесно, докато изведнъж престана да бъде.

Баща ми Джеймс Ричардсън беше директор на семейната фармацевтична компания. Сутрин излизаше с бомбе и черна вратовръзка, ухаещ на крем за бръснене и кафе плюс едва доловим дъх на уиски. В джоба на халата си винаги имаше плоско шишенце. Всички знаехме, че държи още едно, скрито в чекмеджето на писалището си, което заключваше с мъничък сребърен ключ. Трето чакаше зад бурканите с консервирани плодове в килера, където готвачката Марта се преструваше, че не го забелязва. Той се стараеше да не е у дома много често, а когато все пак се прибираше, изглеждаше тих и разсеян. Но и мил. Майка ми Флорънс беше негова абсолютна противоположност — с чепат характер, вечно раздаваща съвети и мнения. Вероятно баща ми бе твърде мекушав и плах в нейно присъствие, склонен да се оттегля в кабинета или навън, вместо да й възрази за каквото и да било, но аз не го упреквах за това.

Майка ми винаги предпочиташе Фони, която бе с двайсет и два месеца по-голяма от мен. По-възрастният ни брат Джейми отиде в колеж още преди да тръгна на детска градина; имахме и още една сестра, Доротея, с единайсет години по-голяма от мен, но въпреки това я обичах. Тя се омъжи млада и живееше наблизо със съпруга си Дъдли. Като дете най-често общувах с Фони заради близката ни възраст, но двете бяхме безкрайно различни. Тя беше послушна, отстъпчива и добра по начин, който майка ми лесно можеше да разбере и похвали. Аз бях своенравна, приказлива и любопитна към всичко — прекалено любопитна според майка ми. Най-много обичах да си изнеса столче до края на наклонената алея пред къщата ни и да седя часове наред с лакти върху коленете, гледайки как светът минава край мен. В някакъв момент майка ми ме повикваше и ме отпращаше в детската стая, но аз и там зяпах през прозореца, мечтаех и размишлявах.

— За какво ли те бива? — често казваше тя. — Вечно витаеш из облаците.

Навярно имаше право. Тревожеше се за мен, защото изобщо не ме разбираше. А после се случи нещо ужасно. Когато бях шестгодишна, с тия мои мечти просто изхвръкнах през прозореца.

През един пролетен ден не отидох на училище, защото бях болна. Когато детската стая ми омръзна — а това обикновено ставаше много бързо, — започнах да зяпам как слугата ни Майк бута ръчна количка през двора. Аз бях луда по Майк и го намирах безкрайно по-интересен от когото и да било в семейството. Той имаше квадратни нащърбени нокти. Подсвиркваше си и от джоба му се подаваше небесносиня кърпа.

— Какво ще правиш, Майк? — подвикнах аз от прозореца на детската стая и се изпънах над перваза, за да го виждам по-добре.

Той вдигна глава тъкмо когато загубих равновесие и се сгромолясах на плочника долу.

* * *

Месеци лежах неподвижно, докато лекарите се чудеха дали някога пак ще проходя. Възстанових се бавно и когато станах от леглото, майка ми поръча да пригодят бебешка количка специално за мен. Обичаше да ме вози из квартала, спирайки при всяка съседка, за да ахкат и да се възхищават на чудодейното ми оцеляване.

— Клетата Хадли — казваше майка ми. — Клетата ми кокошчица.

Повтаряше го отново и отново, докато думите й се запечатаха в мозъка ми, измествайки всяко друго определение за мен, както и всеки друг възможен резултат от злополуката.

Нямаше значение, че оздравях напълно и се научих да ходя дори без да накуцвам. Крехкото ми здраве си остана повод за големи домашни тревоги. Смяташе се, че и най-леката хрема ще ме увреди още повече. Не се научих да плувам, не тичах и не играех в парка като приятелките ми. Вместо това четях книги, сгушена на креслото до прозореца във всекидневната, обкръжена от цветни стъкла и виненочервени завеси. А след време престанах да се боря дори вътрешно срещу наложения ми покой. Книгите можеха да бъдат невероятно приключение. Лежах под завивките почти без да помръдвам и никой не би се досетил как препуска умът ми и как се извисява сърцето ми от прочетените истории. Можех да отлетя към всеки въображаем свят и да изчезна незабелязано, докато майка ми крещеше по слугите или забавляваше досадните си приятелки в предната стая.

Когато баща ми бе жив, аз често го гледах как се прибира, преди жените да са си тръгнали. Щом ги чуеше, той застиваше на място, после отстъпваше назад и тихичко изчезваше през вратата. Къде ли отива, питах се аз. Колко път трябваше да измине и колко уиски да изпие, за да стихне в главата му гласът на майка ми? Помнеше ли колко обичаше велосипеда си? Някога го караше навсякъде и във всякакво време. Веднъж прикачи отзад количка за мен и Фони и тръгна да ни вози из Форест Парк, пеейки „Валс с Матилда“. Имаше чудесен баритон и докато го слушах как отново и отново подхваща тази песен, в онзи ден неговата радост ми се струваше тъй истинска и непозната. Не смеех да помръдна, за да не я подплаша.

През едно ранно февруарско утро в дома ни отекна изстрел. Майка ми го чу първа и подскочи в леглото, разбирайки моментално какво е станало. Тя не си позволи дори мислено да употреби думата „самоубийство“ — това би било твърде ужасно и вулгарно, — но все пак го очакваше. Долу, зад заключената врата на кабинета, откри баща ми да лежи на килима с раздробен череп сред локва кръв.

Отзвуците от смъртта на баща ми кънтяха из къщата седмици наред. Научихме, че е загубил на борсата трийсет хиляди долара, че взел още пари назаем и загубил и тях. Отдавна знаехме, че пие, но не знаехме, че през последните седмици е вършил само това, измъчван от безсъница и ужасна мигрена. Плащаше луди пари на някакъв шарлатанин за лекарство, което беше по-безполезно от чешмяна вода. То не помогна; нищо не можеше да му помогне.

След смъртта му майка ми се затвори в стаята си разплакана и объркана зад спуснатите завеси, а слугите поеха командването. За пръв път виждах такъв хаос в дома ни и не знаех какво да правя, освен да свиря ноктюрните на Шопен, да плача за баща си и да съжалявам, че не го опознах по-добре.

Вратата на кабинета остана задълго затворена, но не заключена. Килимите бяха изпрани, но не и сменени, револверът бе изпразнен, почистен и върнат в бюрото — и тези подробности бяха тъй страшни, че ме хипнотизираха. Отново и отново си представях последните мигове от живота му. Колко самотен трябва да се е чувствал. Колко смазан и колко отчаян, за да стигне дотам да вдигне цевта и да натисне спусъка.

Изпаднах в такова униние, че близките ми започнаха да се тревожат да не посегна на себе си. Всички знаеха, че децата на самоубийци са много по-склонни да тръгнат по същия път. Бях ли като него? Не знаех, но бях наследила мигрените. Всеки пристъп приличаше на страховито наказание, с гадене и тъпа, но упорита пулсираща болка в основата на черепа, докато лежах абсолютно неподвижна в задушната си стая. Ако останех по-дълго така, майка ми идваше, погалваше ме по ръката и казваше:

— Ти си добро момиче, Хадли.

Нямаше как да не забележа, че тя се отнася по-топло към мен, когато съм зле, затова често боледувах или си мислех, че боледувам. Толкова много отсъствах от училище, че се наложи да остана в гимназията още една година, докато приятелките ми отидоха да учат в колеж. Сякаш гледах от перона как някакъв влак заминава към далечно, вълнуващо място, а аз нямам билет, нито пари да си го купя. Когато започнаха да пристигат писма от „Барнард“, „Смит“ и „Маунт Холиоук“, изведнъж ме обзе болезнена завист към вълненията и надеждите на моите приятелки.

— Искам да кандидатствам в „Брин Мар“ — казах на майка ми. Сестра й Мери живееше във Филаделфия и си мислех, че тя ще е по-спокойна, ако близо до мен има роднини.

— О, Хадли. Защо вечно си поставяш непосилни цели? Бъди реалистка.

Фони влезе в стаята и седна до майка ни.

— Ами главоболията? — попита тя.

— Все някога ще престанат.

Фони скептично сбърчи чело.

— Ако се случи да се разболея, Мери ще се погрижи за мен. Знаете колко е компетентна.

Натъртих на компетентна, защото майка ми харесваше тази дума и често я приемаше за аргумент. Сега обаче тя само въздъхна и заяви, че ще помисли сериозно, което означаваше, че ще потърси съвет от съседката мисис Къран и дъската за спиритични сеанси.

Майка ми отдавна се увличаше по окултизма. Понякога организираше сеанси у нас, но повечето се провеждаха отсреща, у мисис Къран. Майка ми я смяташе за познавачка на свръхестественото и майсторка на спиритизма. Не ме поканиха да участвам, но когато се върна от мисис Къран, майка ми каза, че мога да постъпя в „Брин Мар“ и че всичко ще бъде наред.

По-късно неведнъж размишлявах над пророчеството на мисис Къран, защото то ми се струваше очевадно фалшиво. Отидох да уча през 1911 г., но цялото начинание беше обречено още преди да започне. Лятото, преди да замина за „Брин Мар“, най-голямата ми сестра Доротея получи тежки изгаряния от пожар. Макар че рядко се мяркаше у дома, докато растях, Доротея беше най-мила и добродушна към мен и аз чувствах, че ме разбира както никой друг. Когато мрачната атмосфера у дома започваше да ме задушава, отивах при нея и откривах покой и прилив на сили, гледайки как двете й момчета лудуват наоколо.

През онова лято Доротея беше в напреднала бременност. Често оставаше сама със синовете си и един ден тримата били отвън на верандата, когато Доротея видяла, че на съседния празен терен е пламнала купчина автомобилни гуми. Момчетата гледали любопитно, но Доротея се изплашила, че огънят може да се прехвърли в собствения им двор. Изтичала и се опитала да стъпче пламъците, но дългото й лятно кимоно веднага се запалило. Чорапите й също пламнали и тя обгоряла зле чак до кръста, преди да се затъркаля по земята и да ги изгаси.

Когато съпругът й Дъдли се обади да ни съобщи за бедата, бяхме на почивка във вилата край Ипсуич. Всички ужасно се разтревожихме за Доротея, но Дъдли ни увери, че тя е в болница под непрестанни лекарски грижи. Нямала температура и лекарите вярвали, че ще се възстанови напълно. На другия ден родила мъртво момиченце. Доротея и Дъдли били съсипани, но лекарите продължавали да ги уверяват, че тя ще оздравее. Повтаряли го, докато умряла осем дни след пожара. Майка ми замина с влака за погребението, а ние останахме в Ипсуич, съсипани от скръб.

Помня как чувствах, че няма да понеса загубата на Доротея, а може би и не исках да я надживея. Майка ми се върна от Сейнт Луис заедно с Дъдли и момчетата. Когато слязоха от влака, те изглеждаха безкрайно нещастни, а с какво можех да ги утеша аз? Те нямат майка, само това си повтарях.

Един следобед скоро след погребението над залива се развихри свирепа буря и аз помолих едно момче от съседната вила да излезем в морето с лодка. Вълните се разбиваха в носа, връхлитаха отстрани и брулеха лицата ни. Аз не можех да плувам, но той не обърна назад дори когато началникът на фара ни даде сигнал да се връщаме. Облаците бяха ниски и страховити, из въздуха тегнеше солена влага. Имах чувството, че се давя през цялото време, отново и отново. Дори когато се добрахме до брега, усещането, че още съм в залива и потъвам все по-дълбоко, остана с мен до края на лятото и дълго след това.

Както беше планирано, през септември се качих на влака за „Брин Мар“, но съученичките ми изглеждаха настроени на съвсем различна вълна. Момичетата от моето общежитие прекарваха следобедите си в салона, заети да пият чай и пенест горещ шоколад, да разговарят за танци и сърдечни завоевания. Чувствах се безкрайно чужда сред тях. Като малка знаех, че съм хубава, с блестяща червена коса и бяла кожа, но сега не давах пет пари дали момчетата ме забелязват, или не. Загубих интерес както към облеклото си, така и към учението. Започнах да се провалям на изпитите, което бе изненадващо за мен, тъй като въпреки непрестанните ми отсъствия винаги бях добра ученичка. Сега не можех да се съсредоточа или поне да проявя някакъв интерес.

През следващата есен оставих Фони и майка ми да ме убедят да се прибера у дома. Не бих казала, че там се почувствах по-добре. В къщата нямаше къде да избягам от мрачните мисли. Не можех да спя, а когато все пак заспивах, ме мъчеха ужасни натрапчиви сънища за последните мигове от живота на Доротея и баща ми. Събуждах се, обзета от паника, и знаех, че ме чакат още много безрадостни дни и нощи. Ако ви кажа, че останах в тази своеобразна кома цели осем години, ще разберете как бях зажадняла за живот точно когато майка ми започна да умира.

Майка ми отдавна страдаше от болестта на Брайт, но през лятото на 1920 г. състоянието й бързо се влоши. През най-горещите седмици на юли и август аз почти не напусках апартамента й на горния етаж, а когато все пак излизах, тя се тревожеше непрестанно.

— Елизабет, ти ли си? — подвикна немощно тя, щом чу стъпките ми по стълбището. Не знаех защо използва кръщелното ми име след толкова много години, но по онова време много неща у нея ме озадачаваха. Тя вече не приличаше на онази непреклонна и строга жена, която можеше да ме смачка с една-единствена дума. Беше крехка и плаха и докато тичах нагоре по стъпалата, пак подвикна:

— Елизабет?

— Тук съм, мамо. — Влязох във всекидневната, където тя почиваше на канапето с протрита тапицерия от розово кадифе. — Топло ли ти е? Да отворя ли прозореца?

— Да ми е топло? — Тя тревожно опипа плетеното одеяло върху коленете си. — Замръзнала съм до кости.

Придърпах стол до канапето и разтрих ръцете й, за да възстановя кръвообращението, но при всяко докосване пръстите ми оставяха дълбоки отпечатъци, сякаш кожата й се бе превърнала в тесто. Щом я пуснах, тя започна да хленчи.

— Как да ти помогна?

— Доведи сестра си. Искам Фони да е тук.

Кимнах и станах от стола, но разширените й очи ме спряха.

— Не си тръгвай, моля те, не ме оставяй сама.

Пак седнах и продължихме така през цялата дълга нощ. Тя хапваше малко бульон и задрямваше неспокойно за няколко часа. Към полунощ изведнъж се успокои.

— Много се тревожа, Елизабет. Какво ще стане с теб, когато си отида?

— Не съм малка, мамо. Всичко ще бъде наред. Обещавам ти.

— Не. — Тя поклати глава. — Преди години аз и мисис Къран разговаряхме с Доротея за теб.

Дишаше тежко и не исках да я гледам как се мъчи.

— Шшшт. Няма значение.

— Има. Питахме я за теб няколко пъти, а тя все отказваше. Нямала какво да ни каже.

Винаги се отнасях скептично към окултизма — мълчаливите спиритични сбирки на запалени свещи и сеансите с автоматично писане в затъмнени стаи с червени шалове върху абажурите, — но сега усетих как ме побиват студени тръпки. Възможно ли бе майка ми наистина да е влязла във връзка с Доротея? И ако да, то защо покойната ми сестра не бе пожелала да говори за мен? Дали знаеше нещо жестоко и тъжно за моята участ? Не можех да помоля майка ми да разкаже по-подробно за сеанса; тя беше изтощена и по-разтревожена от друг път. А и не бях сигурна защо искам да знам. Ами ако бъдещето се окажеше по-лошо от настоящето? Ами ако изобщо не съществуваше?

През цялата онази августовска нощ седях на стола до канапето. Бършех челото на майка ми с влажна кърпа и гледах през прозореца към лятната нощ. Зад стъклото щурците издаваха звуци, които не можех да чуя. Дърветата приличаха на мастилени петна, а луната грееше ярко и знаех, че и аз мога да умра в тази стая. Това бе една от посоките, в които можеше да се завърти колелото на живота ми.

Няколко часа по-късно, малко преди разсъмване, майка ми спря да диша. Докато всички други спяха на долния етаж, гледах лицето, което понякога мразех, а друг път съжалявах. Ръцете й лежаха от двете страни на измършавялото тяло и аз плъзнах пръст по едната, изпитвайки ужасяваща и сложна обич към нея. След това слязох да събудя Фони и Роланд и да извикам доктора. Приготвих закуска, изкъпах се, после седнах с Фони във всекидневната да обсъдим подробностите около погребението. Горе тялото на майка ми все още чакаше смъртния акт и аз я усещах как продължава да ме притиска дори оттам. Тя сякаш винаги се радваше на тихия ми живот, като че бях станала точно такава, каквато е очаквала — тоест невзрачна. Този натиск бе много стар и мощен; знаех, че лесно мога да му се поддам и да потъна в нищото. Или пък да се отблъсквам с всички сили в обратна посока.

5

— Наред ли е всичко, госпожице? — попита таксиметровият шофьор.

— Трябва да е наред — отвърнах аз и отворих вратата.

Завръщах се в Сейнт Луис след един дълъг ден пътуване с влак. Още по-дълъг го правеше чувството, че някак съм се провалила в Чикаго. Сега отново бях пред дома на Фони и Роланд на Кейтс авеню. Оставаше само да платя и да сляза.

Навън въздухът беше прохладен и свеж. Шофьорът пренесе куфарите ми до верандата; стъпките ни кънтяха глухо по плочките. Щом влязох, захвърлих багажа в подножието на стълбището и се качих в стаята си, която изглеждаше студена и необитаема. Макар че бе късно и се чувствах изтощена, аз светнах лампите и запалих камината, за да се стопля. Седнах на розовото канапе, обгърнах раменете си с длани и се запитах дали някаква частица от майка ми не е останала да витае из стаята, заметната с одеяло, и да ме гледа със съжаление: Клетата Хадли, Клетата ми кокошчица.

На другата сутрин спах до късно и когато слязох, Фони ме чакаше в трапезарията.

— Е? Искам да чуя всичко. Какво прави там? С какви хора се срещна?

Разказах й за веселбите, игрите и интересните хора, които прииждаха на тълпи в апартамента на Кенли, но премълчах за Ърнест. Какво имаше за казване? Не знаех какви са отношенията ни, дори като приятели.

Докато разговаряхме, Роланд влезе, закопчавайки ръкавелите си. Наоколо му се носеше аромат на сапун и боров тоник за коса. Той седна и Фони почти неусетно отдръпна стола си настрани, за да не го гледа как яде. Дотам бяха стигнали. От самото начало бракът им се оказа пълен провал. Ужасно ми беше жал и за двамата.

— Е — каза Роланд, — как ти се стори Чикаго? Така ли си го представяше?

Аз кимнах, мажейки мармалад на филийката.

— И успя ли да завоюваш десетки нови поклонници?

Фони прихна съвсем тихичко, но не каза нищо.

— Не бяха чак толкова много — казах аз.

— Трябва да си покорила поне едно сърце. Това писмо току-що пристигна за теб. — Той измъкна някакъв смачкан плик от джоба на сакото си. — Препоръчана поща. Трябва да е сериозно.

Усмихна се и ми подаде писмото.

— Какво е това? — попита Фони.

— Препоръчана поща — повторих аз като насън.

Името на Ърнест беше надраскано върху плика грозничко, но четливо. Навярно бе пуснал писмото веднага след като ме качи на влака, плащайки десет цента надбавка, за да е сигурен, че ще пристигне заедно с мен. Ще ти пиша. Ще те опиша. Опипвах плика, но не смеех да го отворя.

— Как се казва твоят приятел? — попита Роланд.

— Не бих го нарекла мой приятел, но името му е Ърнест Хемингуей.

— Хемингуей? — повтори Фони. — Що за име е това?

— Нямам представа — казах аз и се качих в стаята си да отворя писмото.

Пликът беше зацапан и смачкан, като че бе лежал няколко дни в джоба му — и дори само затова го харесвах, независимо какво пишеше вътре. Намерих си тихо кътче във всекидневната до пианото и открих, че листовете вътре също са смачкани, изписани с черно мастило. Скъпа Хасович — гласеше началото, — ти си във влака, а аз стоя тук и всичко стана по-пусто, след като си замина. Кажи ми, истинска ли си?

Оставих писмото, защото чувството, че се е прокраднал в главата ми, беше почти непоносимо. Истинска ли си? Задавах си точно същия въпрос за него — и с повече основания, струва ми се, след предупреждението на Кейт. Аз бях стабилна като земята, по която стъпваше Ърнест, навярно дори прекалено стабилна. А той? Неговото внимание към мен не отслабна през цялото ми гостуване, но това не означаваше траен интерес, а само любопитство към обект за изследване. Истината бе, че не знаех какво да мисля за него, затова продължих трескаво да чета какво пише за работата, плановете и мислите си. Можел да получи назначение в някакво списание, озаглавено „Кооперативна общност“, ако приемел да се нагърби сам с цялата работа като автор, репортер, редактор и тъй нататък. Не съм възхитен от условията, но сигурно ще приема, пишеше той. Макар че из главата ми се въртяха какви ли не тревожни брътвежи относно него, нямаше как да не харесам тръпнещата енергия на думите му върху хартия — тези думи звучаха точно като гласа на онзи Ърнест в Чикаго, който си измисляше поводи, за да надникне в стаята ми. И точно това правеше самото писмо — довеждаше Ърнест във всекидневната, която само преди миг ми изглеждаше задушна и мрачна.

— Е? — попита Фони, влизайки в стаята, съпроводена от тихото шумолене на тъмната си вълнена пола. — Какво има да ти каже?

— Нищо особено — отговорих аз, но, разбира се, не бях права. Всичко у Ърнест Хемингуей беше необикновено.

— Хубаво е да имаш нови приятели. Радвам се, че си открила приятно развлечение.

Тя седна и извади плетивото си.

— Тъй ли?

— Да, разбира се. Искам да бъдеш щастлива.

Навярно говореше откровено, но само ако „щастлива“ означаваше до края на живота си да остана затворена на горния етаж — самотната неомъжена леля.

— Благодаря, Фони — казах аз, после се извиних и отидох в стаята си, където седнах да пиша отговор.

Не исках писмото да е прекалено възторжено. Не исках да намеква за нещо повече от написаното — но открих, че ми е приятно да му пиша. Работих над отговора си цял ден, описвах какво се случва, защото исках Ърнест да си представя как минавам от стая в стая, как репетирам на пианото, как сядам да пия джинджифилов чай с приятелката си Алис Хънт, как гледам градинаря да подкастря розовите храсти и да ги увива със зебло за зимата. Тази вечер езерото ми липсва, написах аз. И много други неща. Искаш ли да се срещнем в кухнята и да изпушим по цигара?

Върху огледалото на старата тоалетна масичка на майка ми бе закрепена моя снимка по бански. Двете с Алис се излежавахме край реката, щастливи и окъпани в слънчеви лъчи. Вярно, напоследък онази някогашна Хадли почти не се мяркаше, но според мен Ърнест би харесал нейното открито лице и самонадеяната й усмивка. Избърсах праха от снимката и я пъхнах при писмото. После, преди да се разколебая, запечатах плика, облякох си кафявото палто и отидох до пощенската кутия на ъгъла. Навън беше тъмно и докато вървях, надничах в къщите като в запалени фенери. Всичко бе обгърнато в бледо сияние — и за миг си представих как светлината прелита над всички царевични ниви и заспали хамбари между Сейнт Луис и Чикаго. Когато стигнах до пощенската кутия, стиснах здраво писмото, целунах го и го пуснах в процепа.

6

Имам толкова много идеи за писане — толкова много неща искам да видя, да почувствам и да направя. Хей, помниш ли как свиреше на пиано и косата ти просто грееше, как после стана, дойде при мен на канапето и попита: „Ще ме приютиш ли, приятел?“.

Ще ме приютиш ли, Хаш?

Ще дойдеш ли пак да ми подариш мъничко от онази твоя непоклатима стабилност?

Писмата му идваха смачкани и усукани, пълни с наслада, понякога по две-три на ден. Отначало се опитах да бъда по-сдържана и се зарекох да пиша само веднъж седмично. Не след дълго изпаднах в истинска безизходица. Писмата прелитаха напред-назад, но какво означаваха? В главата ми често отекваше гласът на Кейт — харесва жените, очевидно всички жени — и се питах дали да й кажа за нашата бързо задълбочаваща се връзка. Не се съмнявах, че ще бъде уязвена и гневна; в края на краищата аз демонстративно и нагло бях пренебрегнала съвета й. Но ако си признаех всичко, тя сигурно щеше да ми даде още съвети, а тогава би трябвало да я изслушам и може би дори да ги изпълня.

Разкъсвах се между необходимостта да знам дали мога да вярвам на Ърнест и желанието да си затварям очите, за да остане всичко точно както си беше. Думите му вече означаваха толкова много за мен — твърде много. Всяко от неговите писма ме изпълваше с невероятна бодрост; да му пиша бе също тъй ободряващо и не след дълго открих, че чувам велосипеда на раздавача от няколко пресечки разстояние. Казвах си, че Кейт не знае всичко за Ърнест. Кой може да твърди, че знае всичко за някого? В писмата му проличаваха качества — например нежност и осезаема топлина, — които тя може да не бе усещала никога през онези летни дни в Хортън Бей. Напълно възможно. Трябваше да е така, защото щастието, покълнало от интереса на Ърнест към мен, постепенно преливаше в целия ми живот. Изведнъж се почувствах у дома по-заета и по-радостна от когато и да било. Две приятелки — Бърта Доун и Рут Брадфийлд — се бяха настанили под наем при мен на горния етаж и за пръв път от почти цяло десетилетие не се чувствах самотна в собствения си дом. Освен това няколко младежи проявяваха интерес към мен и макар да не представляваха нищо особено, все пак чувството беше приятно. Приемах да ме водят на танци, на театър и дори понякога да ме целуват за лека нощ. Нито един от тях нямаше едрата напориста глава на Ърнест или тежките му ръце и крака; нито един не задаваше неговите чудесни въпроси и не пораждаше у мен желанието да попитам: Ще ме приютиш ли, приятел?

Аз обаче продължавах да приемам почти всяка покана, защото близостта с Ърнест, макар и безкрайно скъпа за мен, беше теоретична — просто една красива хипотеза — и отдалечена на стотици километри. В Сейнт Луис, където бях обречена да живея, имах Дик Пиърс, брат на моя добра приятелка. Харесвах компанията му и знаех, че ако го насърча дори съвсем леко, той ще се влюби и може би дори ще поиска ръката ми, но не изпитвах почти нищо към него. Край мен се навърташе и Пит Роуланд, приятно нехаен младеж, който знаеше много за книгите и за музиката — но романтичните срещи не ме привличаха толкова, колкото случаите, когато цяла компания се натоварвахме на нечия кола и отивахме на кино или на танци, където всички бяха щастливи и свободни. После с Рут и Бърта сядахме по нощници на чаша чай и обсъждахме събитията от вечерта.

Наскоро бях навършила двайсет и девет, но се чувствах по-млада и по-безгрижна, отколкото през първата си година в „Брин Мар“, когато не можах да изпитам и искрица щастие или човешка близост. Сякаш преживявах отдавна отлаган празник и бях благодарна за всяка минута от него.

А писмата от Чикаго пристигаха всеки ден, винаги очарователно смачкани и пълни с вълнуващи новини. Ърнест ми описваше най-подробно статиите си в „Кооперативна общност“, идеите си за есета и романи. Но все по-често споделяше и истории от своето юношество — за дългите летни дни в Мичиган, когато баща му, който бил практикуващ акушер и любител на дивата природа, го учел как да пали огън и да готви на открито, как да използва брадва, как да хваща и чисти риба, да ловува катерици, яребици и фазани.

Всеки път, когато си мисля за него, пишеше той, го виждам в гората как издебва бекаси, как крачи през ниската суха трева или през царевичните стъбла или сече дърва, а по брадата му се белее скреж. Аз четях тези изречения със сълзи на очи, защото имах тъй малко топли спомени за собствения си баща. Когато си мислех за него, най-напред се сещах за револвера, а после за гърмежа, който разтърси цялата къща. Споменът за смъртта му и моето болезнено съсредоточаване върху нея ме смути тъй силно, че трябваше два пъти да обиколя квартала под пронизващия вятър, преди да се успокоя и да се върна към писмото на Ърнест.

Но ако завиждах на неговата връзка с баща му, майка му ме тревожеше по съвсем друг начин. Почти всеки път, когато я споменаваше в писмата си, тя бе онази кучка. Описваше я като абсолютен деспот в семейството, жестоко критична и пълна с непоклатими идеи какъв трябва да бъде животът, до най-дребната подробност. Още преди Ърнест да се научи да чете, тя го карала да наизустява латински и немски изречения, както и стихове от „същинската“ поезия. Макар че се опитваше да уважава нейния творчески дух — тя пеела оперни арии, рисувала и пишела стихове — Ърнест в крайна сметка мислеше, че тя е била егоистична майка и съпруга, съсредоточена върху собствените си потребности, поемайки риска да унищожи всички наоколо, най-вече своя съпруг. Тя принуждавала Кларънс да отстъпва пред всяко нейно искане и това накарало Ърнест да я презира.

Макар да ме побиваха тръпки от това настървено отхвърляне на майка му, то не ми беше непознато. Странно и зловещо изглеждаше до каква степен си приличаха отношенията между родителите ни, но най-силно ме впечатли, че макар често да бях мразила непреклонната воля на майка ми и дори да я бях обвинявала за самоубийството на баща ми, не бях споделила с никого тази омраза. Когато се случеше тя да изплува на повърхността, грабвах възглавницата и крещях в нея, за да задуша чувствата си в зародиш. Ърнест изливаше яростта си свободно. Чия реакция бе по-ужасяваща?

В крайна сметка взех да изпитвам нарастващо уважение към начина, по който той можеше да изразява дори най-лошото в себе си, и постепенно се увлякох по тия изповеди. Чаках с нетърпение писмата му и не подхващах почти нищо друго. Но както скоро узнах, неговата откровеност се отнасяше с еднаква сила до всичко. В началото на декември, малко след моя рожден ден, той ми писа, че предишната вечер бил привлечен от момиче с искряща зелена рокля. Призля ми, като прочетох описанието. Аз нямах искряща зелена рокля, а дори и да имах, той не можеше да я види. Беше на стотици километри от мен, погълнат от подробностите на своите дни и нощи. Да, бяхме приятели и споделяхме откровено — но той не ми дължеше нищо, не ми бе дал нито едно обещание, та макар и фалшиво. Ако искаше, можеше да последва онази със зелената рокля като русалка към дълбините. Аз нямах власт над него.

Всъщност никой нямаше власт над никого. Това бе знак на епохата. Викторианските години ни бяха държали в плен с карамеловата си глазура и белите си дантели, но сега всички ние напирахме навън, разпалени от младостта, надеждите и тръпките на джаза. Предишната година Олив Томас бе изиграла главната роля във филма „Флапър“ и тази дума изведнъж се превърна в синоним на джаза. Модата „флапър“ плъзна навсякъде, момичетата захвърляха корсетите, скъсяваха роклите, слагаха си тъмен грим и тъмно червило. През 1921 г. младостта беше всичко, но точно това ме плашеше до смърт. Всеки над трийсет се превръщаше в антика, а аз бях на двайсет и девет. Ърнест беше на двайсет и една, кипящ от живот. Какво си въобразявах?

— Може би не ставам за тази игра — казах аз на съквартирантката си, след като получих онова писмо за русалката.

Бърта бе излязла, а ние с Рут приготвяхме заедно вечерята, като се заобикаляхме пъргаво в тясната кухня, чистехме зелен фасул и кипвахме вода за спагети, сякаш бяхме две стари моми, вършещи това от десетилетия.

— Не знам дали изобщо някоя от нас става. — Рут отмери солта и метна една щипка през рамо за късмет. Имаше чудесни, силни ръце. Неволно се загледах в тях и ми се прииска да приличам на нея. Тя извърна лице към мен и се усмихна кисело. — Но какво друго да правим? Предадем ли се сега, свършено е с нас.

— Може просто да се пъхна под леглото и да изляза чак когато одъртея дотолкова, че да не помня дали съм изпитвала чувства към някого.

Тя кимна.

— Иска ти се, но няма да го направиш.

— Няма. — Аз обикалях масичката, подреждах чинии, слагах хубавите прибори и сгъвах салфетки само за нас двете. — Много ще се постарая да не стане така.

Отчаяно копнеех отново да отида в Чикаго и да видя голямата стара стая в квартирата на Кенли — пианото, грамофона, разръфания килим, избутан настрани колкото да освободи място за танцуваща двойка. Исках да надникна в две изумително бистри кафяви очи и да знам какво мисли онова красиво момче. Исках да го целуна и да усетя как отвръща на целувката ми.

В средата на януари заедно с приятелката ми Летиша Паркър скроихме план как да попадна там. Щях да й гостувам за седмица. Щяхме да се настаним на хотел, да обикаляме магазините и да се срещам на воля с Ърнест. Но само два дни преди датата на заминаването Летиша се обади да отмени уговорката. Майка й била болна и просто нямало как да отсъства толкова дълго. Уверих я, че разбирам; и наистина я разбирах. Собствената ми майка бе боледувала с месеци и познавах отлично тия ограничения, но се чувствах покрусена. Всичко беше уговорено още преди седмици. Ърнест щеше да ме посрещне на гарата и аз вече стотици пъти бях преживявала този момент във въображението си.

— А сега какво? — изплаках аз пред Рут по-късно през този ден.

— Заминавай — каза тя.

— Сама?

— Защо не? Не сме в средновековието, нали? Не замина ли сама предишния път?

— Тогава не бях обвързана. Фони ще е ужасно недоволна.

— Значи имаш още една причина да заминеш — усмихна се Рут.

Вечерта, когато потеглих за Чикаго, съпругът на Фони Роланд ме изпрати до гарата в северния край на Сейнт Луис с новото си тъмнозелено пежо, в което се чувстваше горд и мъжествен, а на Фони докарваше истерични пристъпи на тревога. Харесвах Роланд, но и го съжалявах. Положението му силно напомняше това на баща ми. Той показваше нос от стаята си само когато Фони му разрешаваше; беше жалък, ала можеше да бъде много чаровен по свой, книжовен и безкрайно извинителен начин. Чувствах, че в къщата сме съюзници и се надявах той също да го усеща. Макар че можеше просто да ме остави на тротоара, Роланд паркира и ме придружи до перона, където предаде куфарите ми на носача. После, докато се сбогувахме, той приведе глава настрани — един от най-досадните му и в същото време най-очарователни тикове — и каза:

— Изглеждаш красива, Хадли.

— Тъй ли?

Изведнъж се притесних от него и пригладих полата на бледосивия си костюм.

— Да. Току-що ми хрумна, че може да не го знаеш.

— Благодаря ти.

Приведох се да го целуна по бузата, после се качих на влака, изпитвайки ново удоволствие от пътното си облекло — меката вълнена шапка, гладките кожени ръкавици и обувките със закопчалка. Седалките и кушетките бяха плюшени и уютни, а пуританският глас на Фони, повеляващ да не им се наслаждавам, изведнъж отлетя надалеч. Пътувах с нощния експрес и когато се стъмни, аз се сгуших в леглото зад тъмнозелените завески. Навън стърнищата и овощните градини бяха посипани със скреж, но всичко това ми се струваше много красиво в гаснещата светлина.

Когато на другата сутрин пристигнах на Юниън Стейшън, бях отпочинала и само леко нервна, докато не зърнах Ърнест на перона, почти точно там, където се разделихме — и тогава устата ми пресъхна като памук, а в стомаха ми запърхаха пеперуди. Щом слязох, той ме стисна в прегръдката си и ме вдигна във въздуха.

— И на мен ми е драго да те видя — казах аз, когато той ме остави и двамата се усмихнахме, притеснени от внезапната близост.

Погледите ни се срещнаха и отскочиха настрани. Толкова хиляди думи бяха сновали между нас. Защо изчезнаха точно сега?

— Гладна ли си? — попита той.

— Естествено — отвърнах аз.

Докоснахме си носовете и тръгнахме в мразовитото утро да търсим закуска. Той харесваше едно заведение близо до Стейт стрийт, където предлагаха пържола и яйца за шейсет цента. Поръчахме си, после седнахме в едно сепаре и коленете ни се докоснаха лекичко под масата.

— От „Сатърди Ивнинг Поуст“ ми отхвърлиха още един разказ — каза той, докато чакахме. — За трети път. Ако продължава така, може цял живот да пиша реклами или да редактирам чужди разкази за списанията. Няма да го допусна.

— Ще започнат и твои неща да публикуват — казах аз. — Трябва да стане. Ще стане.

Ърнест ме погледна спокойно, после повдигна върха на обувката си и го притисна към вътрешната страна на прасеца ми. Задържайки този топъл и настоятелен натиск, той каза:

— Мислеше ли, че вече няма да ме видиш?

— Може би. — Усетих как усмивката ми изстива. — Сигурно съм полудяла по теб, Несто.

— Бих се радвал, ако можеш да ме обикнеш поне за малко.

— Защо за малко? Нима се боиш, че не можеш да бъдеш задълго с някого?

Той сви рамене и ми се стори малко нервен.

— Помниш ли как ти разказвах за Джим Гамбъл, моя приятел от Червения кръст? Той смята, че трябва да отида при него в Рим. Там е евтино, а ако спестя пари предварително, ще мога пет-шест месеца само да пиша. Такъв шанс идва веднъж в живота.

Рим. Усетих как нещо невидимо стяга гърдите ми. Едва го бях намерила, а той щеше да бяга отвъд океана? Зави ми се свят, но знаех с абсолютна увереност, че би било грешка дори да се опитам да го задържа. Преглътнах с усилие и изрекох внимателно, дума по дума:

— Ако работата ти е най-важна, трябва да заминеш. — Помъчих се да го погледна през масата право в очите. — Но едно момиче ще тъгува за теб.

Той кимна сериозно, но не отговори.

Останалата част от едноседмичното ми посещение бе изпълнена с концерти, пиеси и забави. Всяка вечер завършваше в дългия хол на Кенли с вино, цигари и разпалени разговори за страхотни книги и картини. Всичко беше почти както през есента, само Кейт упорито отсъстваше.

Бях й писала точно преди да тръгна от Сейнт Луис. Не знаех дали писмото ще пристигне преди неизбежната ни среща в Чикаго, но не можех поне да не се опитам да смекча сблъсъка. С Несто станахме много близки, писах й аз. Наистина сме добри приятели, а ти също си моя добра приятелка и ми е неприятно да мисля, че това може да застане между нас. Моля те, недей да се сърдиш дълго. С обич, Хаш.

Кенли твърдеше, че тя просто е претрупана с работа.

— Нали я знаеш Кейт. Нагърбва се с твърде много неща и после не може да се освободи. Сигурен съм, че скоро ще я видим.

Но не я видяхме, а дните минаваха и все повече ми се искаше да поговоря с Ърнест за създалата се ситуация. Не беше в стила ми да бъда двулична, но сама се бях поставила в безизходица, като скрих, че Кейт ме е предупредила да се пазя от него. Имах цял куп причини да премълча. Първо, не исках да нараня чувствата му, а и не смятах, че е моя работа да заставам между тях и да подклаждам неприязън. Краят на посещението ми наближаваше и мълчанието на Кейт ставаше все по-подчертано. Питах се дали от този злополучен триъгълник ще излезе нещо добро. Беше напълно възможно тя завинаги да загуби доверие в мен. Беше възможно — и дори вероятно — Ърнест да замине за Рим, а аз да се окажа зарязана едновременно от двама приятели.

Беше опасно да разтварям сърцето си за Ърнест, но какъв избор имах? Влюбвах се в него и макар изобщо да не се чувствах храбра относно бъдещето, животът ми несъмнено бе станал по-хубав, откакто го срещнах. Чувствах се у дома и в Сейнт Луис, и при Кенли. В началото на всяка вечер бях нервна и плаха, тревожех се, че нямам какво да предложа на компанията, но постепенно придобивах увереност. Към полунощ ставах част от събитията, готова да пия като моряк и да разговарям до сутринта. Сякаш всяка вечер се прераждах по един и същ начин — откривах се, изгубвах се, пак се откривах.

— До неотдавна нямах енергия за нещо повече от половин час на пианото — казах аз една сутрин на Ърнест, докато закусвахме. — Снощи стояхме до три, а ето ме в осем свежа и с бистър поглед. По-рано винаги бях страшно уморена… и тъжна. Какво стана с мен?

— Не знам — каза той, — но за бистрия поглед гарантирам.

— Говоря сериозно — настоях аз. — Става дума за коренна промяна.

— Не вярваш ли в промените?

— Вярвам. Но понякога не мога да се позная. Всичко е като в онези приказки как елфите идват и отнасят едно тяло, а на негово място оставят друго.

— Не знам дали думата ми има значение, но аз си те харесвам такава, Хаш.

— Благодаря. И аз се харесвам такава.

Следващата вечер ми беше последната и твърдо реших да се насладя на всяка минута. Не знаех кога с Ърнест ще се видим отново. След онзи първи ден той не бе споменавал за Джим Гамбъл и Италия, но и не споделяше никакви други планове за бъдещето. Когато го попитах дали някой ден ще ме посети в Сейнт Луис, той каза:

— Разбира се, малката.

Прозвуча безгрижно и леко, но без истинско обещание. Повече не повдигнах въпроса. Вкопчването не беше начин да удържиш мъж като Ърнест, ако изобщо имаше начин да го удържиш. Просто трябваше да изчакам и да видя какво ми готви съдбата.

Вечерта мина по типичния начин, с изобилие от алкохол и много песни; всички пушехме като фабрични комини. Ърнест ме помоли да изсвиря Рахманинов и аз с радост се съгласих. Той дойде да седне до мен както при първата ни среща и аз почувствах нещо повече от тръпка на носталгия, докато пръстите ми танцуваха по клавишите. Но към средата на изпълнението той стана и започна да обикаля из стаята, като се полюшваше от пети на пръсти — беше нервен като състезателен кон. Докато приключа, вече беше излязъл. Открих го да пуши навън пред вратата.

— Толкова зле ли свирих? — попитах аз.

— Извинявай. Не е заради теб. — Той се изкашля и вдигна очи към шеметния безброй от звезди в студеното нощно небе. — Исках да ти разкажа за едно момиче.

Изпъшках, седнах на студените каменни стъпала и си помислих: Кейт беше права. Започва се.

— Не, не е каквото си мислиш. Стара история. Разказвал ли съм ти как ме раниха при Фосалта?

Кимнах.

— Пратиха ме да се възстановявам в Милано и там се влюбих в сестрата от нощната смяна. Голям майтап, нали? Аз и десет хиляди други нещастници.

Историята не беше нова, но по лицето му виждах, че за него това е единствената история.

— Тя се казваше Агнес. Тъкмо бяхме решили да се оженим, когато ме върнаха обратно в Щатите. Ако имах пари, щях да остана и да я накарам да се омъжи за мен. Тя предпочете да изчака. Жените винаги са адски благоразумни. Защо?

Не знаех какво да кажа.

— Тогава си бил само на осемнайсет, нали?

— На осемнайсет или на сто — отвърна той. — Краката ми бяха пълни с метал. Извадиха двайсет и осем парчета от шрапнел. Още стотици бяха твърде дълбоко, но нито едно от тях не бе тъй болезнено както писмото, което най-сетне получих от Аг. Била се влюбила в друг, в някакъв проклет италиански лейтенант. — Лицето му се сгърчи в презрителна усмивка. — Надявала се да й простя някой ден.

— Но не си.

— Не съм.

След няколко минути мълчание аз казах:

— Не бързай да се жениш. Такъв удар е като тежка болест. Трябва ти време да се възстановиш, иначе никога няма да оздравееш напълно.

— Това ли ще ми предпишете, докторе? Лечебен отдих? — Докато говореше, той постепенно се приближи към мен и стисна ръката ми през ръкавицата. Това като че го успокои. — Харесва ми твоята прямота — каза след малко той. — Ти ме изслушваш и казваш точно каквото мислиш.

— Сигурно е така — съгласих се аз.

Но откровено казано, се чувствах объркана. По всичко личеше, че той все още е безнадеждно влюбен в онази жена. Как можех да се преборя с призрак — аз, която знаех толкова малко за любовта?

— Мислиш ли, че можем някога да загърбим миналото? — попита той.

— Не знам. Надявам се.

— Понякога си мисля, че щом Агнес изчезна, значи може да изчезне и споменът.

Кимнах. Аз бях изпитвала същата тревога.

— А може и да не е изчезнала. Може би изобщо не ме е обичала. — Той запали нова цигара, вдъхна дълбоко и огънчето припламна гневно. — Любовта е красива и гадна измама, нали?

От огорчение гласът му бе станал неузнаваем. Не смеех да го погледна в очите, но той се втренчи в мен и каза:

— Сега те изплаших.

Аз се опитах да се усмихна.

— Само мъничко.

— Мисля, че трябва да се върнем горе и да танцуваме до сутринта.

— О, Несто, ужасно съм уморена. Може би просто трябва да си вървим.

— Моля те — каза той. — Мисля, че това ще ми помогне.

Подадох му ръка.

— Добре тогава.

Горе забавата почти беше приключила. Ърнест бавно избута килима към стената и нави грамофона. Из стаята се разля трепетният глас на Нора Бейс: Повярвай, че се радваш, дори ако скърбиш.

— Това е любимата ми песен — казах аз. — Да не би да си ясновидец?

— Не, просто знам как да накарам едно момиче да дойде по-близо.

Нямам представа колко танцувахме през онази нощ, описвайки дълга и бавна елипса из хола. Всеки път, когато плочата свършваше, Ърнест се откъсваше за малко от мен, за да я пусне отново. После се връщаше, заравяше лице в шията ми и ме прегръщаше здраво през кръста. Три минути магия, увиснала между пренавиването на грамофона. Може би щастието беше пясъчен часовник, където песъчинките вече падат, изтичат една след друга. Може би то бе състояние на духа — както настояваше Нора Бейс в песента, — страна, която можеш да изваеш от въздуха и след това да танцуваш в нея.

— Никога няма да те излъжа — казах аз.

Той кимна в косата ми.

— Нека винаги да си казваме истината. Можем да изберем това, нали?

Той ме въртеше в кръг, бавно и силно. Песента свърши, иглата скръцна, зашушна и стихна. А ние продължихме да танцуваме, люшнахме се покрай прозореца и поехме обратно.

7

Когато се прибрах в Сейнт Луис, Фони ме чакаше с дълъг списък от въпроси и предупреждения. Кой е този Ърнест Хемингуей? Какви перспективи има? Какво може да ми предложи? И още неприключила с разпита, започна да дрънка за собствените ми недостатъци. Знае ли Хемингуей за нервните ми пристъпи и изобщо за крехкото ми здраве? А за болестите ми? Ако някой я чуеше, би си помислил, че описва престаряла кранта, но аз не се притесних особено. Знаех наизуст тактиките на Фони и умеех да изключвам гласа й почти напълно. За жалост не бе тъй лесно да контролирам собствения си глас. При Ърнест в Чикаго се чувствах силна и способна да устоя на страха от бъдещето. Но извън кръга на неговата прегръдка, далеч от обсега на мощното му физическо излъчване, трябваше да се боря, за да запазя спокойствие.

Отгоре на всичко потокът от негови писма отслабваше и придобиваше все по-мрачно настроение. Той мразеше работата си и се бореше с Кенли, който искаше да му вдигне наема. Кенли отлично знае, че се мъча да пестя всеки цент за Рим, но упорито ме притиска, пишеше той. И това ми било приятел. Исках да му съчувствам, но изпитвах егоистична радост за всяка отсрочка в плановете му.

По това време вече разполагах с цяла съкровищница от писма — над сто, които държах скрити на рафта в гардероба. Препрочитах ги в дните, когато не бях получила нов смачкан плик, а това се случваше все по-често. Марката струваше десет цента, а Ърнест пестеше, за да закупи лири. Терзаех се от мисълта, че той поставя на първо място Джим Гамбъл, приключенията и работата си. Освен това не можех да забравя колко по-млад е от мен. Девет години можеха да не изглеждат чак толкова много, ако доживеехме заедно до средна възраст, но Ърнест бе тъй младолик, буен и вечно изпълнен с планове, че просто не си го представях на средна възраст. Приличаше на бързоног юноша от рисунка върху гръцка ваза, преследващ истината и красотата. Какво общо имах аз с него?

— Понякога си мисля, че съм твърде стара, за да се влюбя — казах един ден на Рут. Бяхме седнали на леглото с чай и бисквити върху поднос между нас, а навън упорито валеше сняг.

— Ти ли си твърде стара… или той твърде млад?

— И двете — отвърнах аз. — В известен смисъл той е живял повече от мен и със сигурност по-вълнуващо. Но понякога става ужасно романтичен и наивен. Като онази история с Агнес. Вярвам, че му е разбила сърцето, но той се държи като обидено дете.

— Не си честна, Хадли. Ти също страда заради Харисън Уилямс, нали?

— Страдах, наистина. О, Рут. — Отпуснах лице в дланите си. — Не знам какво ми става. Мисля, че просто се страхувам.

— Естествено — тихо отвърна тя. — Ако искрено смяташ, че е твърде млад за теб, тогава вземи решение и не отстъпвай.

— Дали ще престана да се тревожа, когато узная със сигурност, че ме обича?

— Чуй се какви ги говориш.

— Имам толкова много за губене.

— Винаги е така — каза тя.

Въздъхнах и си взех още една бисквита.

— Винаги ли си толкова мъдра, Рут?

— Само когато давам съвети на другите.

На следващия ден нямаше писмо от Ърнест. И на последващия. Ставаше все по-ясно, че той или започва да ме забравя, или съзнателно ме изтласква настрани, избирайки Рим и надеждата да пробие в писането. Чувствах се засегната, но и ужасно ревнива. Той имаше нещо реално, на което да заложи, нещо, към което да устреми живота си. Моите мечти бяха по-простички и честно казано, все по-здраво свързани с него. Исках да имаме някъде обикновена къща и Ърнест да се задава, подсвирквайки, по тротоара, с шапка в ръка. Нищо от думите или постъпките му не подсказваше, че това може някога да се сбъдне. Тогава кой от двама ни беше наивен и романтичен?

— Край. Мога да бъда храбра — заявих аз на Рут и Бърта вечерта на третия ден, усещайки как в гърлото ми се стяга и разпуска някаква тежка буца. — Ще запретна ръкави да си потърся някой друг.

— О, мила — каза Рут. — Развяла си бялото знаме, нали?

Когато си легнахме, аз дълго се мятах в леглото и едва някъде към два след полунощ се унесох в неспокойна дрямка. После, все още по тъмно, се събудих с ясното чувство, че долу на верандата има писмо от Ърнест. Почти усещах мириса на черно мастило, виждах плика, смачкан от силните му ръце. Игра на въображението навярно, но видението бе тъй силно, че трябваше да отида и да проверя. Наметнах халата, слязох през мрака и отворих вратата. На изтривалката имаше не едно, а две писма — и двете дебели и многообещаващи. Подпрях се на рамката на вратата и очите ми се замъглиха от сълзи на облекчение.

Върнах се горе и с жадно нетърпение отворих писмата. Първото сипеше обичайните вести за работата и веселбите в квартирата на Кенли, наричана напоследък „Местожителството“. Предишната вечер в хола имало боксов мач, в който Ърнест играл ролята на Джон Съливан и излязъл на ринга по дълги долни гащи, препасани с кафяв копринен шал. Много се смях, като си го представих, и все още се смеех, докато посягах към второто писмо. Продължавам да мисля за Рим, започваше то, но не ти ли се иска да дойдеш — като съпруга?

Съпруга. Тази дума ме вцепени. Не бях срещала нито майка му, нито някой друг негов роднина. Той дори не бе идвал в Сейнт Луис да поседи във всекидневната под неодобрителния поглед на Фони. И все пак може би говореше сериозно. Това бе тъкмо в неговия стил — да направи предложението изневиделица, веднага след шегите за бокса. По-късно същата сутрин му писах: Ако си готов да се хвърлиш с главата напред, аз съм с теб.

В Рим. Заедно. Мисълта беше невероятна. Когато си позволявах фантазии за един брак с Ърнест, ни виждах да живеем в Сейнт Луис или Чикаго, на място, наподобяващо Местожителството — с веселба и приятни разговори по всяко време. Да живея с Ърнест в Италия бе вълнуваща, ужасяваща и напълно революционна идея. Когато бях на седемнайсет години, пътувах до Флоренция и Рим заедно с майка си и двете ми сестри. Цялото пътешествие мина мизерно и не помнех почти никакви красоти — само жега, припадъци и комари. Да съм в Рим с Ърнест щеше да бъде различно. Аз щях да бъда различна. Как иначе? Виждах как бродим край Тибър, хванати под ръка, и пресичаме всички мостове един след друг. Да вървим, написах му аз, поруменяла от вълнение и надежда. Вече съм си събрала багажа.

После излязох навън без шал и палто. От ниското сиво небе се сипеха едри снежинки. Вдигнах очи към него, отворих уста и усетих вкуса на снега.

8

Две седмици след предложението на Ърнест трябваше да отида до Чикаго, за да се срещна с цяла армия от рода Хемингуей. Преди това изпих почти цяла бутилка вино, крачейки из хола на Местожителството, докато Ърнест се мъчеше да ме успокои. Отгоре на всичко Кейт най-сетне се появи точно в този ден. Ърнест беше на работа и тя ме завари сама.

— Нали няма наистина да се омъжиш за Уем? Това е смешно.

Гласът й звучеше пискливо. Беше нахълтала, без да си свали палтото и шапката.

— Кейт, моля те, седни и бъди разумна.

— Ще съжаляваш. Знаеш, че ще съжаляваш. Той е толкова млад и импулсивен.

— А аз каква съм? Улегнала стара мома?

— Не, просто наивна. Прекалено го надценяваш.

— Стига, Кейт! Нали уж беше негова приятелка? Какво е направил, та да се обърнеш против него?

Тя изведнъж млъкна и се тръшна на канапето.

— Нищо.

— Тогава защо е всичко това? — попитах тихо и отидох да седна до нея. — Моля те, кажи ми какво става.

— Не мога. — Тя бавно поклати глава. Очите й бяха тъжни. — Не искам нещата да станат още по-грозни, ти също не го искаш. Ще се радвам за теб, кълна се.

Ушите ми изведнъж забучаха и шумът не стихна чак до вечерта. Когато Ърнест се прибра от работа, аз все още бях тъй разстроена, че го хванах почти на прага.

— Имаш ли да ми кажеш нещо за Кейт? Мисля, че е влюбена в теб.

Изненадах се от собствените си думи, но Ърнест ги прие с учудващо спокойствие.

— Може би — отговори той. — Но аз нямам вина. Не съм я насърчавал.

— Тъй ли? Мисля, че е жестоко наранена.

— Слушай. Кейт си е Кейт. Това е минало и забравено. Наистина ли искаш да знаеш всичко?

— Да. Искам да знам всичко. Колко жени си целувал и в колко от тях си се влюбвал, макар и само за две минути.

— Това е лудост. Защо?

— За да ми кажеш, че те нямат значение и че мен обичаш много повече.

— Точно това ти казвам. Не ме ли слушаш?

— Как можем да се оженим, ако между нас има тайни?

— Не искаш ли да се оженим?

— А ти?

— Искам, разбира се. Прекалено се вживяваш, Хаш. Моля те, бъди разумна.

— Така каза и Кейт.

Той ме изгледа с такова раздразнение, че неволно избухнах в плач.

— О, ела тук, котенце. Всичко ще бъде чудесно. Ще видиш.

Кимнах и избърсах очи. После го помолих за едно питие.

* * *

Взехме назаем колата на Кенли, за да отскочим до големия семеен дом в Оук Парк. Колкото повече наближавахме Кенилуърт авеню, толкова по-развълнуван изглеждаше Ърнест.

— Не вярваш ли, че ще ме харесат? — попитах аз.

— Ще се влюбят в теб. Работата е там, че не си падат по мен.

— Обичат те. Трябва да те обичат.

— Обичат ме като глутница вълци — горчиво отвърна той. — Според теб защо живея при Кенли, когато семейството ми е само на трийсетина километра?

— Олеле. Не бях мислила за това. Късно ли е да се върнем?

— Твърде късно — каза той и колата зави по дълга кръгова алея.

Майка му Грейс ни посрещна на прага и буквално избута прислугата настрани. Беше пухкава и закръглена, със сноп прошарена коса на главата. Още щом прекрачих прага, тя се втурна към мен, сграбчи ръката ми и макар че полагах усилия да я очаровам с усмивка, аз разбрах защо Ърнест се бори с нея. Беше по-едра и по-гръмогласна от всички наоколо, досущ като собствената ми майка. Тя се превръщаше в център на вселената и караше всичко да се върти около нея.

Във всекидневната беше сервирано розово шампанско и изящни сандвичи върху още по-изящни подноси. Марселин, по-голямата сестра на Ърнест, седна на стола до мен и макар да изглеждаше приятно момиче, леко се притесних, че двамата толкова си приличат. Урсула също имаше неговата усмивка и неговата трапчинка. Шестнайсетгодишната Съни беше облечена с прелестна рокля от бледожълт шифон. Малкият Лестър, едва шестгодишен, тичаше като кученце след Ърнест, докато накрая го убеди да направят един боксов рунд в столовата. Междувременно Грейс ме приклещи във всекидневната на разговор за превъзходството на европейските дантели, а доктор Хемингуей държеше до нас поднос със сирене и цвекло от градината му край езерото Уалун.

След вечеря Грейс ме помоли да й акомпанирам на пиано, докато тя пееше ария. Личеше, че Ърнест не е в настроение. Още по-мрачен стана, когато Грейс настоя да ми покаже една снимка от любимия семеен албум, на която Марселин и Ърнест бяха облечени еднакво — с розови памучни роклички и широкополи сламени шапки с цветчета по ръба на периферията.

— Хадли не иска да гледа тези неща, майко — подхвърли Ърнест от другия край на стаята.

— Иска, разбира се. — Грейс ме погали по ръката. — Нали, скъпа? — Тя властно плъзна пръсти по снимката. — Хубаво детенце беше, нали? Сигурно е било глупаво да го обличам като момиче, но не устоях на хрумването. Безобиден каприз.

Ърнест завъртя очи към тавана.

— Точно така, мамо. Твоите номера все са безобидни.

Тя не му обърна внимание.

— Знаеш ли, винаги е обичал приказките. За нашия кон Принц и бавачката Лили Беър. И беше ужасно капризен, още като дете. Ако някой не му угодеше, удряше го с всичка сила, а после идваше да проси целувки.

— Само недей да го правиш с Хадли — каза Марселин и вдигна вежди към Ърнест.

— Може пък да й хареса — усмихна се Урсула.

— Урсула! — сряза я доктор Хемингуей.

— Прибери албума, майко — каза Ърнест.

Грейс изсумтя небрежно и прелисти страницата.

— Това тук е вилата „Уиндъмиър“. Край красивото езеро Уалун.

И тя продължи да бъбри.

Вечерта сякаш нямаше край. Поднесоха ни кафе, миниатюрни чашки бренди, тънички курабийки и после още кафе. Когато най-сетне получихме разрешение да си тръгнем, Грейс подвикна след нас, че сме канени на вечеря в неделя.

— Има да чакаш — промърмори тихичко Ърнест, докато ме водеше по алеята.

След като благополучно се настанихме в колата и потеглихме обратно, аз казах:

— Бяха невероятно любезни към мен, но разбирам защо гледаш да стоиш настрани.

— За тях все още съм дете, дори за баща ми, а когато се боря срещу това, ставам егоист, грубиян или глупак, който не заслужава доверие.

— И аз преживях нещо подобно, докато майка ми беше жива. Двете толкова си приличат. Как мислиш, дали точно това не ни събра?

— Мили боже, дано да не си права — отвърна той.

С годежа възникнаха нови правила за престоя ни при Кенли. На мен все така ми предоставяха обичайната стая, но Ърнест бе помолен да гостува на други приятели, докато съм там.

— Не знам защо Кенли изведнъж стана толкова строг — каза Ърнест, когато ми съобщи новината. — И той не е вода ненапита.

— Не пази своята репутация, а моята — обясних аз. — Всъщност постъпва галантно.

— А според мен е досадник. Ще ми се сутрин да виждам как отваряш очи за новия ден. Толкова много ли искам?

— Само засега. Щом се оженим, ще можеш да ме виждаш когато и както си искаш.

Той се усмихна.

— Колко приятна мисъл.

— Най-приятната.

Не беше голяма тайна, че съм девствена. Целият ми любовен опит се изчерпваше с някоя и друга страстна целувка плюс неколцина обожатели. Ърнест обичаше да намеква, че е имал много момичета. Предполагах, че е бил в интимни отношения с Агнес в Италия — след като са имали намерение да се оженят, — но се опитвах да не мисля за другите му връзки. Въпросът дали ще мога да го задоволя ме тревожеше твърде силно, затова пропъждах мисълта и се съсредоточавах върху това, че физическата любов ще ми позволи да го опозная по всички възможни начини без препятствия и прегради. Липсата ми на опит нямаше да има значение. Той щеше да почувства, че го обичам изцяло и всеотдайно.

Ърнест изглеждаше готов да изчака до първата брачна нощ — определено не ме притискаше да избързваме, — но вечерта, когато се прибрахме от посещението в Оук Парк, след една дълга целувка пред вратата на Кенли той заяви, че тази нощ няма да спи при Дон Райт.

— Устроил съм си бивак.

— Какво?

— Ела да ти покажа.

Последвах го по пожарната стълба към покрива, очаквайки горе да е мразовито — все пак беше март и до истинската пролет в Чикаго имаше още няколко седмици, — но Ърнест бе струпал одеяла и завивки в едно закътано ъгълче между комините.

— Ти си го превърнал в същинско мъничко кралство.

— Това е идеята. Искаш ли вино?

Той бръкна в гнездото и измъкна запушена бутилка и чаена чаша.

— Какво друго криеш тук?

— Ела да провериш.

Гласът му беше безгрижен и закачлив, но когато легнах до него и той се пресегна да завие раменете ми, усетих, че ръцете му треперят.

— Нервен си — казах аз.

— Не знам защо.

— Бил си с много момичета, нали?

— Нито една не беше като теб.

— Е, това е идеалният отговор.

Направихме си палатка от одеяла и се целувахме дълго в нашето топло убежище, откъснато от света. Без дори да знам предварително, че ще го направя, аз свалих жакета и блузата си, после легнах до него, без да се притеснявам от допира на грубото му вълнено сако върху голата ми кожа, нито от начина, по който той се отдръпна, за да ме погледне.

Въпреки предишните си опасения не се чувствах свенлива или разголена. Очите му бяха нежни, ръцете му също. Те плъзнаха по гърдите ми и аз се изненадах от мощната тръпка, с която ме разтърси този допир. Притиснах се към тялото му и после всичко стана много бързо, ръцете ми трескаво търсеха неговите, устните му играеха по клепачите ми, по шията, навсякъде едновременно. Всичко бе ново, но естествено и някак редно, дори когато усетих болка.

Някога майка ми бе публикувала в „Ню Рипъблик“ една статия с твърдението, че съпруга, която се радва на секса, не е по-добра от проститутка. Разбира се, трябвало да ги търпи заради децата, но върховната цел за една жена можела да бъде само абсолютната и блажена непоквареност. Аз не знаех какво да мисля за секса и какво да очаквам, освен неудобства. Като поотраснах и станах по-любопитна, потърсих необходимата информация в „Литерари Дайджест“, където бяха отпечатани откъси от „Психология на секса“ на Хавлок Елис. Но имаше конкретни неща, които ме измъчваха неимоверно — например къде точно ще се допират телата ни и какво всъщност ще е усещането. Не знам дали бях прекалено строго възпитана или просто тъпа, но във фантазиите ми за първата брачна нощ Ърнест ме пренасяше през някакъв праг, обсипан с цветя, и бялата ми рокля падаше от само себе си. После, след някакво сладникаво и неясно боричкане, ставах жена.

На покрива изведнъж паднаха всички завеси, а когато изчезна прозирният воал на фантазията, мисля, че най-много ме изненада собственото ми желание — колко готова бях да го приема, абсолютната реалност на кожата и топлината. Желаех го и нищо — нито неловкото блъскане на колене и лакти, докато се борехме да бъдем по-близо един до друг, нито рязкото и разтърсващо усещане, когато той проникна в мен — не можеше да промени това. Когато се отпусна върху тялото ми с цялата си тежест и можех през одеялата да почувствам всяка издатина и извивка на покривната настилка под раменете и бедрата ми, имаше мигове на чисто, потресаващо щастие, които знаех, че никога не ще забравя. Сякаш се притискахме един към друг, докато костите му се сляха с моите и се превърнахме в едно цяло, макар и за кратко.

След това лежахме на одеялата и гледахме ярките звезди в небето над нас.

— Чувствам се като твой домашен любимец — изрече той с топъл и нежен глас. — Ти също си моя — мое мъничко, съвършено котенце.

— Мислил ли си някога, че може да бъде така? Както се случи между нас?

— Ако си с мен, мога да постигна всичко — каза той. — Мисля, че мога да напиша книга. Не че не искам, но се боя, че може да излезе глупава и ненужна.

— Разбира се, че можеш. Щом се оформи в главата ти, просто я напиши и тя ще бъде млада, свежа и силна като теб. Книгата — това ще си ти.

— Искам да започна с истински хора, които говорят и казват каквото мислят.

— Ние казваме каквото мислим, но е трудно, нали? Може би най-трудното нещо на света е наистина да бъдеш честен.

— Кенли казва, че прибързваме. Не разбира защо съм се насочил към брака, когато ергенският живот толкова ми подхожда.

— Това си е негово право.

— Да, но не е само той. Хорни се тревожи, че ще съсипя кариерата си. Джим Гамбъл мисли, че щом се оженим, ще забравя плановете си за Италия. Кейт не разговаря и с двама ни.

— Дай да не говорим за нея, ако обичаш. Не и сега.

— Добре — съгласи се той. — Просто никой не разбира, че се нуждая от това. Нуждая се от теб. — После той седна и се вгледа в лицето ми тъй напрегнато, сякаш искаше да ме изпие с очи. Хвана един дълъг кичур от косата ми и го омота около юмрука си като превръзка. — Би трябвало да се подстрижеш. Отначало съвсем малко, а аз ще оставя моята коса да расте, тогава ще се подстрижеш още малко и неусетно ще станем съвсем еднакви, като един и същ човек.

— Много бих искала да заприличам на теб — казах аз. — Много бих искала да се превърна в теб.

Никога не бях изричала по-вярна мисъл. Тази вечер с радост бих излязла от кожата си, за да вляза в неговата, защото вярвах, че това е истинската любов. Нима преди малко не бях усетила как потъваме един в друг, докато границата изчезна напълно?

Това щеше да е най-трудният урок на брака ми — да открия недостатъците в този начин на разсъждение. Не можех да стигна до всяко кътче в душата на Ърнест, а и той не го искаше. Да, нуждаеше се от мен заради чувството на подкрепа и сигурност — също както аз се нуждаех от него. Но харесваше и възможността да изчезне в работата си, далеч от мен. И да се върне, когато желае.

9

Ърнест се хвърли напред и тялото му за миг увисна над езерото, преди да прореже повърхността. След малко изплува и се обърна към кея, където Дъч и Лъман седяха и си подаваха шише скоросмъртница един на друг, а гласовете им се носеха над водата.

— В добра форма си, Уем — подвикна Дъч. — Можеш ли да ме научиш да се гмуркам така?

— Не — отвърна той. — Никого не мога да науча на нищо.

— Защо си такъв егоист? — изсумтя Дъч, но Ърнест нямаше желание да му отговаря, затова се сви на топка и бавно потъна надолу, докато стигна дъното и се задържа там, усещайки странния и прохладен допир на водораслите по пръстите на краката си.

Нима бе минала само година, откакто Кейт и Едгар седяха на същия кей, ядяха крадени череши и плюеха едрите костилки по него, докато той плуваше наоколо? Кейт. Милата Кейт с котешки зелени очи и силни крака чак до сливиците. Една нощ тя каза:

— Ти си доктор, прегледай ме.

И той го направи, преброи с пръсти всичките й ребра и проследи извивката им назад към гръбнака. Тя не трепна и не се разсмя. Когато пръстите се върнаха съм гърдите й, тя свали горнището на банския си, продължавайки да го гледа. Ръцете му спряха, докато се мъчеше да си поеме дъх.

— Какво си мислиш, Уемидж?

— Нищо — каза той, потискайки треперенето в гласа си.

Връхчето на гръдта й бе съвършено, искаше му се да положи върху него ръка, а след това устни. Искаше му се да пропадне в Кейт, както обичаше да пропада в езерото, но откъм песъчливата пътечка се разнесоха гласове. Кейт намести банския си. Той бързо стана, хвърли се във водата и я усети как го изгаря целия.

Сега Кейт беше само на два километра нагоре по пътя, във вилата на леля си заедно с Хадли — двете в една стая с мънички легла, лъхащи на мухъл. Той добре познаваше тази стая, както и всички други в къщата, но му бе трудно да си представи Хадли там или на което и да било от местата, които познаваше добре. Като дете бе проходил по склона пред езерото, осеян с редки туфи трева. И това беше само началото. Тук бе научил всичко, което си струва да знае човек — как да улови, изкорми и почисти риба, как да държи живо или мъртво животно, да запали огън с кремък и да се движи безшумно из гората. Как да слуша. Как да запомня всичко важно, за да го съхрани у себе си и да го използва когато трябва.

Това място никога не му бе изневерило, но тази вечер той се чувстваше някак извън него. Утре в четири следобед двамата с Хадли щяха да се оженят в бялата методистка църква, подпряла небето с камбанарията си. При тази мисъл го обзе паника, сякаш беше риба, която инстинктивно се мята в изтеглената мрежа. Хадли нямаше вина. Женитбата беше изцяло негова идея, но той не й бе казал колко се страхува. Като че изпитваше необходимост насила да върви в тази посока въпреки всичко, както постъпваше винаги с онова, което му вдъхваше ужас. Боеше се от брака, но се боеше и от самотата.

Докато се издигаше от прохладното езерно дъно в навечерието на сватбата, той откри колко е трудно да не избяга от Хадли и да не се обърка. Обичаше я. Тя не го плашеше като Кейт и не го предизвикваше със зелените си очи да я докосне в мрака, казвайки: „Хайде де, от какво се боиш, Уемидж?“ С Хадли всичко изглеждаше правилно почти през цялото време. Тя беше добра, силна и предана и той можеше да разчита на нея. Вече бяха изпробвали дали си подхождат, но какво щеше да стане, ако се окажеше, че бракът не разрешава проблемите и не може да те спаси, макар и съвсем малко? Тогава?

Вече беше на повърхността и пак чуваше как Дъч и Лъман дрънкат глупости, без да разбират каквото и да било. Водата беше прохладна и гладка, тя го държеше и пускаше едновременно. Той вдигна очи към черния въртоп на небето, пое си дълбоко дъх и с всичка сила заплува към кея.

10

Утрото на 3 септември 1921 г. изгря ясно, меко и безветрено. Листата едва бяха започнали да пожълтяват, но есента не се усещаше в езерото, където водата бе топла като във вана. Тази сутрин Ърнест бе пристигнал в Хортън Бей намръщен след три дни риболов с приятели ергени. Носът му бе изгорял от слънцето и под очите му имаше тъмни кръгове от умора или тревога, а може би и от двете.

— Готов ли си? — попитах аз, когато го видях.

— И още как — отсече той.

Блъфираше, но нима и аз не блъфирах? Нима всички не умират от страх на сватбения си ден?

Докато Ърнест прекарваше последните си часове като свободен мъж заедно с кумовете си и бутилка уиски в една вила на главната улица в Хортън Бей, аз отидох на дълго следобедно плуване с моите шаферки Рут и Кейт.

Никак не беше лесно да склоня Кейт дори да дойде на сватбата. Имаше цяла поредица от трудни и притеснени писма, отначало почти всичките в нейна посока. Но след много седмици тя най-сетне призна: Боя се, че някога бях много влюбена в Ърнест. Нямам представа защо не можах да ти го кажа, освен че беше много болезнено да го виждам как се увлича по теб и ужасно се притеснявах, като си мислех, че може да ми се присмивате.

Докато четях нейните думи, изведнъж ме прониза остър пристъп на съчувствие. Знаех много добре колко потискаща може да бъде една нежелана любов и все пак ето че Кейт показваше какво означава истинското приятелство. Тя обичаше Ърнест, загуби го заради мен, но въпреки това беше готова да ни подкрепи пред роднините и приятелите.

През онзи следобед искрено й се възхищавах. Докато тя газеше из плитчините, аз доплувах до нея и казах:

— Ти си чудесно момиче, Кейт.

— Ти също, Хаш — отвърна тя.

В очите й напираха сълзи.

Ех, ако знаехме, че осем години по-късно, в един Париж, който дори не можехме да си представим, Джон Дос Пасос ще се увлече по пламенния характер на Кейт и няма да я остави на мира, докато не приеме да се омъжи за него. Фактът, че Дос беше почти също тъй дързък и важен за американската литература, много би смекчил онзи момент, но ние никога не знаем какво ни чака, било то добро или лошо. Бъдещето си остана скрито зад своя воал, а Кейт се усмихна печално и отплува към тръстиките.

Онзи следобед водата беше толкова топла и идеална, че плувахме чак до три, когато с лека паника осъзнах, че косата ми няма да изсъхне до церемонията. Хукнахме към вилата, където я вързах с панделки, после облякох дантелената рокля с цвят на слонова кост, която ми стоеше тъй съвършено, че се надявах да компенсира влажната коса. Имах пантофки от кремав сатен, венец от цветя и дълъг воал. Носех букетче от гипсофила.

В четири и петнайсет влязохме в малката църква, която Кейт и Рут бяха украсили с лилии, златничета и импатиенси, набрани от близката ливада. Снопове слънчеви лъчи пронизваха прозореца и огряваха стената. Ърнест и двамата му приятели чакаха пред олтара, изчервени и великолепни с тъмносините си сака и белите панталони. Някой кихна. Пианистът засвири сватбения марш на Вагнер и аз тръгнах по пътеката, водена от семейния приятел Джордж Брейкър. Бях се надявала брат ми Джейми да дойде от Калифорния, но той беше тежко болен от туберкулоза. Вторият ми избор бе вуйчо Артър Уайман, но той също не беше добре със здравето и нямаше как да присъства. Чувствах се тъжна, че по-голямата част от семейството ми не е тук с мен, но нима тъкмо този ден не се сдобивах с ново семейство?

По пътя към амвона минах край Фони, облечена в строг костюм и с малка моряшка барета на главата. Роланд стоеше до нея и ми отправи сърдечна усмивка, после моята племенница Доди се ухили и посочи коленете на Ърнест, които леко трепереха под белите панталони. Дали това бе само поредното доказателство за боязън в последния миг, или имаше още нещо? Честно казано, не знаех, но, така или иначе, вече бе твърде късно да задавам такива въпроси — твърде късно, за да спра или да се отметна, дори ако исках. А аз не исках.

Церемонията бе тиха и красива и мина без произшествия. Излязохме от малката църква под сетните лъчи на деня. По-късно, след вечерята с пилешко и лепкава шоколадова торта и твърде много снимки на двора, където всички мижаха срещу слънцето, Хорни предложи да ни откара до близкото езеро Уалун, където щяхме да прекараме медения си месец в „Уиндъмиър“, лятната вила на семейство Хемингуей. Грейс и доктор Хемингуей бяха предложили да ни я предоставят за две седмици като сватбен подарък. Вече падаше здрач, когато седнахме в лодката и започнахме пътешествието през езерото. Багажът се блъскаше в коленете ни и между нас се възцари сладка тревога, след като бяхме приключили със задачите за деня.

— Щастлива ли си? — тихо попита той.

— Знаеш, че съм щастлива. Трябва ли да питаш?

— Обичам да питам. Обичам да го чувам, дори ако знам предварително какво ще чуя.

— Може би най-вече точно тогава — казах аз. — А ти щастлив ли си?

— Трябва ли да питаш?

Разсмяхме се от сърце. Неподвижният въздух бе влажен и пълен с нощни птици и прилепи, излезли да търсят храна. Докато стигнем до плиткия залив край „Уиндъмиър“, стана съвсем тъмно. Ърнест ми помогна да сляза на песъчливия бряг, после тръгнахме нагоре, притиснати един до друг. Отворихме вратата, запалихме лампите и огледахме вилата. Майката на Ърнест лично бе излъскала всичко до блясък, но макар и безкрайно чисти, стаите бяха студени. Ърнест отвори бутилка вино, която Грейс ни бе оставила в хладилника, след това запалихме камината във всекидневната и домъкнахме дюшеци от леглата, за да си направим гнездо пред нея.

— Днес Фони беше в изключителна форма — каза той по някое време. — Същински танк.

— Горката Фони — казах аз. — Нейният брак беше един голям провал. Нищо чудно, че е тъй хаплива към нас.

— Ти си ми една мила душица — каза той и ме погали по косата. Отново си припомних следобедното плуване.

— Кейт се държа страшно храбро, не мислиш ли?

— О, да, но се радвам, че всичко това вече е минало. — Той стана и прекоси стаята, за да включи лампата. — Трябваше да ти го кажа по-рано, но винаги спя на запалена лампа. Това притеснявали те?

— Мисля, че не. А какво става, ако я изгасиш?

— Не ти трябва да знаеш. — Той отново се настани в импровизираното легло и ме стисна в прегръдката си. — След като ме раниха, докато още бях много зле с главата, един много умен италиански офицер ми каза, че единственото лечение за такъв страх е да се ожениш.

— За да се грижи съпругата ти за теб? Интересна представа за брака.

— Всъщност аз го разбрах другояче: че ако мога да се грижа за нея — тоест за теб, — ще се тревожа по-малко за себе си.

— Разчитам на това — казах аз.

11

Три туристически будилника

тиктакат

на полицата над камината.

Точка.

Но младежът гладува.

Ъ. Х., 1921 г.

— Не смятам, че гладуваме — казах аз на Ърнест, когато ми показа най-новото си стихотворение.

— Може би, но едва ли живеем в охолство — отвърна той.

Първото ни жилище беше тясна и паянтова двуетажна къщичка на Норт Диърборн стрийт в един от мизерните северни квартали на Чикаго. Мразех това място, но друго не можехме да си позволим. Живеехме с около две хиляди долара годишно — пари от попечителския фонд, който получих от дядо си. Очаквах още малко пари от майчиното наследство, но там все още имаше неуредени формалности. Ърнест печелеше почти петдесет долара седмично от статии за „Кооперативна общност“, но напусна само няколко седмици след като се завърнахме от медения месец, когато плъзнаха клюки, че списанието е замесено в нечисти сделки и бързо върви към фалит. Ърнест не искаше да се забърква в тези грозни истории, но плановете ни да заминем за Италия изглеждаха все по-невъзможни.

Оскъдицата не го притесняваше колкото мен, защото той беше навън по цял ден — пишеше в кафенета и ресторанти. Аз оставах в плен на жилището — две стаи, баня в края на коридорчето — и почти нямах с какво да се занимавам. По друго време би ми хрумнало да си потърся работа, но все още едва прекрачвах в семейния живот и идеята да се заема с домакинство ми се виждаше привлекателна поне на теория. Липсваше ми енергията на Местожителството, но Кейт бе отишла да учи журналистика в Бъфало, а отношенията на Ърнест и Кенли изглеждаха пообтегнати. Ърнест все още му дължеше наем отпреди сватбата, но с времето ставаше все по-упорит и твърдеше, че Кенли се опитва да го изнудва. Отказваше да плати, а Кенли постепенно побесняваше и накрая му прати писмо да си прибере багажа.

Ърнест отвърна със свирепо послание и пожертва приятелството, сякаш то не означаваше нищо за него. Знаех, че страда заради загубата и собствените си грешки, но не иска да го признае. По това време изпадна в униние. Бяха му отхвърлили още няколко разказа, което нараняваше гордостта му. Да пише в свободното си време и да не постига успех беше едно. Но сега той се бе посветил изцяло на творчеството, работеше всеки ден и пак се проваляше. Какво ли го чакаше в бъдеще?

Разбира се, докато все още бяхме само приятели, имаше моменти, когато губеше вяра в себе си. Едно негово мрачно писмо можеше да изглежда зловещо, но само след няколко дни тонът му ставаше по-жизнерадостен и оптимистичен. Погледнати отблизо обаче, промените в настроенията му определено се оказваха по-мъчителни. Всъщност първият път, който се случи скоро след сватбата, ме разтревожи по-дълбоко, отколкото смеех да си призная.

Веднъж той се прибра, след като цял ден бе работил в кафенето, и изглеждаше ужасно. Лицето му беше обтегнато и безизразно, очите — зачервени от изтощение. Помислих, че се разболява, но той само махна с ръка.

— Бях прекалено дълго насаме със себе си. Дали да не се поразходим?

Беше мразовит ноемврийски ден, но ние се облякохме добре и дълго вървяхме към езерото. Ърнест мълчеше, а аз не исках да му се натрапвам. Когато стигнахме до брега, вече притъмняваше и вятърът надигаше високи вълни. Въпреки това зърнахме на около километър навътре някакъв храбрец или наивник да плава с малка гребна лодка, която се люшкаше застрашително.

— Какво ли би си помислил Дарвин за тоя тъпанар? — подметна Ърнест и се усмихна кисело.

— Аха — казах аз. — Бях се уплашила, че вече няма да видя прелестните ти зъби.

— Извинявай. Не знам какво ми става. — Ърнест се хвана за главата и въздъхна. — По дяволите — прошепна яростно той, после се удари с юмрук по челото.

— Ърнест! — възкликнах аз, а той се удари отново.

После заплака, или поне така ми се стори; беше закрил лицето си с длани.

— Моля те, кажи ми какво те измъчва — казах аз. — Можеш да споделиш всичко.

— Не знам. Съсипан съм. Снощи не мигнах.

— Съжаляваш ли, че се оженихме? — Потърсих да срещна погледа му. — Ако е тъй, мога да го понеса.

— Не знам. Просто се чувствам изгубен. — Той разтърка очи с ръкава на вълненото си яке. — Сънувам кошмари и те са толкова реални, че чувам оръдеен огън и усещам кръвта в обувките си. Събуждам се, облян в пот. Не смея да заспя.

Заля ме вълна от майчинска обич към него. Исках да го стисна в прегръдката си, докато студът се изцеди от сърцето му.

— Да си вървим — предложих аз.

Мълчаливо тръгнахме към апартамента. Когато пристигнахме, отведох Ърнест право в спалнята и го съблякох, както правеше майка ми, когато бях болна. Завих го добре, после разтрих ръцете и раменете му. След няколко минути той заспа. Извадих си одеяло и се настаних на креслото в ъгъла да бдя над него. Едва тогава си позволих да усетя цялата тежест на тревогата. Изгубен, бе казал той и аз виждах това в очите му, които напомняха тези на баща ми. Какво означаваше всичко това? Дали тази криза бе свързана с преживяното през войната? Дали тези спомени връхлитаха, за да го измъчват от време на време, или имаше нещо по-лично? Дали тази печал принадлежеше на Ърнест по онзи фатален начин, както бе станало с моя баща?

В другия край на стаята Ърнест изскимтя като животинче и се извъртя към стената. Загърнах се по-плътно с одеялото и погледнах през прозореца на спалнята към бурното ноемврийско небе. Валеше проливен дъжд и от сърце се надявах клетникът с лодката да се е добрал до брега. Но не всеки излязъл в бурята иска да бъде спасен. Аз самата го знаех от лятото, когато умря Доротея. Тогава с моя летен приятел се измъкнахме живи и здрави от залива Ипсуич, но това беше чиста случайност. Ако бушуващите води бяха решили да ме погълнат, щях да им се оставя. През онзи ден исках да умра — наистина, — а имаше и други такива дни. Не много, но ги имаше и докато гледах как Ърнест потръпва в неспокойния си сън, неволно се питах дали с всички нас е така. И ако оцеляваме, дали е единствено по случайност?

Няколко часа по-късно Ърнест се събуди и ме повика в мрачната стая.

— Тук съм — казах аз и пристъпих към него.

— Много съжалявам — каза той. — Понякога ставам такъв, но не искам да мислиш, че си взела увредена стока.

— Какво предизвиква пристъпите?

Той сви рамене.

— Не знам, просто идват.

Тихо легнах до него и лекичко го погалих по челото.

— Когато ме раниха, дълго време се чувствах ужасно зле. Ако беше ден и вършех нещо — работа, риболов, каквото и да е, — нямах проблеми. Или нощем, ако имах светната лампа и можех да си мисля за нещо друго, докато заспя. Например да си спомням имената на всички реки, които съм виждал. Или да съставям карта на град, където съм живял, и да се мъча да си припомня всички улици, хубави барове, хората, които съм срещал там и какво са ми казали. Но друг път ставаше твърде тъмно и тихо и аз започвах да си спомням неща, които изобщо не исках да допускам в главата си. Знаеш ли как е?

— Да, донякъде. — Притиснах го към мен. — Но това ме плаши. Така и не разбрах колко е нещастен баща ми, докато не си отиде. Сигурно не е могъл да издържи. — Помълчах, търсейки точните думи. — Мислиш ли, че ще разбереш, когато започнат да не ти достигат силите? Преди да е станало късно, искам да кажа.

— Да ти обещая ли искаш?

— Можеш ли?

— Мисля, че да. Мога да се опитам.

Колко невероятно наивни бяхме и двамата през онази нощ. Вкопчвахме се един в друг и давахме обети, които не можехме да изпълним и изобщо не биваше да изричаме. Аз вече го обичах както никого дотогава. Знаех, че той се нуждае абсолютно от мен и исках винаги да бъде така.

* * *

Опитвах се да бъда силна заради Ърнест, но в Чикаго не ми беше леко. Тревогите му за работата ме караха да осъзнавам болезнено, че нямам своя собствена страст. Продължавах да свиря на пиано, защото го бях правила винаги, но инструментът под наем нямаше нищо общо с изящния роял от детството ми, а влажните течения в къщата съсипваха настройката. Тъй като вече нямах приятели в Чикаго, случваше се по цели седмици да разговарям само с Ърнест и мистър Минело от бакалницата на ъгъла. Всеки следобед излизах на пазар, за да седна и да си побъбря с него. Понякога той правеше чай — силен чай с вкус на гъби и пепел — и се захващахме с клюките. Мистър Минело беше вдовец — мил човек, който разбираше мъките на самотната жена.

Точно той ми помогна да планирам вечерята за първите ни семейни гости, Шъруд Андерсън и съпругата му Тенеси. Кенли бе запознал Ърнест с Андерсън през пролетта, преди да се скарат. „Уайнсбърг, Охайо“ все още бе нашумяла книга и Ърнест просто не можеше да повярва, че Андерсън е пожелал да се срещне с него и дори да види някои негови разкази. Андерсън смяташе творчеството на Ърнест за многообещаващо и предложи да му помогне в литературната кариера с каквото може, но скоро след това двамата с Тенеси заминаха на дълго пътешествие из Европа. Току-що се бяха завърнали в Чикаго, когато Ърнест отиде да ги покани на вечеря. Перспективата да се срещна с тях беше вълнуваща, но и ме хвърли в паника. Жилището ни беше ужасно, как да се справя?

— Меко осветление — подсказа мистър Минело, опитвайки се да ме успокои. — Икономисвай свещите, но не и виното. И сервирай нещо в сметанов сос.

Не бях кой знае каква готвачка, но вечерта мина безупречно. Андерсън и жена му благовъзпитано се престориха, че не забелязват в колко ужасни условия живеем.

Харесах и двамата от първия миг, особено Андерсън, който имаше интересно лице. Понякога то изглеждаше унесено и напълно безизразно — месесто, обикновено и провинциално. Друг път придобиваше драматична напрегнатост, която му придаваше прекрасна острота и енергия. Той бе едва ли не великолепен, когато заговори за Париж.

— А Рим? — попита Ърнест, обяснявайки за отдавнашните ни планове да се заселим в Италия.

— Рим несъмнено има своята привлекателност — отвърна Андерсън и духна струйка дим настрани от празната си чиния, — долче вита и тъй нататък. Може ли човек да не хареса нещо в Италия? Но ако искаш да работиш сериозно, трябва да бъдеш в Париж. Там са истинските писатели днес. Обменният курс е добър. По всяко време на денонощието има какво да правиш. Всичко е интересно и всеки има какво да ти разкаже. Париж, Хем. Помисли над това.

Тази нощ, след като си легнахме в студеното тясно легло и се сгушихме, за да се стоплим, Ърнест ме попита какво мисля за идеята.

— Нима може тъй бързо да се откажем от Рим? Планирахме го толкова дълго.

— Рим няма да ни избяга, но Париж… Искам да последвам течението. Андерсън разбира от тези неща и щом той казва, че трябва да бъдем в Париж, струва си поне да го обмислим сериозно.

Все още ни притискаше такова безпаричие, че спорът изглеждаше чисто академичен, но после получих вест, че вуйчо ми Артър Уайман е починал и ми е завещал осем хиляди долара. Той боледуваше отдавна, ала изобщо не очаквах подобна щедрост. Тази сума — истинско състояние за нас — ни гарантираше незабавно потегляне за чужбина. Щом узнахме, Ърнест отиде да се види с Шъруд в кабинета му в центъра на Чикаго и му каза, че сме избрали Париж. Какво ще ни посъветва? Къде да отседнем? В кой квартал? Как ще е най-правилно да постъпим?

Андерсън отговори на всичките му въпроси. Монпарнас е най-добрият квартал за художници и писатели. Докато си намерим квартира, най-добре ще е да отседнем в хотел „Жакоб“ близо до улица „Бонапарт“. Той е чист, евтин и около него човек може да срещне мнозина американски интелектуалци. Накрая Андерсън седна на бюрото си и написа на Ърнест препоръчителни писма до някои от най-прочутите чуждестранни творци, с които се бе запознал напоследък, включително Гъртруд Стайн, Джеймс Джойс, Езра Паунд и Силвия Бийч. Всички те скоро щяха да станат титани в изкуството и литературата, но тогава не осъзнавахме това, знаехме само, че е изключително важно да се представим с препоръки от Андерсън. Всяко от писмата казваше в общи линии едно и също: че Ърнест Хемингуей е неутвърден, но много добър млад журналист, чийто „изключителен талант“ ще го отведе отвъд границите на журналистиката.

Тази нощ в леглото, докато разговаряхме и мечтаехме за Париж, аз прошепнах в ухото на Ърнест:

— Ти ли си онзи даровит млад писател, за когото чувам да се говори?

— Господи, надявам се.

На 8 декември 1921 г., когато корабът „Леополдина“ потегли за Европа, ние бяхме на борда. Съвместният ни живот най-сетне започваше. Стояхме прегърнати и гледахме към морето. То бе невъобразимо просторно, пълно с равни количества красота и заплаха — и ние го искахме цялото.

12

Първото ни жилище в Париж беше на улица „Кардинал Дьо Льомоан“ 74, две стаи със странна форма на четвъртия етаж на една сграда близо до обществен танцов салон — bal musette, — където по всяко време на денонощието можеше да си купиш билет и да тътриш крака по дансинга под веселото хъхрене на акордеон. Андерсън бе препоръчал Монпарнас, но ние не можехме да си го позволим, както и другите по-изискани квартали. Заселихме се в стария Париж, Пети арондисман, далеч от хубавите кафенета и ресторанти, където не се тълпяха туристи, а отрудени французи с ръчни колички, кози, кошници плодове и протегнати за милостиня длани. През войната бяха загинали толкова много съпрузи и синове, че срещахме предимно жени, деца и старци и това бе една от най-печалните черти на квартала. Павираната улица започваше от Сена близо до моста „Сюли“, лъкатушеше стръмно нагоре и свършваше на площад „Контрескарп“, вмирисан от пияниците, които излизаха, залитайки, от кръчмите и заспиваха по хорските прагове. Виждаш грамадна купчина дрипи, после тя се раздвижва и разбираш, че всъщност е някой задрямал клетник. По тесните улички около площада въглищарите мъкнеха мръсни чували с брикети и напевно рекламираха стоката си. Ърнест се влюби в това място от пръв поглед. Аз изпитвах носталгия и разочарование.

Апартаментът бе обзаведен с грозен дъбов комплект за трапезария и огромно легло от фалшив махагон с позлата. Дюшекът беше добър, както се полага във Франция, където очевидно всичко се вършеше в леглото — ядене, работа, сън и много любов. Това ни устройваше, за разлика от всичко останало в жилището, освен може би прекрасната черна полица над камината в спалнята.

Незабавно се заехме да преподреждаме мебелите. Преместихме масата от столовата в спалнята, а на нейно място сложихме взетото под наем пиано. След като приключихме, Ърнест седна да пише писмо до близките си, които чакаха с нетърпение вести от нас, а аз разопаковах нашия сватбен сервиз и малкото хубави вещи, които си носехме, например красивия чаен комплект с розички, подарък от Фони и Роланд. Докато държах между дланите си кръглия чайник и се чудех къде да го сложа в мъничката средновековна кухня, изведнъж ме прониза остра носталгия и се разплаках. Тъгувах не точно по Сейнт Луис, а по някаква по-голяма и по-обобщена представа за дом — познати любими хора и вещи. Мислех си за широката веранда на къщата ни в Кабане Плейс, където живяхме до самоубийството на баща ми: люлката, която скрибуцаше като щурче, когато лягах в нея, отпусках глава върху възглавницата и гледах идеално правите лакирани дъски по тавана. След две-три минути така се разкиснах, че трябваше да оставя чайника.

— Хленчи ли моето пухкаво коте? — обади се Ърнест от спалнята.

— Боя се, че да — отвърнах аз.

Изтичах при него, прегърнах го през врата и притиснах влажното си лице в яката му.

— Горкичкото ми мокро коте — каза той. — И аз се чувствам така.

Масата беше опряна до тесния прозорец, през който не виждахме почти нищо друго, освен грапавите стени на съседните сгради и магазини. До Коледа оставаха пет дни.

— Когато бях малка, майка ми закичваше вейки зеленика около прозорците от червено стъкло над нишата във всекидневната. Стъклата сияеха от слънцето или вечер от светлината на свещите. Тогава знаех, че е Коледа.

— Да не говорим за това — каза той и стана да ме прегърне.

Притисна главата ми към гърдите си — на мястото, където знаеше, че се чувствам най-защитена. През пода и стените чувахме звуците на акордеона от танцовия салон и лекичко се поклащахме в такт с музиката.

— Ще си намерим място тук — каза той. — Ще видиш.

Аз кимнах до гърдите му.

— Може би трябва да излезем да напазаруваме коледни подаръци. Това ще ободри моето коте.

Пак кимнах и тръгнахме на пазар. На всяка стълбищна площадка в сградата имаше мивка и тоалетна с клекало. Миризмите бяха ужасни.

— Варварщина — казах аз. — Трябва да има по-добра система.

— По-добре е, отколкото да пикаеш през прозореца, струва ми се — отвърна той.

Щом излязохме, завихме наляво по улицата и спряхме да надникнем през отворената врата на танцовия салон, където двама подпийнали моряци се клатушкаха с две момичета — болезнено мършави и намацани с руж. Стените зад тях бяха розови, с изрисувани зелени гирлянди и редици огледала. Пейките и масите бяха кървавочервени.

— Малко прилича на карнавал — казах аз.

— Сигурно изглежда по-добре, като си пиян — отвърна той и бързо стигнахме до единодушие, че всичко би изглеждало много по-весело, ако и ние си пийнем.

Все още не се ориентирахме твърде добре, но поехме на зигзаг към Сена покрай Сорбоната и театър „Одеон“, докато открихме на улица „Сен Пер“ едно кафене, което ни се стори приветливо. Влязохме и седнахме близо до група английски студенти по медицина, които разговаряха делово за ефекта на алкохола върху черния дроб. Явно наскоро си бяха имали работа с трупове.

— Можете да получите черния ми дроб, когато приключа с него — пошегува се Ърнест. — Но няма да е тази вечер.

Когато напуснахме Щатите, сухият режим беше в разгара си и макар че не бяхме спрели да пием, изпитвахме облекчение от възможността да си купим и консумираме спиртни напитки съвсем открито. Поръчахме си перно, което ставаше зелено и зловещо на вид, след като прибавиш вода и захар, и се опитахме да се съсредоточим върху него вместо върху разочароващата вечеря — петел във винен сос с плаващи в него сивкави морковчета.

— За Коледа искам истинска елха — казах аз. — С наниз боровинки.

— Нали нямаше да говорим за това?

— Край, млъквам — казах аз. — Но тези боровинки ми късат сърцето. Дали някога ще се приберем у дома?

— Разбира се — увери ме той, но очите му бяха помръкнали от някакъв спомен или тревога. — Първо трябва да открием как да успеем тук. Мислиш ли, че ще можем?

— Разбира се — излъгах аз.

Зад прозорците на кафенето улиците тънеха в здрач. Не помръдваше нищо, освен един кон, впрегнат в каналджийска цистерна. Колелата на каруцата хвърляха трептящи сенки.

— А уж Париж бил Града на светлината.

— Едва започваме — каза Ърнест. — Още нищо не сме видели.

Той махна на келнера за още две чаши перно и се захванахме сериозно с пиенето. Докато дойде време за затваряне, бяхме се натряскали така, че трябваше да се подпираме един на друг. Изкачването по улицата се оказа много по-тежко от слизането, особено в нашето състояние, но ние напредвахме бавно и упорито, като спирахме тук-там да си починем и да разменим по някоя влажна целувка. В Париж това не впечатляваше никого.

Когато стигнахме до завоя по булевард „Сен Мишел“, Ърнест спря и ме обърна към брега на Сена отвъд Тюйлери, където групичка хотели и кафенета мъждукаха на фона на тъмното небе.

— Ето ти ги светлините.

У дома и двамата повърнахме един след друг в нощното гърне. Докато си лягахме, танцовият салон продължаваше да кънти от пиянски гласове; акордеонът свиреше с трескаво темпо. Опряхме чело до чело, мокри и изнемощели. Лежахме с отворени очи, защото иначе светът започваше бясно да се върти. Накрая, точно преди да заспим, аз казах:

— Ще запомним това. Някой ден ще си кажем, че този акордеон е бил звукът на първата ни година в Париж.

— Акордеонът, проститутките и повръщането — каза той. — Това е нашата музика.

През по-голямата част от януари валя дъжд, а след като той спря, зимата в Париж стана мразовита и безоблачна. Ърнест бе вярвал, че може да пише навсякъде, но след няколко седмици работа в тясната ни квартира, където винаги трябваше да се съобразява с мен, той нае стая съвсем наблизо, на улица „Муфтар“. Срещу шейсет франка месечно разполагаше с помещение, не по-голямо от тоалетна, но идеално за целта. Ърнест не искаше да се разсейва и там наистина нямаше какво да му пречи.

От бюрото му се разкриваше изглед към грозните покриви и комини на Париж. Беше студено, но студът помага да се съсредоточиш, освен това имаше малък мангал, в който можеше да запали снопче съчки и да си стопли ръцете.

Постепенно си създадохме рутина, всяка сутрин ставахме и се миехме, без да говорим, защото работата вече бе започнала в главата му. След закуска той излизаше с протритото си сако и обувките с дупка на петата. Отиваше в стаичката и цял ден се бореше с изреченията. Когато ставаше прекалено студено за работа или мислите му се заплитаха, той бродеше часове наред по улиците или по красиво подредените алеи на Люксембургската градина. По булевард „Монпарнас“ имаше цяла поредица от кафенета — „Дом“, „Ротонд“, „Селект“, — където чуждестранни художници се перчеха, дрънкаха глупости и пиеха до припадък. Ърнест се отвращаваше от тях.

— Защо всеки втори срещнат разправя, че е художник? Истинският художник не се хвали какъв е, няма време за това. Той работи и страда в тишина и никой не може да му помогне.

Естествено, аз разбирах, че целодневното висене по кафенета не е работа, но се чудех дали всички са тъй сериозни и непреклонни в творчеството си като Ърнест. Предполагах, че много други писатели работят в собствения си дом и могат да изтърпят например някой разговор на закуска. Че успяват някак да спят по цяла нощ, без да се мръщят, да крачат напред-назад или да драскат в бележника под трептящото пламъче на димяща свещ. Ърнест ми липсваше през целия ден, но аз сякаш не му липсвах, докато имаше работа. Когато зажаднееше за общуване, отиваше да посети Сезан и Моне в Люксембургския музей, вярвайки, че импресионистите вече са постигнали онова, към което се стремеше той — да сведе местата, хората и предметите до основните им свойства. Реката на Сезан беше гъста, кафява и това я правеше още по-реална. Точно към същото се стремеше Ърнест — и понякога напредваше мъчително бавно. Често се прибираше у дома изтощен и смазан, сякаш цял ден се бе борил с тежки чували въглища, а не с изречения.

Докато Ърнест работеше, аз се грижех за домакинството — оправях леглата, метях, бършех прах и миех чиниите от закуската. Малко преди пладне вземах пазарската кошница, излизах на улицата и тръгвах да търся най-добрите цени. Харесваше ми да ходя до Халите — открития пазар, наричан Търбуха на Париж, макар че беше чак на Десния бряг, далеч от нашето жилище. Обичах лабиринта от сергии и щандове с най-екзотични стоки, каквито не бях виждала другаде. Имаше всевъзможен дивеч: сърни, глигани и цели пирамиди от меки отпуснати зайци. Всичко се излагаше в естествен вид, с недокоснати копита, зъби и козина, тъй че веднага да разбереш какво гледаш. Макар че беше потискащо да знаеш, че до неотдавна тези животни са тичали из близките полета и ферми, имаше нещо почти красиво в самото количество и разнообразие на изложените стоки, всички, предназначени за ядене в един или друг вид. Нямах представа как да се справя с повечето от тях — с неоскубаните фазани и гъски или кошниците с малки кафеникави птици, на които дори не знаех името, — но обичах да ги гледам, преди да се насоча към щандовете за зеленчуци и плодове. Винаги оставах там много по-дълго, отколкото трябваше; обикалях и се възхищавах на кошовете с праз, пащърнак, портокали, смокини и ябълки.

Но на тесните улички зад пазара гниеха щайги с плодове и месо. Лазеха плъхове, гълъбите се блъскаха и се кълвяха свирепо сред облаци перушина и въшки. Това беше реалността и макар че животът с Ърнест ме бе направил по-търпелива към нея, ми призляваше от гледката. Сякаш надничах в канавките на площад „Контрескарп“, където се стичаха струйки боя от количките на цветарите — мимолетен фалшив разкош, а под него грозота. Как го бе казал Ърнест в Чикаго? Любовта е красива измама. Красотата също беше измама. Когато видях плъховете за пръв път, исках да пусна кошницата и да избягам, но не бяхме достатъчно богати за подобни жестове. Затова просто се отдалечих.

От мърлявите улички около Халите тръгвах към Сена. Около Пон Ньоф кеят беше строг и внушителен. Студеният вятър пронизваше тънкото ми палто, но точно отсреща беше остров Сен Луи, същински оазис от красиви старинни къщи и елегантни улици. Вървях по дължината на острова чак до края, където имаше парк с голи кестенови дървета, после слизах по малкото стълбище до реката. Рибари хвърляха въдици и пържеха улова на място. Купувах си пържена риба, увита във вестник, и сядах на стената да гледам как шлеповете минават под Пон Сюли. Рибките бяха хрупкави под снежната покривка от едра сол и ухаеха тъй простичко и приятно. Мислех си, че те могат да ми спасят живота. Поне мъничко. Поне за момента.

13

— Красиво е до болка — каза Ърнест една вечер на път към кафенето на улица „Сен Пер“, където напоследък често ходехме да вечеряме. — Не си ли влюбена в този град?

Не бях — все още, — но изпитвах страхопочитание към него. Да вървиш по най-хубавите парижки улици беше като да застанеш пред разтворените завеси на някакъв сюрреалистичен цирк и да виждаш по всяко време всичките му уродства и прелести. След принудителния военен аскетизъм, когато текстилната индустрия рухна и големите моделиери заковаха вратите си, сега по улиците на Париж се лееше река от коприни в ярки цветове — персийско синьо и зелено, ярко оранжево и златисто. Вдъхновен от ориентализма на руските балети, Пол Поаре обличаше жените с шалвари, тюрбани с ресни и безбройни нанизи перли. В рязък контраст с него, Шанел също започваше да налага своя стил и сред цялата тази пъстрота се мяркаха геометрично строги черни модели. Все по-решително се налагаше новата идея за шик къса коса, ярък лак на ноктите и невъобразимо дълго цигаре от слонова кост. Освен това шикът изискваше да изглеждаш кльощава и прегладняла, но това не бе в мой стил. Дори когато гладувах, лицето ми си оставаше закръглено, а ръцете пухкави. А и не се вълнувах чак толкова от облеклото, та да мисля какво ще ми подхожда. Носех каквото беше най-удобно и изискваше най-малко поддръжка — дълги вълнени поли, раздърпани пуловери и вълнени шапки камбанки. Ърнест като че не обръщаше внимание. Той смяташе претруфените жени за смешни. Това бе част от предпочитанията му към простото — хубава, обикновена храна, гъсто селско вино, приятни хора с ясни ценности и език.

— Искам да напиша едно истинско изречение — казваше той. — Ако мога всеки ден да пиша по едно просто и истинско изречение, ще бъда доволен.

Откакто пристигнахме в Париж, Ърнест работеше добре и напредваше с разказа „Горе в Мичиган“, който бе започнал през медения ни месец край езерото. В него се разказваше за ковач и прислужница от Хортън Бей, които се срещат и откриват собствената си сексуалност. Той ми бе прочел част от началото, където описваше градчето, къщите, езерото и песъчливия път, опитвайки се да запази всичко просто и чисто, както си го припомняше, и аз неволно бях поразена от суровия и реалистичен стил.

Неговите амбиции към писането бяха свирепи и всеобхватни. И все пак не смееше да прати препоръчителните писма от Шъруд Андерсън на някого от знаменитите американци в Париж. Навярно се боеше, че ще го отхвърлят веднага. Чувстваше се по-свободен с приятели от парижката трудова класа. Аз говорех непохватен гимназиален френски, но неговият бе усвоен тук през войната — грубият език на простолюдието, подходящ за разговори на улицата с готвачи, хамали и автомонтьори. С тях той можеше да бъде естествен и дружелюбен.

Тази вечер обаче имахме уговорена среща с писателя Луис Галантиър, приятел на Шъруд Андерсън. Луис беше родом от Чикаго, а сега работеше за Международната търговска камара. Славеше се с великолепен вкус и когато Ърнест най-сетне го посети в апартамента му на улица „Жан Гужон“, жилището се оказало пълно със скъпи антики и гравюри, които той ми описа най-подробно, след като се прибра. „Всички маси и столове имаха тънки, изящни крачета. Малко претенциозно за моя вкус, но си личи, че човекът знае какво е стил.“

Срещата с Галантиър ме тревожеше, защото изобщо не бях елегантна и усещах, че мястото ми просто не е в Париж. Ако парижанките са като фазани, то аз бях обикновена домашна квачка. Наскоро се бях поддала на натиска и отидох да се подстрижа късо — може би последна сред американките, — но не останах доволна от резултата. Приличах на бузесто хлапе и макар Ърнест да казваше, че ме харесва така, всеки път, щом се погледнех в огледалото, ми се доплакваше. По-рано може и да изглеждах старомодна по викториански, но косата си беше моя — моя. А какво бях сега?

Луис ни бе поканил на вечеря в модния ресторант „Мишо“, където само бях спирала да надникна през витрината. Когато пристигнахме, спрях на прага и отчаяно се опитах да приведа дрехите си в по-добър вид, но Ърнест сякаш изобщо не забеляза моето притеснение. Хвана ме за лакътя, радостно ме издърпа към Луис и обяви:

— Ето чудесното умно момиче, за което ти разказвах.

— Хадли, за мен е чест и удоволствие — каза Луис, а аз се изчервих до уши. Все още се притеснявах, но беше прекрасно да разбера, че Ърнест се гордее с мен.

Луис беше на двайсет и шест години, мургав, жилав и безкрайно чаровен. Много забавно имитираше знаменити личности, но когато стигна до Джеймс Джойс, трябваше да ни обясни кого има предвид. На няколко пъти бяхме виждали Джойс да върви по улиците на Монпарнас с грижливо сресана коса, очила без рамки и смачкано сако, но не го бяхме чували да говори.

— О, той наистина говори — настоя Луис, — но само под натиск. Казват, че имал няколкостотин деца.

— Аз видях две момичета — казах.

— Две или двеста, в Париж е все тая, нали? Разправят, че едва можел да ги изхранва, но ако дойдеш тук, в „Мишо“, през който и да било ден в пет следобед, ще видиш как цялото му домочадие поглъща купища стриди.

— Всички твърдят, че „Одисей“ е велика книга — каза Ърнест. — Аз прочетох няколко глави във вестникарските подлистници. Не е четиво, с каквото съм свикнал, но знаеш ли, вътре все пак става нещо значимо.

— Книгата е абсолютно гениална — заяви Луис. — Ако се вярва на Езра Паунд, Джойс ще промени всичко. Ходихте ли вече в студиото на Паунд?

— Каним се — отвърна Ърнест, макар че не бе пратил и това препоръчително писмо.

— Браво, трябва да отидете. Не всички могат да го изтърпят, но срещата с него е задължителна.

— Кое му е нетърпимо? — попитах аз.

— Всъщност самият той. — Луис се засмя. — Ще видиш. Ако Джойс е кроткият професор със старо сако и бастун, то Паунд е самият Дявол, претенциозен и побъркан на тема книги и живопис.

— Срещал съм Дявола — каза Ърнест, допивайки виното си — и той не дава пет пари за живописта.

Към края на вечерта всички бяхме пияни и отидохме у нас, където Ърнест поиска да се боксира с Луис.

— Половин рунд, колкото да е весело — увещаваше го той, докато се събличаше до кръста.

— Никога не съм си падал по боя — възрази Луис и се отдръпна, но след още няколко коктейла най-сетне прие.

Би трябвало някак да го предупредя, че каквото и да говори, Ърнест никога не приема спорта на шега. Помнех как гледаше в Чикаго, когато едва не повали Дон Райт на пода в квартирата на Кенли. Сегашната боксова среща протече буквално по същия начин. През първите минути беше забавна като в комикс — двамата заеха стойки с подгънати колене и юмруци пред гърдите. Луис не беше атлет и това си личеше тъй очевидно, че очаквах Ърнест да се откаже, но точно в този момент той нанесе страхотен прав удар.

Юмрукът му се стовари жестоко. Главата на Луис се люшна назад и после напред, очилата му отхвръкнаха в ъгъла. Бяха счупени, а по лицето му имаше драскотини.

Изтичах да му помогна, но го видях, че се смее. Ърнест също се разсмя — и в крайна сметка всичко мина добре. Но неволно си помислих, че бяхме на косъм да загубим единствения си приятел в Париж.

Точно Луис помогна на Ърнест да събере кураж да прати останалите препоръчителни писма и скоро получихме покана от Езра Паунд. Паунд все още не беше кой знае колко известен в Щатите, но в Париж имаше изключителна репутация като поет и критик, който подпомага революцията в модерното изкуство. Представа си нямах какво е модерно — все още четях ужасно праволинейния Хенри Джеймс, както обичаше да ми напомня Ърнест, — но Луис бе наговорил толкова мили неща за съпругата на Паунд, англичанката Дороти. Изгарях от желание да си намеря нови приятели и затова с радост придружих Ърнест, когато Паунд го покани на чай.

Дороти ни посрещна на прага и ни въведе в студиото — огромна стая, пълна с японски картини, свитъци и безредни купища книги. Тя беше много красива, с изящно лице като на порцеланова кукла. Имаше бледи ръце с дълги пръсти и говореше шепнешком, докато ни водеше към дъното на помещението, където Паунд седеше в кресло с кървавочервена тапицерия, заобиколен от прашни томове, засъхнали чаени чаши, купища листове и екзотични статуетки.

— Я, ти си червенокоса — каза Паунд, след като Дороти ни представи.

— Вие също. Това хубаво ли е?

— Няма по-злопаметни хора от червенокосите — тросна се той съвсем сериозно и се обърна към Ърнест. — Запомни го, млади господине.

— Да, сър — отвърна Ърнест като добър ученик.

Той наистина беше ученик на Паунд, още от първия миг, когато кръстосаха погледи. Очевидно Паунд умееше да разпознае кой жадува за знание и задоволи желанието на Ърнест, говорейки непрекъснато, докато ние с Дороти минахме в другия ъгъл на студиото, далеч от мъжете. Под един дълъг прозорец, през който се сипеха слънчеви лъчи, тя ми наля чай и ми разказа за потеклото си.

— Моминското ми име е Шекспир. Баща ми беше потомък на великия драматург. Навремето майка ми беше умерено известна като любовница на Уилям Бътлър Йейтс. Така се запознах с Езра, когато работеше като асистент на Йейтс. Навярно с цялата тази семейна история трябваше да стана поетеса, но вместо това се омъжих за поет.

— В гимназията четяхме Йейтс заедно с Робърт Браунинг и Оливър Уендъл Холмс. Ърнест ми показа „Второто пришествие“ в едно списание. И двамата бяхме много впечатлени.

В сенчестия ъгъл отсреща Ърнест буквално се беше сгушил в краката на Паунд, който говореше непрестанно, размахвайки някакъв чайник. Рижата му коса ставаше все по-рошава и сега виждах защо Луис Галантиър го сравнява с Дявола — не само заради косата и брадичката на сатир, но и заради вродената му страст. Не чувах какво говори, но той сипеше думите като вулканичен поток, ръкомахаше и час по час скачаше от креслото.

Мислех си, че двамата са странна двойка — Дороти тъй елегантна и сдържана, а Паунд толкова гръмогласен, — но тя твърдеше, че той е много важен за нейното творчество. Беше художничка и докато разговаряхме, ми показа някои свои платна. Сториха ми се прекрасни, цветовете и формите бяха нежни и меки като гласа и ръцете й, но когато взех да разпитвам за тях, тя побърза да ме спре.

— Не са за показ.

— О… Но все пак ги показваш тук, нали?

— Много рядко — усмихна се тя. Красивата й усмивка сякаш бе излязла от картина.

— Искам да знам всичко — настоях аз, след като излязохме от дома й.

— Много е шумен — каза Ърнест. — Но има добри идеи. Всъщност велики идеи. Иска да създава движения, да влияе на литературата, да променя човешки съдби.

— Значи е добре да го познаваме. Само внимавай да не го засегнеш. Вече си предупреден за червенокосите.

Разсмяхме се и тръгнахме към най-близкото кафене, където седнахме на чаша бренди с вода и Ърнест ми разказа още за разговора.

— Той има странни идеи за женския мозък.

— Какви? Че жените нямат мозък ли?

— Нещо такова.

— Ами Дороти? Какво мисли за нейния?

— Трудно е да се каже… но спомена, че имат отворен брак.

— Колко напредничаво — казах аз. — Мислиш ли, че браковете на всички художници в Париж са такива?

— Нямам представа.

— Такова нещо едва ли става насила. Трябва да си съгласен, нали?

— Съжаляваш ли я? Ами ако това й харесва? Ако е било нейна идея?

— Може би, но по-вероятно ми се струва обратното.

Аз отпих от чашата и го погледнах над ръба.

— Във всеки случай той ще прати някои мои стихове на Скофийлд Теър в „Дайъл“.

— А разкази?

— Все още нямам нищо добро, но Паунд каза, че трябва да им напиша няколко статии за американските списания.

— Звучи окуражително.

— Това трябва да е началото на нещо — каза Ърнест. — Паунд обеща да ме научи да пиша, ако го науча да се боксира.

— Господ да ни е на помощ — засмях се аз.

Следващото ни важно запознанство беше няколко седмици по-късно, когато Гъртруд Стайн ни покани на чай. Странно, всичко мина почти както при срещата с Паунд и Дороти. Пак имаше два ъгъла, единият за мъжете — в случая Ърнест и… Стайн, — другият за жените, без никакво общуване помежду им.

Когато пристигнахме, спретната френска прислужница ни посрещна и взе палтата ни, после ни въведе в стаята — в онази стая, за която вече знаехме, че е най-важният парижки салон. Стените бяха отрупани с картини на героите на кубизма, постимпресионизма и други модерни течения — Анри Матис, Андре Дерен, Пол Гоген, Хуан Гри и Пол Сезан. Впечатляваше портретът на Стайн, нарисуван от Пикасо, който отдавна се движеше в нейния социален кръг и често посещаваше салона й. Беше в тъмнокафяви и сиви тонове и лицето изглеждаше някак отделено от тялото — по-масивно и по-ъгловато, с натежали клепачи.

Тя изглеждаше на четирийсет и пет — петдесет години, типична представителка на Стария свят, с тъмна рокля, шал и тежки кичури, струпани над красивата й глава. Имаше глас като разкошно кадифе и кафяви очи, които обхващаха всичко едновременно. По-късно, когато имах време да я опозная, се поразих колко напомнят те очите на Ърнест — с най-дълбокия и непрозрачен оттенък на кафявото, критични и одобрителни, любопитни и весели.

В сравнение с нея приятелката й Алис Токлас приличаше на стегнато снопче жици. Беше смугла, с остър гърбав нос и очи, които те карат да извърнеш поглед. След няколко минути общи приказки тя ме хвана за ръка и се оттеглихме в „кътчето за съпруги“. Бодна ме съжаление, че не съм писателка, художничка или някаква по-особена личност, за да бъда поканена да разговарям с Гъртруд, да седна до нея пред камината като Ърнест и да обсъждаме важни неща. Обичах да общувам с интересни творци, да бъда част от изисканата компания, но засега бях отстранена и подложена от мис Токлас на разпит за текущите дела, за които не знаех нищо. Чувствах се като глупачка и през цялото време пиехме още и още чай с мънички, изкусно подредени сладки. Тя бродираше и пръстите й се движеха сръчно и неуморно. Не поглеждаше надолу и не спираше да говори.

Междувременно Ърнест и мис Стайн си наляха по чашка бренди с очарователен цвят. Мисля, че през онзи ден малко се влюбих в нея от разстояние, Ърнест също. Докато се прибирахме, той непрестанно говореше за нейния вкус, който бил новаторски и безупречен. Възхищаваше се и на гърдите й.

— Колко тежат според теб? — попита той. Изглежда, наистина искаше да узнае.

Разсмях се.

— Не бих могла да предположа.

— Ами това, че живеят заедно? Жена с жена, искам да кажа.

— Не знам. Живеят си чудесно.

— Само картините стигат. Там е като в музей.

— По-хубаво е — казах аз. — Има и сладки.

— И бренди. Но все пак е странно. Жена с жена. Не знам дали го приемам.

— Какво искаш да кажеш? Не вярваш ли, че могат да получат нещо важно една от друга? Че се обичат? Или не можеш да приемеш секса?

— Не знам. — Той настръхна. — Тя каза, че две жени заедно са най-естественото нещо на света, че нищо не е грозно за тях или между тях, но двама мъже заедно са изпълнени с отвращение към деянието си.

— Така ли каза?

— Без да й мигне окото.

— Сигурно си поласкан, че е била тъй откровена с теб.

— Да й разправя ли другия път за нашия сексуален живот?

— Не би го направил.

— Не бих. — Той се усмихна. — Току-виж, поискала да ни гледа.

— Ужасен си!

— Да, но точно затова ме обичаш.

Две седмици по-късно Гъртруд и Алис приеха поканата да дойдат на чай в мизерната ни квартира. Не смея дори да гадая какво са си мислили, изкачвайки мрачното и порутено стълбище покрай писоарите и гнусните миризми, но се държаха любезно и благосклонно, сякаш всеки ден посещаваха този парижки квартал. Пиха чай от сватбения ни порцеланов сервиз — той поне беше за пред хората — и седяха на махагоновото легло.

Гъртруд бе предложила да погледне някои от творбите на Ърнест и сега ги поиска. Набързо прочете стихотворенията и няколко разказа — част от романа за Мичиган. Също както в Чикаго, когато четях разказите му за пръв път, Ърнест крачеше напред-назад и потрепваше като от болка.

— Стихотворенията са много добри — каза накрая Стайн. — Прости и съвършено ясни. Не позираш.

— А романът?

Помислих си, че е много храбро от негова страна да попита и дори да й покаже страниците, защото бе влюбен в този роман. Толкова го ревнуваше, че не ми даваше да прочета почти нищо.

— Не се интересувам от този тип писане — каза накрая тя. — Три изречения за цвета на небето. Небето си е небе, и толкоз. Силни декларативни изречения, там си най-добър. Придържай се към това.

Докато Стайн говореше, лицето на Ърнест посърна за миг, но след малко отново се разведри. Тя бе налучкала нещо, което той започна да осъзнава едва напоследък — за прямотата и пределното изчистване на езика.

— Когато започваш, оставяй само онова, което е наистина необходимо.

Той кимна, леко изчервен, и аз сякаш чух как умът му прещрака и прибави нейния съвет към съвета на Паунд. „Орязвай всичко излишно — бе казал Паунд. — Имай страх от абстракциите. Не казвай на читателите какво да мислят. Остави действието да говори само за себе си.“

— Какво мислиш за теорията на Паунд за символизма? — попита той. — Нали знаеш… ястребът трябва преди всичко да бъде ястреб.

— Това е очевидно, нали? — отвърна Стайн. — Ястребът винаги е ястреб, освен — тук тя вдигна тежката си вежда и се усмихна загадъчно… — освен когато ястребът е зелка.

— Какво? — сепна се Ърнест, все още усмихнат и настроен на нейна вълна, но явно озадачен.

— Ами да — каза Гъртруд.

14

През следващите седмици Ърнест последва съвета на мис Стайн и зачеркна по-голямата част от романа, за да започне от нулата. През този период се прибираше прегладнял, весел и нетърпелив да ми покаже какво е направил. Новите страници кипяха от енергия. Бяха пълни с приключения, лов, риболов и горски походи. Главният герой се казваше Ник Адамс и Ърнест всъщност описваше себе си, но по-дързък и по-чист — какъвто би бил, ако следваше инстинктите си. Влюбих се в тези страници и знаех, че той изпитва същото.

Междувременно Ърнест откри на Левия бряг прочутата книжарница библиотека на Силвия Бийч „Шекспир и компания“ и с изненада разбра, че може да получава книги на кредит. Прибра се с купчина томове на Тургенев, Овидий, Омир, Катул, Данте, Флобер и Стендал. Паунд му бе дал дълъг списък с препоръчителни четива, който го връщаше назад към майсторите, но и сочеше напред към Томас Елиът и Джеймс Джойс. Ърнест беше добър ученик. Той изгълта всичко, като се бореше едновременно с осем до десет книги — оставяше една и посягаше към друга, разхвърляйки разгърнати томове из цялата квартира. Освен това взе „Три живота“ и „Нежни бутони“, които Гъртруд бе публикувала за много ограничена публика. Изглежда, по-голямата част от литературния свят не знаеше как да тълкува нейната странност и Ърнест също не можеше да я проумее. Той ми прочете на глас едно стихотворение от „Нежни бутони“: „Гарафата е сляпо стъкло. Вещ стъклена и братовчед, гледка и нищо странно, един-единствен страдащ цвят и начин да посочим.“

Ърнест остави книгата и поклати глава.

— „Един-единствен страдащ цвят“ звучи добре, но всичко останало просто минава покрай ушите ми.

— Интересно е — казах аз.

— Да. Но какво означава?

— Не знам. Може би не означава нищо.

— Може би — съгласи се той и пак взе Тургенев.

Вече беше април, нашата първа пролет в Париж, и се сипеха топли, ласкави дъждове. Откакто пристигнахме, Ърнест допълваше скромните ни доходи, като пишеше уводни статии за „Торонто Стар“. Един ден той получи вест от редактора Джон Боун, че искат да отиде на международната икономическа конференция в Генуа. Щяха да му плащат по седемдесет и пет долара седмично плюс разноските, но не се предвиждаха придружители. Трябваше да остана в Париж — първата ни раздяла за седем месеца брак.

— Не се тревожи, коте — каза той, докато прибираше в калъфа любимата си пишеща машина марка „Корона“. — Докато усетиш, вече ще съм се върнал.

През първите няколко дни се наслаждавах на самотата. Ърнест беше толкова голям, образно казано. Той поглъщаше всичкия въздух в квартирата, хипнотизираше и привличаше към себе си всички — мъже, жени, деца и кучета. За пръв път от месеци насам можех да се събуждам в тишина, да чувам собствените си мисли и да следвам импулсите си. Но много скоро нещо се размести. Не знам как да го опиша, но след като първият чар на самотата отмина, аз изведнъж до такава степен осъзнах липсата на Ърнест, че сякаш неговото отсъствие дойде и се настани в квартирата. Сянката му витаеше сутрин около масата за закуска и вечер, когато дойдеше време за лягане. Тя висеше по завесите в спалнята, издувани като ковашки мех от звуците на акордеона.

Ърнест бе предложил да отида на чай в книжарницата на Силвия и макар че наистина отидох веднъж, неволно си помислих, че тя поведе разговор с мен единствено от любезност. Силвия харесваше писателите и художниците, а аз не бях нито едното, нито другото. Отидох на вечеря при Гъртруд и Алис и макар да усещах, че наистина се сприятеляваме, Ърнест продължаваше да ми липсва. В неговата компания се чувствах най-добре. Притеснявах се да си призная колко зависима съм станала. Опитвах се да пропъдя депресията, като ходех навсякъде, където ме канеха, и оставах навън от квартирата колкото се може по-дълго. Обикалях из Лувъра и кафенетата. Часове наред репетирах една нова пиеса на Хайдн, за да я изпълня на Ърнест, когато се върне. Мислех си, че от свиренето ще се почувствам по-добре, но в действителност то само ми напомняше за най-лошите времена в Сейнт Луис, когато бях сама и откъсната от света.

Ърнест отсъства три седмици и към края спях толкова зле в леглото ни, че често се прехвърлях посред нощ в креслото и се опитвах да дремна там, загърната в одеяла. Нищо не можеше да ме зарадва, освен разходките до парка на остров Сен Луи, който бях обикнала. Дърветата цъфтяха и дивите кестени разливаха навсякъде плътния си аромат. Харесваше ми да гледам къщите около парка и да се питам какви хора живеят там, какви бракове имат, дали се обичат, или мразят, дали са щастливи и вярват ли, че щастието може да бъде съхранено. Оставах в парка колкото се може по-дълго, после си тръгвах под слънчевите лъчи, без да ги усещам истински.

Когато през май Ърнест най-сетне се прибра, аз го прегърнах с всичка сила и в очите ми бликнаха сълзи на облекчение.

— Какви са тия работи? Липсвах ли ти, пухкаво коте?

— Страшно много.

— Добре. Обичам да тъгуват за мен.

Аз кимнах, притискайки лице към рамото му, но една част от мен неволно се питаше дали е добре да съм чак толкова зависима от него. Той се възхищаваше на моята сила и издръжливост и разчиташе на тях; нещо повече, аз самата харесвах да се чувствам силна и ме притесняваше откритието, че силата ми изчезва заедно с него. Нима щастието ми вече бе тъй цялостно обвързано с Ърнест, че можех да се чувствам истинска само когато той е наблизо? Нямах представа. Можех само да го съблека бавно, докато в танцовия салон под нас акордеонът подхващаше меланхолична мелодия.

Получихме от „Торонто Стар“ над двеста долара и тези пари предлагаха безброй възможности, но Ърнест ненадейно реши да ги прахоса за пътуване до Швейцария. По това време той се чувстваше добре във всяко едно отношение. Наскоро Скофийлд Теър от „Дайъл“ бе върнал с обидно безразлично писмо препоръчаните от Паунд стихотворения, но Ърнест бе създал в Генуа много нови познанства — с други кореспонденти, с които бе работил в тясно сътрудничество. Между тях бяха Макс Истман, американски издател, който искаше Ърнест да му изпрати някои от есетата си, и Линкълн Стефънс, знаменитият автор на разобличителни статии, който силно бе впечатлил Ърнест с дръзките си политически възгледи. Наскоро Стефънс бе посетил Съветския съюз и се завръщаше ентусиазиран от комунизма, разправяйки на журналистите и всички желаещи да го слушат: „Аз бях в бъдещето, и то е реално“. Ърнест много се вълнуваше, че Стефънс му е обърнал внимание, и окуражен от новото чувство на общност и амбиция, изпрати петнайсет стихотворения на Хариет Монро в списание „Поетри“.

— Защо не, по дяволите? Може би няма да ми отворят вратата, докато не почна да блъскам шумно и дълго.

— Ще ти провърви във всичко — казах аз. — Предчувствам го.

— Може би — отвърна той, — но да не урочасваме късмета с излишни приказки.

Купихме си билети трета класа до Монтрьо, после хванахме електрическото влакче нагоре по склона до Шамби, откъдето се разкриваше изглед към Женевското езеро. Вилата, която наехме, беше голяма и груба, а планинският въздух вълшебно чист. Часове наред бродехме по планинските пътеки из гъсти гори и се прибирахме да хапнем карфиол в млечен сос, ростбиф и боровинки със сметана. Вечер четяхме край камината и пиехме греяно вино с лимон и подправки. Спяхме колкото си искахме, любехме се по два пъти на ден, четяхме, пишехме писма и играехме на карти.

— Ти си силна и здрава като планинска коза — каза ми един ден Ърнест, докато се разхождахме. — Красива планинска коза.

Приятно ми беше да чувам похвали от него, но все още помнех онези седмици самота в Париж. Те ме изплашиха и ме накараха да размишлявам какво е да бъда истински силна, както аз го разбирам — не само стегната и загоряла от слънцето, не само гъвкава и отстъпчива.

След първата седмица към нас се присъедини Чинк Дорман-Смит, стар боен приятел на Ърнест. Бяха се запознали в Скио на италианския фронт, преди Ърнест да бъде ранен. Чинк беше ирландец, висок колкото Ърнест, но много по-светлокос, с червендалести бузи и риж мустак. Харесах го незабавно. Той имаше много добри маниери, далеч по-подходящи за човек, който прекарва времето си в съда, отколкото за професионален войник като него. Всяка сутрин идваше на закуска, тананикайки, и ме наричаше мис Попълтуейт. Ърнест обичаше Чинк като брат и безкрайно го уважаваше. Не се опитваше да се състезава с него както с мнозина свои приятели от писателските и журналистическите среди, тъй че карахме лениво и спокойно ден след ден. По това време долината на Рона беше великолепна, нарцисите цъфтяха по всяка открита ливада и в назъбените пукнатини на скалите. Когато за пръв път видях нарцис, израснал невъзмутимо насред снега, си помислих, че е съвършен, и пожелах да притежавам подобна решителност.

Всеки ден обикаляхме из планините да търсим приятни странноприемници и места за риболов. Потокът Щокалпер близо до мястото, където Рона се влива в Женевското езеро, беше любимото кътче на Ърнест извън Северен Мичиган. Той прекарваше там часове наред, увлечен в лов на пъстърва, а ние с Чинк се излежавахме в тревата и четяхме или разговаряхме.

— Чудесно е да ви гледам тъй влюбени — каза ми Чинк един ден, докато си почивахме в сянката на разцъфнала дива круша. — Питах се дали Хем някога ще надмогне спомена за Милано.

— За Милано или за красивата медицинска сестра?

— И за двете, предполагам — каза той. — Онази история не извади на показ най-доброто от него. Но ти умееш да правиш това. — Чинк кръстоса ръце зад главата си и затвори очи. — Добрият стар Хем — добави той, после бързо заспа.

Радвах се, че Чинк вижда и разбира доброто у нас. Освен това знаеше за Ърнест неща, които чувах за пръв път. Приятелството им имаше дълга история — океани от бира, среднощни изповеди. Понякога разговаряха за войната през дългите хладни вечери на верандата пред вилата и това ми даваше нов поглед към видяното и преживяното от тях.

Чинк беше войник и винаги щеше да си остане такъв. Когато Ърнест се прибрал в Щатите, Чинк останал в британската армия. През последните години служил в Ирландия с британските окупационни части, които се опитвали да овладеят насилието в ирландската борба за независимост. Беше видял много смърт и усещах, че през всеки ден с нас я отхвърля малко по малко.

— Сигурно е много странно — казах му аз една вечер. — Там се водят ужасни битки, а ти се качваш на кораба и отиваш на почивка. Просто купуваш билет и се оттегляш.

Чинк се разсмя мрачно.

— В нашата война — той кимна към Ърнест, — когато фронтът стигаше чак до Ламанша, имаше войници, които си вземаха кратък отпуск, за да отскочат до вкъщи на чаша чай. После се връщаха, вземаха щиковете и газовите маски и продължаваха да воюват, все още усещайки върху езика си вкуса на бисквитите.

— Умът обаче не може да превъзмогне това — каза Ърнест. — Не можеш да продължаваш с тия скокове. Закъсваш на едното или на другото място, или пък някъде по средата. И точно тогава започваш да превърташ.

— Именно — потвърди Чинк.

— Понякога обаче, след като си бил на война и я имаш в себе си, можеш да се върнеш. И донякъде това е както казваш ти, Дребосъче. — Той ми кимна през масата и ме погледна в очите. — Като да купиш билет и да отидеш там, а после отново да се оттеглиш, когато не издържиш или се опомниш.

— Невинаги е толкова приятно, нали? — каза Чинк, защото знаеше за военните кошмари на Ърнест и събужданията посред нощ с крясък и разширени от ужас очи. Двамата приятели си кимнаха и надигнаха чаши.

В една от тези вечери, изпълнени с пиене и разговори, Чинк подхвърли идеята да минем в Италия през Санбернарския проход.

— Не е стреснал Наполеон и Карл Велики, няма да стресне и нас — каза той, бършейки бирената пяна от мустаците си.

— Според теб колко път има до там? — попитах аз.

— Може би петдесет километра.

— Да го направим — въодушеви се Ърнест. — От Аоста можем да хванем влака за Милано.

— Или Скио — добави Чинк. — Да се върнем на местопрестъплението.

— Много искам да ти покажа Скио — обърна се Ърнест към мен. — Това е едно от най-хубавите места на света.

— Има една стара мелница, която превърнахме в спално помещение и нарекохме „Елитен клуб Скио“ — каза с усмивка Чинк. — Нямаш представа колко пъти сме плували из потока в лятната жега. Ами цъфналите глицинии!

— И гостилничката с малката градина, където пиехме бира под пълната луна — добави Ърнест. — В Скио има един чудесен хотел, „Двете пики“. Ще отседнем там за ден-два, после продължаваме към Фосалта. Може дори да опиша за „Стар“ цялото пътешествие. Ранен войник се връща на фронта.

— Гениално — одобри Чинк и въпросът беше решен.

На другата сутрин напуснахме вилата с тежки раници на гръб. Докато си приготвях багажа, Ърнест влезе в стаята и видя как се мъча да намеря място за шишенцата с крем за лице и тоалетна вода.

— Имаш ли място в раницата? — попитах аз и му показах шишенцата.

— Няма да стане — отсече той. — Да не си решила да омайваш пъстървите с аромати?

— Недей да тормозиш момичето — казах аз, но той бе непреклонен. Накрая помолих Чинк да ги носи и той се съгласи неохотно.

Но суетата да имам подръка тоалетна вода, докато пресичам опасен планински проход, беше дреболия в сравнение с избора ми на обувки — изящни кафяви половинки вместо нормални туристически обувки. Не знам какво съм си мислила, освен че краката ми изглеждат по-елегантно с половинките. Няма що, много ми помогна тази елегантност. Още преди да изминем и десет километра, краката ми вече бяха подгизнали. В своя защита — ще кажа, че не знаехме с какво се захващаме. Напролет обикновено се минаваше през прохода, но тази година още не беше отворен. Никой не бе минавал през него и на места имаше сняг до кръста. Въпреки всичко ние упорито продължихме напред през долини, гъсти борови гори и обширни ливади, осеяни с диви цветя. Гледките бяха великолепни, но и двамата с Ърнест се чувствахме зле. Краката ме боляха и се подуваха. Той пък бе хванал нещо като височинна болест — главоболие и световъртеж — и с изкачването симптомите се влошаваха. Залиташе и на всеки километър се превиваше и повръщаше в снега. В известен смисъл Чинк беше най-зле, защото трябваше да мъкне багажа ни. Често носеше по две раници наведнъж, после ги оставяше и се връщаше за третата. Започнах да си фантазирам какво ли ще е да бъдем спасени от някой санбернар, който да ни влачи до края на прохода, настанени върху удобна шейна.

Някъде към средата на склона спряхме в Бург Сен Пиер и седнахме да похапнем на припек. Краката ми бяха тъй подпухнали, че не смеех да си сваля обувките, защото не знаех дали после ще мога да ги обуя. Грохнала от умора, аз се сгуших на една дървена пейка и задрямах, докато Ърнест и Чинк обикаляха из градчето да пробват местната бира.

— Пропусна да видиш едно чудесно малко гробище — каза Чинк, когато се върнаха да ме събудят.

— Има цели редици надгробни камъни за клетниците, погубени от планината — добави Ърнест.

— От тази планина? — разтревожих се аз. — Наистина ли е опасно?

— Искате ли да зарежем цялата работа и да останем тук? — предложи Ърнест.

— И да не видим монасите? — възрази Чинк. — Никога няма да си го простим.

Заслонът „Сан Бернар“ се намираше в най-високата точка на прохода, където един монашески орден вече над хиляда години помага на пътниците. Всеки, който почука на вратата, получава хляб, супа, чаша вино и сламеник за нощувка. Късно привечер стигнахме при тях след трийсет километра изкачване, леко замаяни от коняка, който си пийвахме от време на време, след като напуснахме Бург Сен Пиер. Нощта беше ясна. Луната висеше зад заслона и го огряваше с призрачна светлина.

— Прилича на казарма, нали? — каза Чинк и прекрачи напред да почука на тежката дървена порта.

— На теб всичко ти прилича на казарма — рече Ърнест.

В това време вратата се отвори широко и отвътре надникна плешива глава.

Без да задава въпроси, монахът ни поведе по мрачните стихнали коридори към стаите ни. Както очаквахме, обстановката беше скромна, но имаше добро осветление и приятен огън в камината. Докато Чинк и Ърнест си почиваха преди вечеря, аз тръгнах на разузнаване с надеждата да открия кухня и леген, в който да накисна клетите си нозе. Но всички коридори си приличаха. Понечих да се ориентирам по гласовете, ала не чух нищо. Накрая рискувах и тръгнах по един дълъг и мрачен тунел, който се оказа, че води към спалните помещения на монасите. Няколко врати се отвориха едновременно и от стаите взеха да се подават голи глави. Обзета от ужас, аз се върнах в стаята, където рухнах на леглото и разказах какво е станало. Естествено, момчетата се разсмяха, после Ърнест каза, че вероятно аз съм първата жена, стъпила в онзи коридор от хиляда години насам! Той набързо описа случката в писмо до Гъртруд и Алис: Мисис Хемингуей се опитва да съблазни тукашните монаси. Моля за съвет.

На другата сутрин потеглихме към Аоста, като се чувствахме по-бодри и готови да се преборим с останалата част от прохода — или поне така си мислех, докато дясната ми обувка не се разцепи по шева.

— Така ти се пада, суетна госпожице — нахока ме Ърнест.

Честно казано, той не беше в по-добро състояние. Все още му призляваше от височината и трябваше да напрегне сетни сили, за да измине остатъка от маршрута. Само Чинк все още беше в отлична форма. На другия ден докуцукахме до Аоста, прекрачвайки от задръстения със сняг проход направо в разгара на пролетта сред бледозелени хълмове, покрити с великолепни лозя. В писмо до Рут се пошегувах, че момчетата ме отмъкнаха едва ли не на ръце до града, но истината е, че сама се изненадах от своята издръжливост. Пътуването далеч не беше приятно, но се оказах по-жилава, отколкото си представях. Ако не бяха онези ужасни обувки, можех да пробягам последните сто метра до Аоста.

15

Във влака за Милано спах като труп и когато се събудих, чух Ърнест и Чинк да си говорят за Бенито Мусолини. Новият фашистки лидер беше в града и Ърнест планираше да използва журналистическата си карта, за да се опита да уреди интервю. Той смяташе Мусолини за най-големия мошеник в Европа и изгаряше от желание да се срещне с него. Междувременно Чинк трябваше да се връща на служба и ни напусна с целувки и обещания скоро пак да се видим.

Ърнест беше щастлив, че отново е в Милано. След като си намерих нови обувки, първата ни спирка беше една разкошна и внушителна каменна сграда на Виа Манцони — някогашната болница на Червения кръст, където се бяха лекували Ърнест и Чинк. Спряхме на входа и огледахме балконите и терасите, раираните тенти, ракитовите мебели и палмите в саксии.

— Прилича ми на чудесен хотел — казах аз.

— Да, добре се живееше. Жалко, че трябваше да ни прострелят, за да попаднем вътре.

— Извинявай, не мога да си представя какво е било за теб.

— Все едно, радвам се, че си тук да ми държиш ръката.

— Е, това го мога — казах аз и протегнах ръка.

Тръгнахме към Пиаца дел Дуомо, после влязохме в Галерията и седнахме в ресторант „Бифи“, където пихме шампанско с плаващи в него пресни ягоди, и макар че Ърнест рядко говореше за преживяното на фронта, срещата и разговорите с Чинк го бяха настроили на тази вълна и миналото се надигаше в него. Пристигането в Милано бе завършило този процес. Цялото пътуване се превръщаше в машина на времето и той попадна в своето минало.

— Странно — каза той, — но най-ярките ми спомени от нощта, когато ме простреляха, са комарите. Влизаха ни в ушите, в ъгълчетата на очите и от тях не можеше да се спи. Не че спяхме много. После небето пламна. Взривът ме повали. Наоколо всички падаха. Отначало не усещах нищо, после само натиск в гърдите, като че нямах въздух, и звънтене в главата.

— Наистина ли искаш да говориш за това? — тихо попитах аз. — Не си длъжен.

— Мисля, че искам — каза той, после млъкна за няколко минути. — Бях почти оглушал, но някой крещеше за помощ. Добрах се някак до човека, вдигнах го и го отнесох в щаба. Нямам представа как успях. Не помня почти нищо за онзи момент, само усещах, че краката ми се разпадат. Чувах картечния огън, сякаш нямаше нищо общо с мен. Продължих да тичам, оставих клетника и се свлякох до него. После припаднах. Не знам какво е станало след това.

— Полевата болница — казах аз. — И влакът за Милано.

— Да — каза той. — На всяка спирка мухите нахлуваха през отворените прозорци и се струпваха по окървавените ми превръзки. Два дни бях в онзи влак.

Кимнах. Това не беше останало в миналото, виждах го и сега в лицето и очите му — спомена как е пристигнал в Милано като строшена кукла. Не герой, а момче, което може би никога няма да се възстанови докрай от видяното и почувстваното. Усетих пронизваща болка при мисълта, че колкото и да го обичам, колкото и да се мъча да го изцеля, той може да остане прекършен завинаги.

— Днес сигурно мислиш за Агнес — казах след малко аз.

— Само мъничко. — Той сложи ръка върху моята. — Радвам се, че сме тук заедно.

— И аз.

Знаех, че казва истината, но знаех също, че ако беше възможно, би предпочел да има едновременно мен и Агнес — миналото и настоящето, безусловно влюбени в него, — а също и ягодите. Виното, слънцето и топлите плочки под краката ни. Той искаше всичко на този свят и дори нещо повече.

Следобед останах в хотела да подремна и да чета, докато Ърнест се опитваше да уреди интервюто. Мусолини наскоро беше избран в италианската Камара на депутатите и това силно интригуваше Ърнест. Този човек представляваше същинско кълбо от противоречия. Беше яростен националист и искаше да върне старата слава на Италия, възраждайки Римската империя. Изглеждаше искрено загрижен за положението на работническата класа и жените, както личеше и от неговия Манифест на фашистката борба. Но същевременно успяваше да омае буржоазията и аристократите, като гарантираше бъдещето им. Той сякаш искаше да бъде всичко за всички — традиционалист и революционер, обичан от военните, деловите среди и либералите. Националната фашистка партия набираше скорост тъй бързо, че всичко изглеждаше ужасяващо неизбежно.

— Нервен ли си? — попитах аз, докато той си подреждаше бележниците и се готвеше да излезе.

— От какво? Той е просто един едър грубиян, нали?

— Не знам. Някои казват, че е чудовище.

— Може би, но чудовищата невинаги изглеждат така. Имат чисти нокти, хранят се с нож и вилица и говорят безупречен английски.

Закопчах му сакото и пригладих плата върху раменете му.

— Престараваш се, скъпа. Подремни и недей да се тревожиш.

Той отсъства два часа, а когато се върна в хотела да напечата бележките си, изглеждаше много доволен да сподели, че е бил прав.

— Тоя човек е натъпкан с мошеничество до тук — рече той и посочи гърлото си, — а нагоре няма нищо.

— Беше ли с черната риза? — попитах аз с облекчение.

— Да, както и всички останали. — Той седна на писалището и зареди чист лист в машината. — И е по-едър, отколкото предполагах, с широко мургаво лице и много красиви ръце. Всъщност женски ръце.

— На твое място не бих написала това.

Ърнест се разсмя и затрака като картечница в обичайния си стил; пръстите му играеха почти без прекъсване.

— И знаеш ли какво — каза той, без да вдига глава, — в стаята с него имаше едно чудесно кученце вълча порода.

— Значи това фашистко чудовище си пада по кучетата?

— Може да се е канил да го изяде по-късно — ухили се Ърнест.

— Ти си ужасен.

— Да — каза той, вдигнал пръсти за нова атака върху клавишите. — Хубаво кученце беше.

На другия ден хванахме автобус за Скио, където Ърнест искаше да ми покаже мелницата, глициниите и всяко кътче от града, успял да се съхрани тъй красив в паметта му, независимо какво е ставало около него. Но по пътя небето притъмня. Заваля неспирен дъжд. Когато най-сетне пристигнахме, Ърнест се изненада.

— Градът не беше толкова малък! — възкликна той.

— Може да се е смалил от дъжда — казах аз, опитвайки се да разведря настроението, но веднага разбрах, че това е невъзможно.

Ърнест се бореше със спомените. За четирите години от последното му идване тук всичко се бе променило към по-зле. Фабриката за вълнени платове — затворена през войната — бълваше черна тиня във воденичния вир, където Ърнест и Чинк се бяха къпали толкова пъти в горещите летни дни. Обикаляхме под дъжда по кривите улички, но всичко изглеждаше унило и занемарено, витрините бяха пълни с евтини чинии, покривки и пощенски картички. Кръчмите пустееха. Влязохме в един магазин за вина, където някакво момиче седеше и чепкаше вълна.

— Не мога да позная града — каза Ърнест на английски. — Има толкова много нови неща.

Момичето кимна и продължи да влачи чепкалото напред-назад; белите нишки постепенно ставаха дълги и гладки.

— Мислиш ли, че те разбра? — попитах тихичко аз.

— Разбра ме.

— Съпругът ми е бил тук през войната — казах аз.

— Войната свърши — отговори момичето, без да вдига глава.

Обезсърчени, ние се отказахме от обиколката и отидохме да отседнем в „Двете пики“, но и там промените се набиваха на очи. Леглото скърцаше, чаршафите изглеждаха евтини и захабени, а по електрическите крушки лепнеше прах.

По средата на безвкусната ни вечеря Ърнест каза:

— Може би нищо от онова не се е случвало.

— Случило се е, разбира се — възразих аз. — Жалко, че Чинк не е тук. Той щеше да намери начин да ни ободри.

— Не. И той нямаше да го понесе.

Тази нощ спахме зле, а на сутринта дъждът продължаваше да вали. Ърнест все още държеше да ми покаже Фосалта, където го бяха ранили, затова намерихме шофьор, който се съгласи да ни откара до Верона, после хванахме влак за Местре, където трябваше пак да наемем кола. През целия ден, през цялото пътуване Ърнест проучваше картата и се мъчеше да сравни онова, което виждаше из полето, с видяното преди години. Но нищо не беше същото. Когато най-сетне пристигнахме във Фосалта, там се оказа още по-зле от Скио, защото нямаше и помен от разрухата. Окопите и блиндажите бяха изчезнали. На мястото на разрушените къщи се издигаха нови. Когато Ърнест откри склона, където го бяха ранили, мястото беше зелено, чистичко и прекрасно. Отвсякъде лъхаше фалш. Само преди няколко години тук бяха загинали хиляди хора, самият Ърнест бе лежал тук окървавен и надупчен от шрапнели, а сега наоколо беше чисто и лъскаво, сякаш самата земя бе забравила всичко.

Преди да си тръгнем, Ърнест се разрови из живите плетове и накрая намери едно-единствено ръждиво късче от снаряд, не по-голямо от копче.

— Да гониш миналото си е скапана, гадна игра, нали? — Той ме погледна. — Защо дойдох?

— Знаеш защо — казах аз.

Той въртеше ръждивото парченце в дланта си и аз се досетих, че мисли за разговора ни с Чинк и за това, че вече не можеше да разчита на войната в главата си. Не можеше да разчита на паметта. Времето беше ненадеждно, всичко се разпадаше и умираше — дори ако изглеждаше живо, или може би най-вече тогава. Като пролетта. Около нас растеше трева. От дърветата долиташе живият шум на птиците. Слънчевите лъчи бяха пълни с обещания. От този момент Ърнест завинаги намрази пролетта.

16

Когато се върнахме в Париж, вече бяха започнали празненствата за Деня на Бастилията и по улиците денонощно имаше песни и танци. Беше горещо и шумно и не си струваше дори да се опитваме да заспим. Виждах в полумрака неспокойните очертания на Ърнест, преметнал ръка върху очите си.

— Скоро правим една година — казах аз.

— Да отидем ли някъде?

— Къде да отидем?

— В Германия. Или може би в Испания.

— Не е необходимо — казах аз. — Можем да си останем у дома, да се напием и да се любим.

Той се разсмя.

— Можем и сега да го направим.

— Можем — казах аз.

Кларнетистът зад прозореца изсвири поредица ниски ноти, очаквайки акомпанимент, после пак замлъкна. Ърнест се извъртя на една страна и посегна да погали голото ми рамо. От докосването ме пронизаха тръпки на удоволствие, после той ме придърпа към себе си, мълчаливо ме преобърна по корем и покри тялото ми със своето. Беше тежък и топъл; усещах устните и челото му върху шията си.

— Не мърдай — каза той.

— Почти не дишам.

— Добре.

— Харесва ми да е бавно.

— Да.

Той се подпираше на ръце, за да не ме смачка съвсем, но аз исках да ме смачка мъничко.

После, докато лежахме в тъмното, от улицата се надигна същият смях, а музиката стана още по-силна и по-хаотична. Ърнест притихна и аз се запитах дали си мисли за Скио, за всичко, което не можа да намери там, и за тъгата, която донесе със себе си.

— Да стана ли да затворя прозореца?

— Много е горещо, а и няма да помогне. Заспивай.

— Нещо те тормози. Искаш ли да ми кажеш какво?

— И от приказките няма да има никаква полза.

По гласа му усещах, че е изпаднал в дълбока депресия, но наивно вярвах, че ще мога да му помогна, ако го накарам да говори. Продължих деликатно да настоявам и накрая той каза:

— Ако наистина искаш да знаеш, всичко е от това, че се любихме. Има нещо, което ме кара после да се чувствам опустошен и самотен.

— Ужасно — казах аз, защото думите му ме жегнаха. Току-що бяхме тъй близки един с друг, или поне аз така го усещах.

— Извинявай. Не е свързано с теб.

— Свързано е и още как! Хайде вече никога да не го правим. Не сме длъжни. На мен няма да ми липсва.

— Длъжни сме обаче. Сама разбираш. Знам, че го искаш.

— Не.

Той ме придърпа към себе си.

— Моля те, недей да се тревожиш, само кажи, че ме обичаш.

— Обичам те — казах аз.

Целунах го по ръцете и клепачите и се опитах да му простя за онова, което каза. Но не можех. Не можех да забравя нито една негова дума. Толкова го обичах.

— Сега заспивай.

— Добре — отвърнах аз.

После той стана и се облече. Трябва да беше три след полунощ, може би четири.

— Нима смяташ да работиш сега?

— Може би не — каза той. — Но ще се опитам.

Чух как излиза, как стъпките му заглъхват надолу по стълбището, после заспах за няколко часа. Когато се събудих, още го нямаше, а в апартамента вече беше горещо и задушно. Изритах чаршафите настрани, наметнах халата и отидох в кухнята да направя кафе. Снощните музиканти все още бяха на улицата и само като ги чух, ме налегна умора. Не знам откъде намираха сили да продължават. Дали спяха прави по входовете? Спяха ли изобщо?

След закуската се измих, облякох се и седнах на пианото за няколко часа, но не останах доволна от себе си. Денят беше прекалено горещ и се чувствах разстроена от снощи. Пак си легнах, после чух Мари Кокот да раздига чиниите в кухнята. Препоръча ни я портиерът на сградата и сега тя идваше всяка сутрин да се грижи за чистенето и готвенето срещу два франка на час. Мари беше бездетна, малко под средната възраст, нисичка и набита, с бързи и сръчни ръце. Беше си спечелила прякора Cocotte, което на френски означава „мома“, заради едно чудесно ястие, което често ни готвеше — poulet en cocotte (пиле по момински). Няколко дни в седмицата тя се връщаше късно следобед да ни приготви вечерята и тъй като всичко беше много вкусно, аз я помолих да ме посвети в тайните на френската кухня. Но сега, в разгара на лятото, не исках да стъпвам в кухнята и се задоволявах да ям плодове или нищо, докато Ърнест приключи с работата. После отивахме за аперитив в някое кафене, когато станеше прохладно и тъмно и човек можеше пак да изпита нормална потребност от хапване и питие.

— Добро утро, мадам — каза Мари Кокот, влизайки в спалнята, където завесите все още бяха разтворени от предишната нощ.

— Тази музика няма ли да спре? — попитах аз на моя все още недодялан френски.

— Не и днес — отвърна със смях тя.

— Мисля, че Денят на Бастилията никога няма да свърши — казах аз и Мари Кокот пак се разсмя.

— Така го харесваме — каза тя.

Лятото се проточи, превърна се в няколко лета едно след друго и времето не помръдваше. Стана по-трудно да запълвам дните. Усещах как главоболията ми се завръщат и макар да знаех, че не бива да се сърдя, задето Ърнест работи, нито да се поддавам на желанието да му попреча, винаги бях най-щастлива, когато той се събуждаше и казваше, че днес изобщо няма да се опитва да пише, а вместо това можем да отидем на боксов мач или извън града да гледаме надбягвания с велосипеди.

Един ден Гъртруд и Алис ни поканиха на обяд във вилата си в Мо. Потеглихме всички заедно с форда на Гъртруд и си устроихме разкошен пикник с яйца, картофи и печено пиле. Изпихме няколко бутилки студено вино, после „Хенеси“ три звезди и всичко беше прекрасно — долините и мостовете, очарователната къща и цъфналите дървета около нея. Следобед лежахме в тревата, разговаряхме и се чувствахме свободни.

Ърнест бе започнал да показва на Гъртруд цялото си творчество и да чете нейното. Макар че в началното на дружбата им нейният тежък стил го отблъскваше, той постепенно оцени особеностите му и все повече се интересуваше от нейното писане. Тя дори започна да влияе върху стила му, особено с навика си да назовава и повтаря конкретни предмети, места и хора, без да търси вариации и намирайки наслада в това как всяка дума придобива потресаваща мощ, когато я употребяваш отново и отново. В някои от новите пасажи за Ник Адамс виждах, че той също прави това с най-простичък език и обикновени неща — езеро, пъстърва, дънер, лодка — и така творбата поражда съвсем изчистено, почти мистично усещане.

Връзката на Ърнест с Гъртруд очевидно бе много важна за двамата — и аз се радвах, че ставаме добри, близки приятели, макар че при срещите продължавахме да се делим на две групи. Ърнест и Гъртруд бяха творците и когато разговаряха, привели глави един към друг, приличаха на брат и сестра. Ние с Алис бяхме съпругите, дори и без да ни го напомнят четирите стени на салона, и тя сякаш се задоволяваше с това. А аз? Ърнест изцяло подкрепяше моето свирене на пиано и често го наричаше „работа“, като че и аз бях творец. Обичах да свиря и усещах музиката като важна част от живота си, но далеч не бях убедена, че съм по-особена като Ърнест. Той беше вътре в творческата сфера, а аз отвън и не знаех дали някога нещо ще промени това. Изглежда, Алис се чувстваше по-уютно в ролята на съпруга на творец, заставайки изцяло и всеотдайно зад амбицията на Гъртруд, но може би просто го правеше по-отдавна и умееше да прикрива ревността си. Аз се взирах в моята чаша с бренди — в калейдоскопичната картина на бледото одеяло от ирландска вълна, видяна през нея. Казах си, заедно сме, тук и сега. Всичко беше чудесно. Би трябвало да го знам, да се придържам към него и да бъда щастлива. Непременно щях да го сторя. Или поне да се опитам.

* * *

На другия ден се събудихме късно и все още усещах ефекта от брендито. Ърнест навярно също го усещаше, защото още преди да станем, каза:

— Днес работата няма да ми върви. Не си струва да опитвам.

— Все пак иди да пробваш, поне за няколко часа — предложих аз и сърцето ми леко се сви, защото не бях искрена.

— Не — каза той. — Знам, че нищо няма да излезе. Вече знам.

Станахме и закусихме, после решихме да отидем на конните състезания в Отьой. Извън града щеше да е по-хладно. Мари Кокот щеше да ни приготви кошница със сандвичи и вино, после щяхме да вземем таблицата за надбягванията и да я прегледаме във влака. Щом всичко беше решено, усетих как натискът напуска главата ми с тихичко свистене — като призрак, прогонен от изоставена къща. Чувствах се виновна, че съм щастлива, задето поне днес няма да го деля с никого — виновна и щастлива едновременно.

И двамата обичахме Отьой. Всичко там очароваше Ърнест — красивите тръпки по конската плът, дребничките жокеи с елегантни униформи, треньорите край парапета, които сякаш знаеха нещо тайнствено, жаргона на конярчетата и миризмата на конска урина. Нямахме много пари за харчене на състезанията, но редовно отделяхме по нещичко и ни беше приятно да сме заедно под слънцето. Ърнест разстилаше шлифера си на тревата и обядвахме там, после лягах да дремна или просто да гледам облаците и да чакам следващата гонка. Когато печелехме, си поръчвахме шампанско, а понякога и когато губехме, защото бяхме щастливи да бъдем там, а и какво ни вълнуваха парите? Никога нямахме чак толкова, че да има значение, ако ги загубим.

През онзи ден фаворитът беше лъскав черен красавец, пъргав и добър в скоковете. Изпънатата му фигура за миг увисваше над препятствията и човек се питаше дали изобщо е успял да го зърне. Ние обаче не заложихме на фаворита, а на друг, по-лек кон, наречен Шевър д’Ор, което на френски означаваше Златна коза. Залозите за него бяха сто и двайсет към едно. Понякога избирахме коня заедно, след като бяхме минали през конюшните или докато стояхме край парапета, гледахме как се движат животните и чакахме да ни осени предчувствие. Друг път Ърнест намираше някой познат да му подскаже едно-две имена с добри шансове. Този ден аз последвах собствената си интуиция и сама избрах коня. По този начин можех да донеса късмет и за двама ни. Беше се случвало и преди, а този ден бях уверена, че ще се случи пак. Шевър д’Ор не беше черен и стремителен, но се движеше като бренди в чаша. Погледнах стройните му крака и казах на Ърнест, че това е нашият кон.

— Дай наистина да заложим на него — предложих аз. — Имаме ли достатъчно?

— Може би — отвърна той.

— Дай да ги похарчим, дори и да нямаме.

Той се разсмя и отиде да направи залога, продължавайки да ми се усмихва. Харесваше му, когато съм дръзка.

— Още ли държиш на онзи кон? — попита той, когато се върна.

— Да.

— Добре. Заложили сме на него издръжката си за шест месеца.

— Шегуваш се!

— Ни най-малко — каза той и ние побързахме към тълпата край парапета, изтръпнали от вълнението на риска.

Моят кон поведе още от старта. На второто препятствие остави всички зад себе си. На четвъртото имаше четири дължини преднина и летеше като вихрушка с цвят на бренди.

— Справя се — казах аз и се изчервих. Стомахът ми се бе свил като камък.

— Чудесно се справя — съгласи се Ърнест, гледайки как другите коне ускоряват темпото. Но за всички тях вече бе твърде късно, защото Шевър д’Ор беше много бърз и много напред — прекалено добър, с десет дължини преднина, после още повече. Фаворитът ускори и задмина останалите, жокеят му бясно размахваше камшика, но моят кон се надбягваше само със себе си.

Той имаше двайсет дължини преднина и до финиша му оставаха двайсет крачки, когато се случи страшното. Колкото красиво бе дотогава, толкова грозно стана, когато той падна на последния скок. Ако преди беше като бренди, сега заприлича на строшена ръчна количка. Канап и пръчки, детска играчка, която се чупи с пукот. Беше тъй страшно, че не можех да гледам. Зарових лице в рамото на Ърнест и не видях края на състезанието — как конете се разделят около падналото животно и фаворитът получава всичко, което не беше заслужил.

На връщане плаках през половината път, докато влакът пресичаше мрачни квартали с висящо пране, кофи за боклук и парцаливи деца. Мъчех се да забравя деня и онова, което видяхме.

17

Когато дойде първата ни годишнина, решихме да я отпразнуваме с Чинк в Кьолн и потеглихме с кораб по Рейн. Все още беше много горещо, а дните бяха чудесни и дълги и когато се срещнахме с Чинк, всички бяхме много щастливи, че сме заедно. Той ни се отразяваше добре, ние на него също, а Кьолн беше красив.

Един следобед лежах на тревата и гледах как Ърнест и Чинк ловят риба. Ърнест бръкна в раницата до себе си, извади бутилка студено бяло вино и я отпуши със зъби. В другата си ръка държеше въдицата с изпъната надалеч корда и водата я заобикаляше с деликатни завихряния. Подухваше приятен ветрец, жълт полен се сипеше от дърветата и увисваше във въздуха на малки облачета.

— Вие, момчета, сякаш сте излезли от нечия картина — подхвърлих аз, като ги гледах с присвити очи.

— Имаме си почитателка — каза Ърнест на Чинк.

Станах от тревата, отидох до Ърнест и няколко минути го наблюдавах внимателно.

— Покажи ми как се прави — помолих аз.

— Омръзна ли ти да ни се възхищаваш?

Аз се усмихнах.

— Не. Но бих искала да опитам.

— Добре тогава.

Той застана зад мен на мекия тревист бряг и ми показа как да насоча пръта. Аз завъртях ръка назад и напред в плавна дъга точно според указанията и успях идеално да освободя макарата. Кордата полетя към течението като омагьосана.

— Беше приятно — казах аз.

— Така разбираш, че е станало както трябва — обади се Чинк.

— А сега какво?

— Сега чакаш — рече Ърнест и се обърна. Още преди да стигне до калъфа за въдици, усетих леко подръпване на кордата, после още едно, по-силно. Инстинктивно дръпнах и рибата се закачи. Усещах как тегли назад.

— Хей — тихо подвикна Чинк, който ме наблюдаваше. — Бива си я.

Ърнест изтича обратно и ми помогна да изтегля пъстървата, после рибата лежеше на тревата, бледокафява и нашарена с пъстри петна.

— Малко ми е жал за нея — казах аз.

— Ако искаш, можеш да я пуснеш обратно — каза Чинк.

— Има да чакаш — разсмя се Ърнест.

— Не, искам да я изям. Искам да знам дали има различен вкус, когато си я хванал със собствените си ръце.

— Браво — похвали ме Ърнест. — Наистина е различен, ще знаеш.

— Така си и мислех.

— Това момиче има инстинкт на убиец — каза Чинк и всички се разсмяхме.

— Щом сме почнали, добре ще е да научиш всичко — каза по-късно Ърнест, когато хванах три пъстърви една след друга.

Той ми показа как да изчистя и изкормя рибата, после да я изплакна добре в потока преди готвенето.

— Не съм отвратена — казах аз, докато работехме.

— Знам. Щях да усетя.

Изпекохме моите три на пръчки над огъня, както и другите шест, които бяха уловили Чинк и Ърнест.

— Моята ми харесва най-много — заявих аз, облизвайки солта от пръстите си.

— И на мен — каза Ърнест и отвори още една бутилка вино, а небето над нас омекна и настана вечер.

В самия Кьолн обаче цареше по-тягостно настроение. В Британския окупационен гарнизон, където наскоро бяха изпратили Чинк, разярена тълпа нападнала конната статуя на Вилхелм Втори, смъкнала грамадния железен меч и отчупила шпорите. Други бунтовници убили местен полицай — хвърлили го в реката и отсекли пръстите му, когато се опитал да се хване за моста. Отвън градът изглеждаше като излязъл от приказките, с червени покриви и хора в тиролски костюми, но също като цялата окупирана Германия се тресеше от напрежение.

Няколко дни по-късно, на 14 септември, седяхме в едно кафене и преглеждахме вестниците, когато научихме, че турското пристанище Измир гори. Гръцко-турската война бушуваше вече три години, откакто Османската империя бе преразпределена след войната. Конфликтът довел до този пожар. Никой не знаел чия е вината. Гърци и турци се обвинявали взаимно, ясни били само трагичните резултати. Пристанището било подпалено, както и много гръцки и арменски квартали. Хората били прогонени от домовете си. Десетки загивали, удавени в залива, други падали заклани по улиците. Оцелелите бягали в планините. Чувствахме се много потиснати, че седим в кафенето на вкусна трапеза, а не сме знаели за конфликта.

— Сигурно скоро ще бъда там — каза Чинк. Лицето му беше мрачно.

— Може би и аз — каза Ърнест.

Усетих как ме облива студена вълна.

— Всъщност не го мислиш, нали? — осмелих се да попитам аз.

— Не знам. Възможно е.

— Винаги съм искал да видя Истанбул — каза Чинк.

— Константинопол обаче звучи по-добре — каза Ърнест. — Или Византиум.

— Вярно — съгласи се Чинк. — Е, така или иначе, сега там се е разсмърдяло здравата, нали?

Завърнахме се в Париж и още преди да разопаковаме багажа, Ърнест получи телеграма от „Стар“. Точно както очакваше, Джон Боун го пращаше в Турция да отразява конфликта. Заминаваше след три дни. Тъкмо беше прочел новината и държеше разкъсания плик, когато усетих, че ми причернява.

— Какво има? — попита Ърнест, гледайки посърналото ми лице. — Няма да е за дълго. Ще е съвсем същото като в Генуа. После ще се прибера и отново ще бъдем заедно.

Но аз така и не му бях казала колко потисната се чувствах, докато го нямаше, как всеки ден без него се борех сама със себе си.

— Не искам да заминаваш.

— Какво?

— Кажи им, че не можеш, че съм болна.

— Не говориш разумно.

— Напротив. Не виждаш ли, че поне веднъж казвам истината?

— Не, държиш се като дете. Това е каприз и искам да престанеш веднага.

Тогава се разплаках, което беше най-лошото; Ърнест мразеше сълзите.

— Моля те, престани — рече той. — Току-що си прекарахме чудесно в Кьолн, нали? Не може ли просто да бъдем щастливи?

— Само това искам — казах аз, но сълзите не спираха.

Отворих куфара, после пак го затворих и отидох в кухнята да кипна вода за чай. Мислех си, че може да е минал в спалнята, но той ме последва и закрачи напред-назад.

— Много е далеч — казах накрая аз.

— Точно това е най-доброто, нали? Едва ли искаш да избухне война под носа ти.

— Не може ли просто да се престорим, че не сме получили телеграмата?

— Не, не може. — Лицето му изведнъж стана сурово, защото го молех да избере мен пред работата си. — Чаят да върви по дяволите — изръмжа той, но аз продължих да отмервам листенцата и да наливам вода през порцелановата цедка.

Той крачеше зад мен в мъничката кухня и чакаше да се извиня. Когато се заинатих и дори не се обърнах, той блъсна вратата и изтича навън.

Знаех, че е отишъл в някое кафене. Лесно можех да го намеря и навярно всичко щеше да бъде наред. Можехме да си поръчаме бренди с вода и да се споразумеем да забравим станалото. Или да помолим келнера да донесе абсент и да го оставим да заглади нещата. Но аз си останах на място и дори изпих проклетия чай, макар че изобщо не го исках.

Когато Ърнест се прибра, аз бях пияна и се преструвах, че спя. Бях зарязала чая и вместо него извадих шишето с уиски. Не бях хапнала нищо, само изпих няколко чаши топло уиски без вода. Когато пиенето ми даде кураж, взех красивия порцеланов чайник, който бе пътувал дотук с нас, и го пуснах да се разбие на пода. Възнамерявах да оставя парчетата, та Ърнест да ги види, но изведнъж постъпката ми се стори дребнава и детински каприз, както би казал той. Мразех да се чувствам тъй отчаяна и безпомощна, но не можех да овладея чувствата си. Събрах мокрите парченца едно по едно и ги прибрах в книжна торбичка. После си легнах. Светът се въртеше жестоко около възглавницата ми, но аз затворих очи и се помъчих да дишам бавно. Много по-късно чух стъпките му на стълбището, после в стаята.

— Хадли — каза той, сядайки на леглото до мен. Лекичко ме докосна по лицето и шията, но аз не помръднах. — Хайде да престанем, коте.

Стиснах здраво клепачи, за да не избият сълзите навън, и се постарах да изглеждам заспала. Но Ърнест знаеше, че не спя.

— Дявол да те вземе — каза той, когато не отворих очи и не му отговорих. Разтърси ме грубо за рамото. — Това е работа. Знаеш, че трябва да замина.

— Не трябва. Ти просто искаш да заминеш.

— Така или иначе, върви по дяволите — изруга той и отново излезе.

Може би тази нощ бе отишъл в стаичката си на улица „Муфтар“ или бе спал на дългата пейка в танцовия салон долу. Върна се едва след пладне на другия ден, за да си събере багажа. Обикаляше из квартирата, хвърляше в чантата разни неща, събираше си бележниците.

— Значи това ще е занапред?

Аз гледах в пустотата зад прозореца.

— Ти обеща, че никога няма да постъпваш така.

Прав беше. Колко пъти се бях заричала никога да не преча на работата му, особено в самото начало, когато виждах кариерата му като своя собствена и вярвах, че моята роля, дори съдба е да му помогна да си пробие път. Но все по-ясно разбирах, че не съм знаела истински какво означават тези обещания. В дъното на душата си исках той да е нещастен като мен. Може би тогава щеше да отстъпи и да остане.

Но Ърнест не отстъпи. Три дни не си говорихме и не се докоснахме, а когато потегли на 25 септември, той бе тъй наранен и гневен, че не смеех да го погледна. Стоях на прага, докато мъкнеше чантите надолу по стълбището. Някъде към подножието изтърва калъфа с пишещата машина. Той падна с ужасен трясък, отскочи и падна още веднъж. Ърнест го ритна яростно, после го вдигна. Когато стигна до външната врата, ритна и нея, след това не чух нищо.

18

Може би хининът не успява да се справи с маларията, но всичко изглежда странно жълто. Дългият отъпкан път има цвят на охра, а планините в далечината са по-тъмни. Река Марица е пълноводна и буйна, защото вали вече пети ден и дъждът също е жълт.

Не е спал добре, откакто напусна Париж, и това прави вървенето под дъжда още по-трудно. Няма край — нито вървенето, нито дъждът. Колони бежанци прииждат и отминават по пътя за Карагач. Натоварили са в каруците всичко, което не биха понесли да изоставят, а които нямат каруци, мъкнат вързопи или деца. Децата също носят каквото могат и плачат от страх или умора. Всички са изплашени и мокри, а дъждът продължава да вали.

Той разбира, че е тук като свидетел, затова се заставя да вижда всичко и да не извръща очи, макар че нерядко му призлява от видяното. За пръв път усеща отново вкуса на войната и това предизвика ужасните тръпки през първите два дни. Сега тръпките са отминали. Той ги прогони и вече може да върши онова, за което е дошъл.

По пътя за Карагач той разговаря с мнозина, които идват от Измир и са видели пожарищата и по-лоши неща. Един мъж с яркочервено лице е видял сестра си да бяга с писък към кея, обгърната в пламъци. Ръката на друг е омотана чак до рамото с мръсни подгизнали превръзки и дори в проливния дъжд наоколо му се носи мирисът на гангрена, сладникав като от печени бадеми. Мъжът разказва чрез преводач как почти цял ден и цяла нощ се крил във водата под кея на Измир. Когато дошъл приливът, течението го тласнало към стените и ръката му се раздрала в острите черупки на мидите.

— В пристанището имаше прожектори — казва човекът. — Не е за разправяне какви неща виждах да плават наоколо.

Накрая той излязъл от водата, намерил семейството си и хванал пътя както мнозина други. Бил порязан дълбоко на няколко места, но не кървял. Мислел си, че солта ще излекува раните и ще му мине без лекар.

— Но виждаш, че не ми мина — казва човекът чрез преводача и продължава напред.

— Да, личи си — казва Ърнест.

Вървят до каруца, теглена под дъжда от грамаден вол. В каруцата ражда жената на мъжа. Завивките, на които лежи, са подгизнали, а двете й деца разпъват над нея мокро одеяло. Една старица е коленичила между коленете й, децата се мъчат да не гледат и на Ърнест му призлява от гледката и от писъците, които няма да престанат, докато детето не се роди, а може да продължат и след това.

Мъжът крачи, гледа напред и нарежда:

— Жена ми знае, че съм страхливец. Скрих се под кея. Исках да ги изоставя.

Ърнест кимва, поглежда напред и вижда, че наближават мост над реката. Мостът изглежда паянтов, но издържа върху себе си огромната тежест на каруци, волове и камили, безброй натъпкани едно до друго тела.

В далечината, над главите на оцелелите, Ърнест вижда изящните бели минарета на джамия, изникнали от жълтата кал, откъснати от реалните неща, които стават на пътя — кишата, писъците, малодушието и дъждът. В джоба на сакото му има два молива и син бележник, сгънат на две. Хартията е мокра, излишно е да проверява, но, така или иначе, не би могъл да опише ставащото. Довечера ще изпрати репортаж от хотела, ако пороят не го е отнесъл. Засега може само да се застави да вижда всичко, да не трепери и да не извръща очи.

Минава седмица, но той има чувството, че никога не е бил другаде. Това е едно от нещата, които ти причинява войната. Всичко видяно измества миговете и хората от предишния ти живот, докато накрая не можеш да си припомниш защо са били толкова важни. Това, че не си войник, не помага. Ефектът е същият.

Той спи на канапе в един хотел в Одрин, завит с мръсно одеяло и нахапан от въшки. Дните му минават в разговори с бежанците, писане и изпращане на репортажи за „Стар“ и Ай Ен Ес под псевдонима Джон Хадли. Понякога е толкова изморен, че праща една и съща история два пъти. Не му пука, нека го уволнят. Първо ще трябва да го намерят, а той е незнайно къде.

Когато пада нощ, той отива в кръчмата, където има една много мургава арменка с шарена рокля, която се връзва на кръста. Вижда формата на гърдите й под плата, иска да я докосне и всичко става съвсем просто. Идва друг мъж, британски войник, слага ръце на кръста й и тя се усмихва. Точно тогава Ърнест се хвърля напред и удря войника. Не е искал да стори точно това. Просто знае, че трябва да действа, ако иска момичето. Те никога не идват сами, а и защо да идват? Усеща как юмрукът му се врязва в челюстта на войника и тя увисва. Той самият все още не чувства нищо. Войникът пада на колене, после бързо пак се изправя, очите му са пламнали и разширени. Хвърля се напред, но не е достатъчно бърз. Този път Ърнест го удря в корема и усеща как дъхът на човека спира под ръката му.

Момичето казва нещо, което той не разбира, но звучи като „Стига“. Той я хваща за ръка и излизат. Навън има такси и двамата отиват в нейната стая, без да си казват нищо. Зад вратата тя развързва роклята, после посяга към колана му. Той отблъсква ръцете й. Сам ще направи всичко, макар че дясната му ръка кърви. Сяда на малко дървено столче, придърпва я върху себе си и усеща колко грубо и копринено го възсяда. Движи я като кукла и знае, че трябва да бъде точно така, защото това го кара да чувства, че няма да умре, поне не тази вечер. Когато свършва, той надава гърлен стон и първия път всичко е много бързо. Ляга с нея в мръсното й легло, а на сутринта й оставя адреса на хотела си, записан върху лист от бележника, и два американски долара. Мисли си, че няма да я види отново, но не би било зле пак да се срещнат. Той има пари за харчене, а ако я види пак, може би няма да му е толкова гнусно като сега, може би ще е по-добре и може би някак ще оправи нещата.

Той излиза на улицата, където все още е съвсем ранно, прохладно утро и засега не вали. Върви към хотела и си мисли: Ето че го направи, нали? Вече е твърде късно да промениш нещо, а и да можеше, не би го сторил. Трябва да помниш това, когато видиш жена си и ти се прииска да умреш, защото я нарани. Да помниш, че никой не те е принудил. Винаги е така — винаги сам вършиш всичко и точно затова не бива да съжаляваш.

Вече отново вали съвсем ситен дъждец, който попива в плата на ризата и панталоните му. Той усеща как малките сгради прииждат към него по калния път и отново му хрумва съвсем реалната мисъл, че друг свят не съществува. Какъв е смисълът да знаеш, че изневярата ще убие съпругата ти, щом нямаш съпруга? Нямаш Париж, нямаш и нищо друго. Няма какво да попречи пак да се видиш с мургавото момиче. Да стигнеш до дъното и да се отвращаваш от всичко, което вършиш, защото това тук е единственият реален свят.

19

Когато Ърнест си тръгна, аз се чувствах виновна и тъжна, намразих се мигновено. Погледнах към бутилката уиски на полицата и дори я хванах за миг, но я оставих обратно. Не преди обяд. Така нямаше да стигна доникъде. Затова си направих кафе, обелих един портокал и се помъчих да не мисля за него във влака. Той щеше да пътува най-малко два дни, после да попадне в друг, опасен свят. Можех само да се надявам, че няма да пострада и че нишката, която ни свързва, е достатъчно здрава, за да устои на стореното.

Докато Ърнест отсъстваше, не получих никакви вести, освен две пощенски картички, изпратени, преди да мине турската граница. Обвинявах за това телеграфните служби, защото не исках да мисля какво друго може да означава мълчанието му. Прочетох първия репортаж в „Стар“, когато пристигна след две седмици, но прекалено конкретните мисли за ставащото там — не толкова насилието, колкото болестите, епидемиите от холера и малария — само влошиха нещата, затова изгорих вестника и излязох да се разходя.

Мари Кокот идваше всеки следобед.

— Трябва да станете от леглото — каза тя и донесе престилка да си я вържа върху халата.

Заедно сготвихме говеждо по бургундски, телешко рагу и задушен фасул с наденица и всичко беше прекрасно, но не можех да се насиля да хапна.

Луис Галантиър дойде на гости, седна на ужасната кухненска маса и се опита да ме подмами да идем в „Мишо“.

— Изглежда, че тази седмица Джеймс Джойс е направил още шест деца. Всички са там, ядат огромно овнешко печено и изкарват мляко през ноздрите. Хайде, кажи, че не искаш да го видиш с очите си.

Усмихнах се насила, после се облякох, наметнах палтото и си обух най-малко старомодните обувки.

— Да се разтъпчем из квартала — казах аз. — Но не и в „Мишо“ тази вечер, бива ли?

— Аз съм ваш покорен слуга, мадам.

Не казах на Луис и изобщо на никого колко зле са тръгнали отношенията ни с Ърнест. Притеснявах се. Сутрин пишех писма и лъжех Грейс и Кларънс, че всичко при нас е чудесно. Работата на Ърнест за „Стар“ върви много добре, а кариерата му изглежда многообещаваща. Не споменавах, че наскоро е решил да прекъсне ексклузивния си договор с тях и да пуска материали под псевдоним в Интърнешънъл Нюз Сървис. Всичко това беше договорено тайно и означаваше лъжи и неприятности, когато нещо излезеше в Ай Ен Ес преди „ексклузивните“ му репортажи за „Стар“, но той твърдеше, че си заслужавало заради парите. Със съвестта си щял сам да се справи. На мен ми бе по-трудно да приема неговата нечестност, защото тя сякаш издаваше нещо по-голямо — стремежа му винаги да държи на своето, независимо от цената.

Но с тези мисли не стигах доникъде. Тоест доникъде, освен пак до уискито, затова оставих мисленето заедно с купчината писма и отидох в Люксембургския музей да погледам картините на Моне. Стоях пред ярките петна на неговите лилии и красивите лилави оттенъци на водата и се мъчех да не виждам нищо друго.

Рано една сутрин в края на октомври Ърнест слезе от влака на Лионската гара. Изглеждаше тъй, сякаш е минал през ужасна битка, завършила с поражение. Беше мършав, изтощен и трескав от малария. Едва го познах, защото беше отслабнал с десетина килограма. Той прекрачи напред и рухна в прегръдката ми, после се прибрахме у дома, където той се наведе над мивката и ме остави да насапунисам главата му, която гъмжеше от въшки.

— Много съжалявам за всичко, Тети — казах аз, когато той затвори очи.

— Да не говорим за това. Вече няма значение.

Взех ножиците, подстригах косата му съвсем късо и опощих останалите въшки една по една, като донесох лампата, за да виждам по-добре. После разтрих цялото му тяло с крем, сложих го да си легне в чисти чаршафи и той спа двайсет и четири часа. Когато се събуди, му донесох яйца, препечени филийки, шунка и горчица. Той изяде всичко до последната троха и пак заспа.

Цяла седмица не стана от леглото; понякога просто стоях да го гледам как спи и по вида му разбирах, че е страдал по начини, за които още дълго не би могъл да говори. Разривът между нас беше ужасен, мълчанието също, но престоят в Турция бе засенчил всичко това. И може би той имаше право, че няма значение. Сега си бе у дома, пак бяхме заедно и може би всичко щеше да бъде наред, стига да не мислехме за това, да не му давахме място и глас.

След седмица той успя да стане от леглото, да се изкъпе и да се облече и почти беше готов за среща с приятелите. Отиде до раницата си и избута бележника настрани, за да извади подаръците, увити във вестници и парчета плат. Носеше ми шишенце розово масло и тежка кехлибарена огърлица с големи груби мъниста, инкрустирани с черен корал и сребро.

— По-хубаво нещо не съм виждала — ахнах аз, поемайки огърлицата.

— Беше на един много важен руски дипломат, който сега е келнер.

— Надявам се да си му платил добре.

— Да, и отгоре на това го напих — каза Ърнест. Вече беше почти същият както преди.

Чаках да каже още нещо за огърлицата, но той седна мълчаливо на масата, изпи си кафето и поиска вестници.

Знаех, че пак ме обича; виждах го. Каквото и да бяхме изпитвали или мислили един за друг през седмиците на раздяла, това време вече бе отминало. Отворих шишенцето с розово масло, което имаше тъмножълт цвят и ухаеше на чиста, съвършена роза. Следващата част от историята ни беше започнала без потребност от думи.

20

— Внимавай — спря ме Ърнест. — Играеш си с дявола.

— Тъй ли?

— Чудесно го знаеш.

— Тогава добре ни е дошъл, стига да намине насам, обгърнат в зелени изпарения.

Седяхме в „Селект“ с Паунд и Дороти, която бяхме свикнали да наричаме Шекспир. Паунд току-що бе поел ръководството на едно ново издателство, наречено „Три планини“, и имаше голямо желание да издаде нещо от Ърнест. Тази вечер всички бяхме в отлично настроение, а аз просто исках да си поръчам чаша абсент по случай хубавия повод.

— Не бива да бързаш толкова — каза Паунд.

— Не бива ли? — попитах аз, но той не говореше на мен, а на келнера, който наливаше през бучка захар вода в питието и зловещият му жълто-зеленикав цвят ставаше облачно бял.

От години абсентът във Франция беше извън закона. Опиумът също, но човек можеше да намери и двете навсякъде из Париж, стига да знаеше къде да търси. Обичах деликатния вкус на лакрица и гледката на ритуала с бучката захар и специалната надупчена лъжичка, под която се сипеха като дъжд захарни капки. Помислих си, че келнерът се справя отлично, но Паунд изтръгна каната от ръцете му.

— Пиян си, скъпи — благовъзпитано прошепна Шекспир.

— Опитвам се да си представя как изглеждаш пияна — каза й Ърнест. — Обзалагам се, че не разливаш и капка.

Тя се разсмя.

— Да, защото не близвам абсент.

— Това е само сироп от лакрица и малко пушек — обадих се аз.

— Утре ще ти се иска да е било така — каза Ърнест.

— Може би, но сега с него всичко става много по-леко, нали?

— Да, така е — съгласи се Ърнест и докосна чашата ми със своята. — Пий тогава, а утрешният ден да върви по дяволите.

— Мъдра мисъл — каза Паунд и се приведе, за да опре в масата лактите на омачканото си сако от туид.

С времето започвах все повече да го харесвам, но аз по принцип харесвах всички. Помислих си, че може би съм влюбена в келнера. Той имаше невероятно красиви мустаци, чисти и свежи като цветя. Исках да ги докосна или да ги изям.

— Трябва да си пуснеш такива мустаци — казах аз на Ърнест и посочих не твърде дискретно.

— Пускам си, скъпа. Точно същите.

Огледах го по-внимателно.

— Вярно. Къде си бил досега?

И всички се разсмяхме.

По-късно, когато се прехвърлихме в „Риц“, Паунд заговори за Щатите.

— Никога няма да се върна в Средния запад — заяви той. — В Индиана е пълно с простаци и идиоти.

— О, пак старата песен — рече Шекспир с разкошния си глух шепот.

Надникнах в дългото мътно огледало и докоснах лицето си, после стъклото.

— Не чувствам нищо — пошушнах на Ърнест. — Не е ли чудесно?

— Пийни още едно, Тети — каза Ърнест. — Много си красива.

Шекспир ни се усмихна с извитите си устни и очите й също се усмихнаха.

— Погледни нашите красиви любовници — подхвърли тя към Паунд.

— Да знаете, Индиана винаги е била интелектуална пустиня — каза той и пусна колелце дим, което се завъртя и плавно потъна в синкавата мъгла наоколо. Всички ние я вдишвахме и издишвахме. — Нямат нищо друго, освен морални позиции — продължаваше той. — С нищо друго не разполагат. Аз бях един безполезен преподавател в „Уобаш“. За какво искаха да им дрънкам онези младежи с царевична свила между ушите? Със сигурност не за Йейтс. Не за поезията.

— Актрисата беше една малка поема — обади се Шекспир.

— Най-прелестните женски колене, които съм виждал в живота си — съгласи се Паунд.

— Продължавай — подкани го Ърнест. — Започвам да огладнявам.

— Онази вечер валеше дъжд — в Индиана винаги е дъждовно, в интелектуален смисъл, нали разбираш — и актрисата… как й беше името?

— Бърта — каза Шекспир.

— Не беше ли Камий? — попита Ърнест.

— Не, не. Тя нямаше туберкулоза. Просто не искаше да си намокри косата. Имаше прекрасна коса. Бях предложил да излезем на вечеря, но възникна проблемът с влагата.

— Един от любимите ми проблеми — каза Ърнест.

Всички се разсмяхме и Паунд продължи:

— Когато се разчу, че съм я поканил в стаята си, се вдигна такъв шум, сякаш бях убил горкото момиче, а аз просто изпекох пиле.

— Горкият Езра — каза Шекспир. — На другия ден го уволниха.

— Изобщо не съм горкият. Иначе и досега щях да вися в Индиана и да преподавам поезия из царевичните ниви.

— И от време на време да печеш по някое пиле — добавих аз.

— Дори и пилешкото няма да те спаси от Индиана — каза Езра.

По-късно тази вечер, след като изоставихме „Риц“ и се прехвърлихме в „Дом“, Ърнест и Паунд подхванаха разпален спор за достойнствата на Тристан Цара. Паунд смяташе, че сюрреалистите може и да налучкат нещо, стига да успеят да спят достатъчно дълго. Ърнест смяташе, че са идиоти и по-добре да се събудят, та всички да се насочим към нещо друго.

— Само като ви слушам, и ми се приспива — оплака се Шекспир.

И двете с нея се преместихме на масичка в другия край на залата.

— Вие с Хем наистина сте много красиви заедно — каза тя.

— Наистина ли?

От един час пиех само топла вода и най-сетне можех да усетя езика си.

— Питам се как ли става това. Любовта имам предвид.

Тя докосна косата си, все още гладка и съвършена.

— Нима вие с Паунд нямате…

— О, не. — Тя изпръхтя развеселено. — Но имаме каквото си имаме.

— Не съм сигурна дали те разбирам.

— И аз не съм сигурна.

Тя се разсмя мрачно, после млъкна и разклати питието си.

През октомври времето беше чудесно и макар да знаехме, че много скоро ще дойде студеният влажен сезон, ние живеехме изцяло с онова, което имахме, и се чувствахме щастливи и силни. Ърнест работеше добре над романа за Ник Адамс и няколко нови разказа и тъй ясно виждаше в какви книги ще се превърнат, сякаш наистина ги бе завършил. В нашия кръг всички вярваха, че го чака успех, който е само въпрос на време.

— Ти вършиш нещо ново — каза му Паунд един ден в кабинета си. — Не забравяй това, когато започне да боли.

— Боли ме само от чакането.

— Чакането помага да концентрираш нещата. Това е съществено, а болката помага да задвижиш останалото.

Ърнест прибра в джоба си тази мъдрост, както правеше с всичко, казано от Паунд.

Скоро светлината по улиците започна да се променя в късните следобеди, да избледнява и изтънява, а ние се питахме дали имаме сили да се преборим с дългата зима.

— Мислех си да пиша на Агнес — каза ми Ърнест една вечер. — Наумил съм си го, откакто бяхме в Милано. Имаш ли нещо против?

— Не знам. Какво очакваш да стане?

— Нищо. Само да знае, че съм щастлив и мисля за нея.

— И че кариерата ти напредва точно както си очаквал.

Той се усмихна.

— Това е черешката на тортата.

— Пиши й.

— Вече изпратих писмото.

Усетих пристъп на ревност.

— Толкова ли беше сигурен, че няма да възразя?

— Може би. Но ако беше възразила, щях да те убедя, че няма лошо. Така или иначе, това е само едно писмо, а ние си принадлежим един на друг.

— Същото каза Шекспир онази вечер.

— Шекспир? Какво знае тя за любовта?

— Може би повече от нас, защото я няма. Гледа я отстрани.

— Затова не мога да пиша за Париж сега — защото е навсякъде.

— И пишеш за Мичиган.

— Усещам го толкова близък. Сякаш никога няма да го загубя. — Той четеше написаното днес от бележника пред себе си. Отпусна ръка върху страниците и погали с пръсти изреченията, изписани със стремителен почерк. — Но това не е само реалното място. Аз го измислям и това е най-хубавото.

Над писалището си беше закачил бледосиня карта на Северен Мичиган с всички важни места — Хортън Бей, Петоски, езерото Уалун, Шарлевоа, — където се бяха случили важни неща за него самия, но и за Ник Адамс. Ърнест и Ник не бяха едно и също момче, но знаеха едни и същи неща, например къде и кога да търсят за стръв скакалци, натежали от роса, как се движи водата и как ти подсказва къде е пъстървата. Те знаеха за минохвъргачния обстрел в тиха нощ и какво е да видиш обичаното от теб място опожарено, срутено и променено. Умът на Ник не беше съвсем наред и се усещаше как напрежението у него расте в един разказ като „Реката с две сърца“ например, макар че Ърнест никога не го караше да осъзнае пряко какво изпитва.

— Харесват ми твоите разкази за Мичиган — казах аз.

Той ме погледна с присвити очи над фенера на масата.

— Наистина ли?

— Да, разбира се.

— Понякога се питам дали изобщо искаш да пиша. Мисля, че това те кара да се чувстваш самотна.

— Не писането ме прави самотна, а това, че те няма. Толкова отдавна не си се опитвал да пишеш тук, у дома. Може сега да потръгне и да те виждам. Няма да те разсейвам с приказки.

— Знаеш, че за да стане нещо, трябва да се отдалеча. — Той затвори бележника, сложи молива отгоре и започна да го търкаля напред-назад. — Трябва да бъда сам, за да започна, но ако съм наистина сам, пак нищо няма да стане. Трябва да напусна това място, а после да се върна и да говоря с теб. Това го прави реално, това го укрепва. Разбираш ли какво казвам?

— Мисля, че да.

Минах зад него, отпуснах глава на рамото му и разтърках лице във врата му. Но истината беше, че не разбирах. И той го знаеше.

— Може би никой не знае какво му е на другия.

Изправих се и отидох до прозореца, където проливният дъжд се лееше по перваза.

— Старая се.

— Аз също — каза той.

Въздъхнах.

— Мисля, че ще вали цял ден.

— Не се залъгвай. Ще вали цял месец.

— Може пък да не е цял месец.

Той се усмихна.

— Добре, Мъниче. Може и да не е.

21

Малко преди Деня на благодарността през 1922 г. „Стар“ изпрати Ърнест да отразява мирната конференция в Лозана, която щеше да реши териториалния спор между Гърция и Турция — причината да започнат ужасите в Измир и двата народа да се избиват взаимно вече почти три години. Когато дойде телеграмата, усетих, че Ърнест е нервен. Той не смееше да я отвори и аз знаех защо. Не можехме да си позволим нов сблъсък като предишния. Нямаше да го понесем.

— Лозана — каза най-сетне той. — Имаме пари. Ще дойдеш и ти.

— Не е необходимо — казах аз. — И тук ще ми е добре.

— Не — каза той. — Искам те там.

Стана ми приятно, че настоява, и приех да отида, но когато дойде време за тръгване, бях болна на легло с ужасно главоболие. Не можех да хапна, без да повърна. Решихме той да замине сам, а аз да отида при него, когато съм в състояние да пътувам. Точно тогава старата ми приятелка от Сейнт Луис Летиша Паркър минаваше през Париж и продължи да идва всеки ден да се грижи за мен, докато Ърнест отсъства. Нямаше да е както когато той беше в Турция или дори в Генуа.

Докато се съвзема дотолкова, че да отида при него, вече беше началото на декември. Радостно си събрах багажа, защото знаех, че когато конференцията свърши и Ърнест приключи с репортажите, ще си уредим дълга зимна почивка в Шамби, ще празнуваме там около елхата заедно с Чинк, а после ще отидем до Италия и Испания. Нямаше да се върнем в Париж цели четири месеца и аз се готвех за дълго и приятно бягство от студа и влагата. Цяла седмица не бях ставала от леглото и не знаех дали ще имам енергията да карам ски. Но непременно щях да опитам.

Докато обсъждахме в писма плановете си за пътуването, Ърнест ми прати телеграма, че Линкълн Стефънс, един от журналистите, с които се познаваше от Генуа, бил в Лозана и много се впечатлил от неговите репортажи. Искал да види всичко написано досега от него, но Ърнест носел само „Стария“ — разказ за едно момче и неговия баща, пропаднал жокей. Стефънс сметнал разказа за великолепен и го сравнил с творбите на Шъруд Андерсън. Ърнест не обичаше да го сравняват с когото и да било, а изглеждало някак още по-зле това да е неговият приятел и кумир Андерсън. Хубавото обаче било, че Стефънс предложил да прати разказа на един свой приятел, редактор в „Космополитън“. До този момент Ърнест имаше само един публикуван разказ в малко художествено списание, издавано в Ню Орлиънс. Нищо повече, освен обещанието на Паунд да отпечата нещо в „Три планини“. Предложението на Стефънс обаче изглеждаше далеч по-вълнуващо.

Докато приготвях големия куфар, си мислех колко дълго няма да ни има и с какво нетърпение ще чака Ърнест да се завърне при разказите и романа. Естествено беше да иска да покаже още свои творби на Стефънс, затова отидох до кухненския бюфет, където Ърнест държеше ръкописите си. Събрах всичко в един малък куфар. Това беше моята изненада за него и аз имах чувството, че летя, докато потеглях от квартирата към Лионската гара.

Гарата гъмжеше от народ, но никога не я бях виждала другояче. Носачи с червени сака мъкнеха багажи покрай излъсканите дървени пейки, декоративните палми и добре облечените пътници, бързащи да заминат или да се приберат у дома. На сутринта щях отново да съм с Ърнест и всичко щеше да бъде добре, само това си мислех, когато прекосих гарата и дадох багажа си на носач. Той ми помогна да се кача във влака, сложи големия куфар с дрехите ми на багажника отгоре, а малкото куфарче пъхна под седалката, където можех да го наглеждам. Влакът беше почти празен. До тръгването оставаше половин час, затова слязох да се разтъпча и да купя вестник. Крачех през гарата покрай щандовете с ябълки, сирене и минерална вода, одеяла и възглавници под наем, топли сандвичи и малки шишенца бренди. Когато кондукторът викна да се качваме, аз изтичах към влака заедно с другите пътници и заварих купето си точно както преди. С изключение на малкото куфарче.

То не беше под седалката. Не го видях никъде.

Обзета от паника, повиках кондуктора.

— Мога ли да помогна с нещо? — попита моята спътничка, американка на средна възраст, която явно пътуваше сама. — Мога да ви услужа с някоя моя дреха.

— Не са дрехи! — изкрещях аз и клетата жена се отдръпна със страх.

Когато кондукторът най-сетне дойде, той също не ме разбра. Ридаех и не можех да спра, за да потърся подходящите думи от своя ужасен френски. Накрая той извика двама полицаи, които ме изведоха от влака и ме разпитаха под любопитните погледи на пътниците. Поискаха ми личната карта и единият я огледа, а другият ме помоли да опиша подробно куфарчето и действията си.

— Ваш ли беше куфарът?

— Не, на съпруга ми.

— Той във влака ли е?

— Не, той е в Швейцария. Носех му го. Това са неговите творби. Творчеството му за три години. — И тук загубих последните си остатъци от самообладание. Призляваше ми от ужас. — Защо стоите тук и ме разпитвате? — Гласът ми изтъня до писък. — Той ще се измъкне! Сигурно е избягал отдавна!

— Съпругът ви ли, мадам?

— Крадецът, глупако!

— Не можем да ви помогнем, ако ще се държите истерично, мадам.

— Моля ви. — Струваше ми се, че ще полудея. — Моля ви, претърсете влака. Претърсете гарата.

— На каква сума оценявате куфара и неговото съдържание?

— Не знам — казах аз като в мъгла. — Това е неговото творчество.

— Да, това го разбрахме. Ще направим каквото можем.

И двамата полицаи се отдалечиха с тържествена крачка.

Кондукторът се съгласи да задържи влака още десет минути, докато полицаите извършат претърсването. Те минаха от единия край до другия, разпитвайки пътниците дали са видели куфарчето. Нито за миг не повярвах, че крадецът е още във влака. Без съмнение някой дребен мошеник бе използвал сгодния случай с надеждата да открие ценности. Но вместо това вътре бяха всички мисли и изречения, над които се трудеше Ърнест, откакто дойдохме в Париж, а и от преди това — чикагските разкази и есета, всички стихотворения и отделни откъси. Той никога не изхвърляше нищо и всичко бе в куфарчето.

Двамата полицаи се върнаха с празни ръце.

— Засега нищо, мадам — каза единият. — Ще продължим да търсим, но ако все още възнамерявате да заминете за Швейцария, съветвам ви да си заемете мястото.

Дадох им нашия адрес и телефона на танцовия салон, защото в квартирата нямахме телефон, но не хранех надежди търсенето им да успее. Париж беше голям град, а вече бе минало твърде много време. Представях си как крадецът изтичва в някоя пуста пресечка, отваря куфарчето и веднага го затваря. Сигурно го беше захвърлил на тротоара или в някоя кофа за смет. Сега то можеше да е навсякъде в Париж или на дъното на Сена.

— Много съжалявам за неприятностите ви — каза спътничката ми, когато най-сетне се върнах в купето.

— Не, аз ви дължа извинение — отвърнах и пак се разплаках. — Обикновено не съм толкова невъздържана.

— Много ли е скъпо това, което загубихте?

Влакът изпъшка под нас, после се люшна и безвъзвратно остави перона назад. Вече нищо не можех да променя. Не можех да избягам от истината за станалото. Усетих как ужасът нахлува в мен и ме запълва изцяло с жестока увереност. Имаше само един отговор на въпроса.

— Безценно — казах аз и извърнах глава.

22

Последва най-дългата нощ в живота ми. Когато навлязохме в Швейцария, планините ни обкръжиха и падна мрак. Мислех си как да кажа на Ърнест, че творбите му са изчезнали, но не можех да си го представя. Нямах думи.

Когато на другата сутрин най-сетне спряхме в Лозана и видях на перона Ърнест със Стефънс до него, едва намерих сили да стана и да тръгна към тях. Плачех. Ърнест погледна Стефънс и сви рамене, сякаш искаше да каже: Върви, че ги разбери тия жени, но аз не спирах да плача и той разбра, че е станало нещо много лошо.

Стефънс се извини и обеща на Ърнест да му се обади по телефона. Когато той си тръгна, Ърнест ме отведе в едно кафене до входа на гарата. Около нас двойки и семейства се целуваха за сбогом или си пожелаваха добър път и всички те ми се струваха болезнено безгрижни. От очите ми бликнаха нови сълзи.

— Какво има? — питаше Ърнест пак и пак, отначало разтревожен и нежен, после сърдит, после пак разтревожен. — Каквото и да е, ще го преодолеем. Нищо не може да е чак толкова зле.

Но беше точно толкова зле. Аз поклатих глава и заплаках още по-силно и така продължи, докато накрая успях да му разкажа как приготвих куфарчето за пътуването.

Нямаше нужда да казвам повече. Лицето му пребледня и стана много сериозно.

— Изгубила си го във влака.

— Откраднаха го изпод седалката ми.

Той кимна, осъзнавайки станалото, а аз следях много внимателно очите му — как примигват и остават неподвижни, пак примигват и пак остават неподвижни. Знаех, че се мъчи да бъде храбър заради мен. Защото не знаеше какво мога да сторя.

— Не може да си взела всичко. Защо ще ми трябват и копията?

— Помислих си, че ако ще правиш поправки в оригиналите, може да ти трябват и копията, затова събрах всичко.

— Все трябва да си оставила нещо… — каза той.

Поклатих глава и зачаках. Дали щеше да се прекърши от напрежението и да изпадне в ярост? Несъмнено го заслужавах. Бях взела неговото — най-неговото на този свят, — без да ме е молил, като че имах право на това. А сега то бе изчезнало.

— Трябва да се върна. Трябва да се уверя лично.

Треперех от угризения и болка в сърцето.

— Толкова съжалявам, Тети.

— Всичко ще е наред. Аз съм го написал веднъж. Мога да го напиша отново.

Знаех, че блъфира или направо лъже, но се вкопчих в него и го оставих да ме прегръща, и си казахме всичко каквото си казват хората, когато знаят, че най-лошото е дошло.

Късно вечерта той замина с влака за Париж, докато аз го чаках в Лозана ни жива, ни умряла, Стефънс ме заведе на вечеря и се опита да ме успокои, но дори след няколко уискита продължавах да се треса.

Ърнест отсъства два дни и не прати телеграма. Но аз сякаш го виждах съвсем ясно как влиза в тихата квартира и се убеждава с очите си, че всичко е изчезнало.

Включва лампите и най-напред оглежда масата, леглото, кухнята. Гледа пода и бавно крачи между двете стаи, оставяйки бюфета за най-накрая, докато види всичко останало, защото това ще е последното място и няма да има къде другаде да търси, няма да има надежда. Преди това си налива едно питие, после още едно, но накрая трябва да погледне. Хваща дръжката, отваря вратичката и тогава разбира всичко. В бюфета не е останала и страничка. Нито поне бележка или късче хартия. Той стои и гледа, смазан и опустошен. Колкото пуст е бюфетът, толкова пуст е и той, защото страниците принадлежат на него, те са самата му същина. Сякаш някой е вкарал метла във вътрешностите му и ги е измел, докато всичко стане чисто, лъскаво и празно.

23

Когато се върна от Париж, Ърнест бе нежен с мен и все повтаряше, че ми е простил, но очите му бяха измъчени и променени. Все още имаше работа около конференцията и той я вършеше, хвърляше се в новия ден и се прибираше уморен и зажаднял за питие. Аз си запълвах времето с разходки из града и търсене на коледни подаръци. Също като през първата ни година във Франция и дори повече копнеех да видя нещо, символизиращо празника, както го помнех от детството си. Обикалях с часове, надничах във витрините, но колкото и да търсех, нищо в Лозана не ми напомняше за Коледа.

В края на седмицата си приготвихме багажа за пътуването до Шамби.

— Не ми се струва редно да продължим с плановете след всичко, което стана — казах аз на Ърнест.

— Може би — каза той. В гласа му звучеше умора. — Но какво друго да правим?

— Да се върнем в Париж?

— Това ще е още по-зле, нали?

— Не мисля, че мога да понеса Коледа, докато се чувствам така. Всичко е пълен провал. Може би е време да се прибираме у дома.

— В Щатите? И да се признаем за победени? Да ме убиеш ли искаш?

— Извинявай. Просто ми е трудно да реша как да продължа.

— Да — каза той. Взе пишещата машина, грижливо я настани в калъфа и щракна капака. — Трудно си е.

Когато пристигнахме в Шамби, градчето беше все същото. Нашата вила беше съвършена както преди, съвършени бяха заснежените планини и хазяите, семейство Гангвиш, които ни поздравиха като отдавна загубени роднини. Всичко бе тъй сърдечно след унилите седмици в Лозана, че капитулирахме безусловно. Още преди да сме извадили багажа, облякохме скиорските костюми и хванахме последния влак нагоре към Лез Аван. Докато слънцето гаснеше, ние затегнахме ските и полетяхме по склона, покрит с пухкав сняг. Вятърът ревеше в ушите ни, пареше бузите ни, а ние се носехме надолу, Ърнест малко пред мен. Беше стегнал болното си коляно с парче плат и уж го пазеше, но ми се видя по-пъргав от когато и да било. С радост и облекчение отправих благодарствена молитва към заснежените ели, към млечното небе, изпъстрено с всички оттенъци на розовото, и към Женевското езеро в далечината, равно и лъскаво като стъкло.

На другата сутрин спахме до късно в голямото меко легло с балдахин и не се събудихме дори когато прислужницата влезе на пръсти да запали огъня. Надигнахме се едва когато в стаята беше топло и кахлената печка бумтеше.

— Добре направихме, че дойдохме, Тети — казах аз, сгуших се до Ърнест и го целунах по шията и по прешлените на гръбнака.

— Да — каза той. — Нека се радваме на всяка минута и да не мислим за нищо друго.

— Няма друго — казах аз. Търкулнах се върху него и яхнах плоския му силен корем. Вдигнах нощницата над бедрата си, после посегнах да го притегля в себе си.

Той изстена, затвори очи и се предаде изцяло.

* * *

Чинк пристигна на Коледа и в крайна сметка празникът ни изобщо не беше тъжен. Бяхме закачили чорапи за нас и за Чинк; отворихме ги, после си устроихме царски обяд. Едва когато привечер седнахме около печката с бренди в стомасите и още бренди в чашите, Ърнест сподели страшната вест за изгубените си ръкописи.

— Ох, че… — въздъхна Чинк, когато Ърнест стигна до края на историята. — Наистина ли можеш да започнеш от нулата?

— Не знам. Вече веднъж написах тия проклети неща, нали? Така или иначе, нямам друг изход.

Чинк мрачно кимна.

— Работих за „Стар“ като роб — продължи Ърнест, — но сега имаме пари да изкараме осем месеца. Осем месеца и ще ги посветя всичките на писането. На нищо друго.

— Браво, Тети — зарадвах се аз.

Чинк вдигна чаша, после пихме наздравица за Коледа и за всички нас.

Но ден след ден бележниците и моливите на Ърнест оставаха да лежат в куфара в стаята ни. Пишещата машина „Корона“ не напусна черния си калъф. Той не споменаваше за това, аз също благоразумно мълчах. Междувременно карахме ски по цял ден, понякога до късна вечер, когато слънцето процеждаше кървави лъчи под облачната ивица и сякаш ни показваше нещо, което никой друг не е виждал. Наслаждавахме се на всеки миг в чудесната компания на Чинк. Любехме се всеки ден, понякога по два пъти дневно, докато не казах на Ърнест, че съм оставила в Париж обичайните предпазни средства.

Ние винаги следяхме внимателно моя месечен цикъл. Ърнест лично се грижеше за това, както за всички други семейни сметки. Имаше бележник за разноските и приходите, друг за кореспонденция, трети за идеите му и колко думи е написал всеки ден. Имаше и бележник с надпис Хадли, посветен на ежемесечното засилване и отслабване на моята плодовитост, тъй че да можем колкото е възможно по-често да се любим без предпазни мерки. Отначало, както повечето двойки, използвахме в несигурните периоди метода на отдръпване. „Не е много по-различно от руска рулетка“, шегуваше се Ърнест. От аптеката или бръснарницата можеха да се купят презервативи, но те бяха дебели и груби — неудобни и често спукани.

Когато пристигнахме в Париж, Гъртруд, която умееше да бъде удивително откровена в това отношение, ни попита дали знаем за диафрагмата. Без особени трудности намерихме лекар, който ме подготви и оттогава използвахме този метод. Ърнест знаеше по-добре от мен кое е безопасно и кое не. Около седмица след пристигането ни в Шамби той ми напомни, че сме стигнали края на безопасния период.

— Можеш ли да направиш необходимото? — попита той една вечер, когато си легнахме.

Това беше обичайната му парола. Моята роля беше да кажа „Да, сър“, като че съм негова секретарка и просто ме е помолил да му направя резервация за обяд или да изпратя телеграма. Но тази вечер не се разсмях и не станах да извадя калъфчето от чекмеджето. Вместо това само изохках.

— Не ми казвай, че си я оставила в Париж.

Кимнах мълчаливо.

— Няма що, най-добрия момент си избрала.

Лицето му пламна. Усещах, че е много сърдит.

— Исках да ти кажа в Лозана веднага щом разбрах, но и тогава моментът не беше от най-подходящите.

— Какво друго криеш от мен?

— Нищо. Извинявай. Трябваше да ти кажа.

— Така си е. — Той отметна завивките, стана и яростно закрачи напред-назад по бельо. — Понякога се питам за кого точно съм се оженил.

— Моля те, не бъди несправедлив, Тети. Не съм я забравила нарочно.

— Така ли?

— Разбира се, че не. — Прекосих стаята и застанах до него, за да виждам лицето му в полумрака. — Не беше нарочно. И все пак ще излъжа, ако кажа, че не си мисля за бебе.

— Ето че изплю камъчето. Знаех си. Винаги сме казвали, че трябва истински да напредна, преди да помислим за бебе. Споразумяхме се.

— Знам — казах аз.

— Тъкмо нещата започнаха да потръгват. Наистина ли искаш да ме съсипеш?

— Не, разбира се — казах. — Но и аз си имам тревоги. Вече съм на трийсет и една.

— Само. И никога не си била луда по децата. Чуждите изобщо не те вълнуват.

— Друго е да искаш свое дете. Не разполагам с цялото време на света.

— Аз също. Животът често ти дава само един шанс. Искам да използвам своя сега. — Очите му бяха ясни и предизвикателни, както винаги, когато искаше преданост. — С мен ли си?

— Разбира се.

Прегърнах го през врата и го целунах, но устните му не омекнаха под моите. Очите му, само на сантиметри от лицето ми, бяха отворени и изпитателни.

— Сигурно си мислиш, че сега ще легна с теб.

— Ърнест! Не се опитвам да те вкарам в капан!

Той мълчеше.

— Тети?

— Трябва ми питие.

Той тръгна към вратата, грабвайки халата си.

— Моля те, остани да си поговорим.

— Заспивай — каза той и излезе.

Тази нощ спах неспокойно. Той изобщо не се върна в леглото и на сутринта се облякох и слязох да го търся. Пиеше кафе в столовата, вече облечен със скиорски екип.

— Моля те, Тети, може ли да се сдобрим? — попитах аз и застанах до него. — Ужасно ми е зле.

— Знам, че ти е зле — въздъхна той. — Слушай. Трябва да бъдем единодушни. Иначе нищо няма смисъл. Разбираш го, нали?

Аз кимнах и се облегнах на рамото му.

— Ако наистина искаш бебе, някой ден ще му дойде времето.

— Но не сега.

— Да, котенце. Не сега.

Чинк влезе в стаята и поздрави. После спря и ни огледа внимателно.

— Наред ли е всичко?

— Хадли е неразположена.

— Горката мисис Попълтуейт — нежно каза Чинк. — Трябва да си в леглото.

— Да — съгласи се Ърнест. — Върви и се опитай да си починеш. На обяд ще наминем да видим как си.

Те отидоха да карат ски, а аз положих усилия да се успокоя. Обух си дебели чорапи и алпийските чехли, после се сгуших в креслото до огъня да чета „Красиви и прокълнати“. „Фицджералд е поет“, бе казала Шекспир, когато ни го препоръча, точно преди двамата с Паунд да отидат в Италия за няколко месеца. Признавам, стилът беше изящен, но ми ставаше тъжно да чета за Глория и Антъни. Те говореха красиво и имаха хубави неща, но животът им беше празен. Точно в момента нямах сили за толкова мрачно описание на брака.

Оставих романа, легнах си и тъкмо се опитвах да заспя, когато Ърнест влезе. Косата му беше влажна и смачкана от вълнената шапка, а лицето му румено от студа. Той седна на леглото до мен и видях, че очите му са омекнали. Излизането с Чинк му се бе отразило добре.

— Изглеждаш много топла — каза той. — Може ли да се гушна в пашкула ти?

— Разбира се. Ако смяташ, че е добра идея.

— Отскочих до селската аптека — каза той и извади от джоба на панталона си кутийка презервативи.

— Изненадваш ме. Винаги си казвал, че ги мразиш.

— Не толкова, колкото да съм разделен от теб.

Докато се събличаше, аз гледах стегнатите му хълбоци.

— Много си хубав.

— Ти също, Тети.

Когато той легна до мен и хладната му кожа докосна моята, навън заваля сняг. Притиснахме се един към друг върху пухения дюшек, ръцете му бяха вълшебно груби, костите на таза му се впиваха в бедрата ми. По-късно щях да видя там морави синини, а кожата на лицето и гърдите ми щеше да е ожулена и зачервена от небръснатата му брада, но засега имаше само безмълвно желание и чувство за завръщане. Той ме беше напуснал за малко. Беше се съмнявал в мен, но сега отново бе мой и исках да го удържа в плетеницата от крайници и чаршафи, докато заглуша всяко гласче на съмнението и между нас всичко бъде наред.

След три седмици в Шамби, когато бяхме напълнели и загорели от слънцето, а Чинк си замина, потеглихме за Рапало на Италианската ривиера, където Паунд бе наел вила.

— Езра си мисли, че той е открил онова място — каза Ърнест във влака. — Макар че преди него са го пробвали Уърдсуърт и Кийтс.

— Езра си мисли, че е открил дърветата и небето.

— И все пак трябва да му се възхищаваш, нали?

— Не съм длъжна, но сигурно ще го сторя. Заради теб.

След като пътувахме цял ден на юг, най-сетне наближихме Генуа, където полетата бяха още по-зелени и пищни.

— Това е истински рай — казах аз. — Нямах представа, че ще е толкова красиво.

Зад прозореца морето се мяркаше като бързи проблясъци на пенеста синева, после отново тъмни скали, после морето. Навсякъде имаше цветя, дърветата в овощните градини бяха натежали от плод. Струваше ми се, че можем да докоснем всичко и да го задържим за себе си.

— Не е ли късмет, че сме тъй щастливи, Тети? — казах аз, докато навлизахме в един тунел.

— Разбира се — отвърна той и ме целуна. Грохотът на влака отекваше от черната скала и нахлуваше в ушите ни.

Когато пристигнахме в Рапало, градът ми се стори очарователен с бледорозовите и жълтите хотели покрай брега и тихото пусто пристанище. Ърнест го намрази от пръв поглед.

— Тук няма никакви хора — отбеляза той, когато стигнахме до хотела.

— Защо са ти хора?

— Не знам. Просто в това място сякаш няма живот. — Той застана до прозореца на стаята с изглед към брега. — Морето не ти ли се струва малко безхарактерно?

— Море като море — отвърнах аз, пристъпих зад него и го прегърнах силно.

Знаех, че не мястото го тревожи. През последната седмица в Шамби на няколко пъти се будих сутрин и го виждах пред малкото писалище в стаята; подострените моливи лежаха безжизнено до ръката му, синята тетрадка беше разтворена, но празна. Той все още не работеше и колкото по-дълго траеше това, толкова по-трудно щеше да бъде да започне отново. Твърдо бе решил да го направи. Щеше да го направи. Но как?

В Рапало играехме тенис всеки ден и обядвахме със семейство Паунд в тяхната терасирана градина. На почивка дойде и още една двойка — Майк Стратър, художник и приятел на Паунд, и жена му Маги. Имаха прекрасно момиченце с пухкава руса косица и сиви очи. Обичах да я гледам как изследва света извън границите на разстланото одеяло, като изскубва шепа трева и съсредоточено се вглежда в ръката си, сякаш е уловила някаква важна тайна. Междувременно Ърнест и Майк се боксираха на близкия плочник. Освен художник, Майк беше добър атлет и играч и Ърнест го хареса веднага. Физически двамата си подхождаха много по-добре, отколкото Ърнест и Езра, който много се стараеше, но имаше деликатни ръце на поет.

Февруарското време в Италия беше променливо. През някои дни мъглата забулваше хълмовете наоколо и се чувствахме откъснати от света. От палмовите клони капеше влага, а лястовиците се скриваха някъде. Понякога въздухът беше влажен и напоен със слънце. Можехме да се разхождаме по площада или по крайбрежната улица и да гледаме как рибарите по бетонния кей замятат въдици над прилива. Селото се славеше с дантелите си и аз обичах да оглеждам витрините, подбирайки какви подаръци да изпратя у дома, а Ърнест и Езра излизаха на дълги разходки из каменистите хълмове и разговаряха за италианските трубадури и съмнителните достойнства на машиналното писане. Ърнест често казваше, че не иска умът му да бъде изключен, докато работи, защото това е единственото, на което може да разчита. Вярно, но когато приключваше работата за деня, не можеше да спре мислите си без чаша уиски, а понякога и това не помагаше. Когато изобщо не пишеше, както сега, често прекаляваше с пиенето. Трудно ми бе да го гледам и се тревожех за него.

Една седмица след като пристигнахме в Рапало обаче, открих нов повод за тревога. Събудих се замаяна, със странно бучене в главата. Опитах се да закуся, но не ми понесе и се върнах в леглото.

— Трябва да е от снощните миди — казах на Ърнест и останах в стаята до пладне, когато ми мина.

На другата сутрин, когато същите симптоми ме връхлетяха точно по същото време, забравих за мидите и започнах да броя дните напред и назад. Бяхме пристигнали в Шамби точно преди Коледа, няколко дни след месечното ми кръвотечение. Сега беше 10 февруари и не бях имала нов цикъл. Когато Ърнест излезе да се срещне с Езра, аз намерих бележниците му и разгърнах онзи, който можеше да проясни положението ми. Точно както си мислех, през последната година не бях закъснявала с повече от ден-два. Сега закъснявах поне със седмица, може би с десет дни. Изтръпнах от вълнение, но не казах нищо на Ърнест. Още не бях сигурна и се страхувах от реакцията му.

Ала нямаше как да опазя тайната си. Не понасях гледката на храна и дори от миризмата на уиски или цигара започваше да ми се гади. За щастие Ърнест хвърляше вината върху екзотичната храна, но Шекспир взе да се съмнява. Един следобед, докато седяхме край градинската маса и гледахме как Ърнест и Майк тренират тенис, тя приведе глава настрани и ме попита:

— Нещо си се променила тия дни, нали?

— Скулите ми са поизпъкнали — казах аз. — Отслабнах с три килограма.

— Може би — кимна тя, но в погледа й имаше странен блясък, който ме накара да си помисля, че се досеща за истината.

Опитах се да не обръщам внимание на това и казах:

— Ти май също слабееш, скъпа. Направо вехнеш.

— Знам. Заради онази история с Олга Ръдж — въздъхна тя.

Отдавна ми бе разказала за цигуларката Олга, любовница на Паунд повече от година.

— Какво има? — попитах аз. — Променило ли се е нещо?

— Всъщност не. Той може да се влюби едновременно в пет-шест жени, просто си е такъв, но тази изглежда различна. Например връзката им не гасне. И тя се появи в „Песните“, добре забулена в мит, разбира се. Но аз я виждам. Тя тръсна красивата си глава, сякаш за да избистри образа. — Вкопчила се е здраво. Чудя се дали някога ще се отървем от нея.

— Много съжалявам — казах аз. — Но ми се струва, че си ужасно толерантна към него. Аз имам съвсем друга представа за брака. Сигурно съм пуританка.

Тя елегантно сви рамене.

— А сега и Майк Стратър е завъртял нещо.

— О, боже. Маги знае ли?

— Всички знаят. Той се е побъркал.

— Не му личи.

— Да, но на тях никога не им личи. Мъжете са стоици в сърдечните дела.

— Според мен ти също си пример за стоицизъм.

— Да — каза тя. — Но полагам невероятни усилия, скъпа.

Езра се славеше с любовните си похождения; друго не очаквах от него. Но новината за Майк Стратър ме потресе, защото двамата с Маги изглеждаха тъй здраво свързани. Гледах ги, възхищавах се на тях и дъщеря им и си фантазирах как нашето дете ще се впише съвсем нормално в семейството и почти няма да промени живота ни и работата на Ърнест. Сега тази мечта беше разбита. Бебето несъмнено идваше, но какво го очакваше?

Бракът може да бъде убийствена територия. В Париж на всяка крачка се набиваха на очи последиците от грешните решения на влюбените. Склонността на художниците към сексуални излишества бе станала едва ли не банална, но хората сякаш нямаха нищо против. Щом вършиш нещо добро, интересно или сензационно, можеш да имаш колкото си искаш любовници и да ги съсипеш всичките. Истински неприемливи бяха буржоазните ценности — да искаш нещо малко, стабилно и предсказуемо, например истинска любов или дете.

По-късно този следобед, когато се върнахме в стаята си в хотел „Сплендид“, заваля като из ведро и нямаше изгледи да спре. Аз стоях до прозореца, гледах дъжда и тревогата ми нарастваше.

— Майк Стратър е влюбен в някаква парижка актриса — казах на Ърнест, без да се обръщам. — Ти досети ли се?

Той седеше на леглото и препрочиташе за стотен път „Зелените домове“ на У. Х. Хъдсън. Почти не вдигна глава.

— Не мисля, че има значение. Езра казва, че той бил голям женкар.

— А кога има значение? Когато накрая всичко се разпадне?

— Това ли те е прихванало днес? Тия неща изобщо не ни засягат.

— Тъй ли?

— Естествено. Изневярата не е заразна.

— Ти го харесваш обаче.

— Харесвам го. Той е добър художник. Иска утре да дойде и да ми нарисува портрет. Може би и на теб, затова гледай до утре да си намериш по-безгрижна физиономия.

Той се усмихна лекичко и пак се наведе над книгата.

Навън заваля още по-силно, вятърът тласкаше настрани дъждовните струи и лодките в пристанището се накланяха застрашително.

— Гладна съм — казах аз.

— Тогава хапни нещо — рече той, без да вдига глава.

— Ако спре да вали, ще можем да хапнем в градината.

— Ще вали цял ден. Просто хапни нещо и се успокой.

Пристъпих към огледалото и се огледах нервно.

— Искам пак да си пусна дълга коса. Омръзна ми да приличам на момче.

— Не приличаш — изрече той към книгата. — Съвършена си.

— Съвършено момче. Писна ми.

— Просто си гладна. Изяж една круша.

Погледнах го как е навел глава над книгата. Напоследък си пускаше дълга коса и сега тя беше почти колкото моята. Започвахме да си приличаме в много отношения и лесно можеха да ни помислят за брат и сестра, една и съща личност, умножена или разделена на две, както си казахме някога на онзи покрив под звездите в Чикаго. Но нямаше да сме еднакви задълго. След няколко месеца щях да видя заоблянето около кръста си. Беше неизбежно.

— Ако имах красива коса, щях да я връзвам зад тила, щеше да бъде гладка и съвършена и нищо друго нямаше да ме вълнува.

— Хммм? — промърмори той. — Ами направи го.

— Ще го направя. Още от днес.

На писалището под огледалото имаше ножички за маникюр. Импулсивно ги взех и отрязах малко коса под едното си ухо, после под другото.

Той ме погледна с любопитство и се разсмя.

— Да знаеш, че си се побъркала.

— Може би. Сега е твой ред.

Отидох да го прегърна през кръста, отрязах същото количество коса и я прибрах в джоба си.

— Много си странна днес.

— Нали не си влюбен в някоя парижка актриса?

Той се разсмя.

— Господи, не.

— А в цигуларка?

— Няма такова нещо.

— И винаги ще останеш с мен?

— Какво има, коте? Кажи ми.

Тогава го погледнах в очите.

— Ще имам бебе.

Тревогата му пролича незабавно.

— Сега ли?

— През есента.

— Моля те, кажи ми, че не е вярно.

— Но е истина. Радвай се, Тети. Искам го.

Той въздъхна.

— Откога знаеш?

— От скоро. Може би от седмица.

— Изобщо не съм готов за това.

— Дотогава сигурно ще си готов. Може би дори ще се радваш.

— Последните месеци бяха същински ад.

— Пак ще работиш. Знам, че това ще се случи.

— Нещо ще се случи — мрачно отвърна той.

Следващите няколко дни бяха напрегнати и трудни за нас. В дъното на душата си се надявах аргументите на Ърнест против бебето да нямат дълбоки корени и щом разбере, че детето наистина идва, той да бъде щастлив или поне да се зарадва заради мен. Но той сякаш не помръдваше и на сантиметър в моя посока. Дните ни изглеждаха почти същите както преди, но усещах дистанция между нас и се чудех как ще я преодолеем, за да се открием отново.

Насред това мое мрачно настроение във вилата на Паунд пристигна нов гост. Казваше се Едуард О’Брайън, писател и издател, и живееше на хълмовете над града, близо до манастира „Алберго Монталегро“. Езра бе чул, че е тук, и го покани на обяд.

— О’Брайън издава сборник с най-добрите разкази на годината — каза Паунд, докато ни го представяше на терасата близо до кортовете за тенис. — Прави го от войната насам. — Обърна се към Ърнест и добави: — А нашият Хемингуей пише адски добри разкази. Страхотен е.

— Сега подготвям сборника за 1923 година — каза О’Брайън на Ърнест. — Имате ли нещо подръка?

За късмет Ърнест наистина имаше „нещо подръка“. Той извади от чантата си омачкано копие на жокейския разказ „Стария“, който Линкълн Стефънс му беше върнал. Подаде го на О’Брайън и обясни накратко за загубата на творбите си.

— Тъй че този разказ — завърши той драматично — е единственото, което ми остана, малко парченце от носа на кораб, който гние на морското дъно.

— Е, много поетично звучи — отвърна О’Брайън и отнесе разказа горе, сред хълмовете, за да го прецени.

Когато той си тръгна, казах на Ърнест колкото се може по-тихо:

— Не биваше да говориш така на О’Брайън. Призля ми, като те слушах.

— Може да е заради бебето.

— Сърдиш ли ми се?

— Защо да ти се сърдя?

— Нали не мислиш, че го направих нарочно?

— Кое, загубата на ръкописите ли?

Имах чувството, че ми удари плесница.

— Не, това че забременях.

— В крайна сметка е все същото, нали?

Шепотът ни стана свиреп и за другите две двойки бе ясно, че водим сериозен спор. Те дискретно се оттеглиха към къщата.

— Не мога да повярвам, че мислиш така — едва изрекох аз и в очите ми избиха горещи сълзи.

— Ще ти кажа какво мисли Стратър. Според него никой писател или дори художник — никой, който създава нещо с душата си — не би оставил онзи куфар във влака. Защото щеше да знае цената му.

— Това е жестоко. И аз страдах за тия творби.

Той въздъхна шумно и затвори очи. Когато пак ги отвори, каза:

— Извинявай. Обещах си да не говоря за това. Така или иначе, няма полза.

Яростно се отдалечих в една посока, той в друга и макар на вечерята всички усърдно да се преструваха, че не са чули нищо, аз разбирах много добре, че не е така, и реших да извадя всичко наяве.

— Добри хора, искаме вие първи да узнаете, че ще имаме бебе — заявих и посегнах към ръката на Ърнест. Той не се отдръпна.

— Браво — каза Шекспир и стана да ме прегърне сърдечно. — Виждаше ми се някак по-съществена — прошепна в ухото ми тя.

— Адски добро представление — каза Майк.

— Да, да — присъедини се и Паунд. — Такава е щастливата съдба на маймуната.

— Езра! — повиши глас Шекспир.

— Лъжа ли?

— Поздравления — каза Маги Стратър и ме прегърна. — Ние, маймуните, трябва да се подкрепяме.

На другия ден гледахме как тримата мъже играят тенис. Ърнест беше ужасен играч, но това не му пречеше да се бори. Размахваше ракетата нашироко и с всичка сила, като стик за голф. Майк отправи един чудесен удар, който се плъзна по мрежата и падна почти в краката на Ърнест. Въпреки това той не успя да отбие топката, изруга с най-гадни думи и захвърли ракетата.

Маги се сепна.

— Имай търпение, ще свикне с мисълта за бебето — успокои ме тя. — И на Майк му беше нужно време.

— Разбира се — обади се Шекспир. — В някакъв момент гордостта му ще вземе връх и сам ще се убеди, че идеята поначало е била негова.

— Не ми се вярва — казах аз.

Наистина се чувствах ужасно заради начина, по който Ърнест преплиташе в ума си изгубените ръкописи с идващото бебе. Ако смяташе — дори в най-дълбоките и мрачни кътчета на душата си, — че съм способна да се опитам да проваля труда и амбициите му, то как бихме могли някога да се помирим? Знаех, че прекършеното доверие рядко се възстановява, особено за Ърнест. Щом веднъж помръкнеш в очите му, никога няма да те вижда другояче.

Чувствах се много потисната, докато Едуард О’Брайън не пристигна от хълмовете с куп екстравагантни похвали за Ърнест. Разказът бил великолепен и той искал да го издаде, макар че това щяло да наруши традицията да се подбират само разкази, вече публикувани в списания. Нещо повече, искал да открие сборника с този разказ и да го включи в увода — толкова го харесвал.

О’Брайън едва ли можеше да се появи в по-подходящ момент; той даде отговор на моите молитви и молитвите на Ърнест. Жестоко попарената му самоувереност получи нов тласък и вече имаше цел, към която да се стреми. Щом излезеше сборникът, всички важни за него хора щяха да прочетат разказа. Името му щеше да означава нещо. Ненапразно се беше трудил.

Когато се събудих на другата сутрин, Ърнест седеше на писалището до прозореца и работеше.

* * *

Останахме в Рапало още две седмици и те минаха плодотворно за двама ни. Ърнест сякаш не се чувстваше чак толкова застрашен от бебето, вероятно защото думите се завърнаха и той усещаше пулса им. Аз по-малко се тревожех за бъдещето, защото Ърнест пак беше същият, ободрен от всичко, което искаше да постигне. Най-сетне можех да бъда щастлива за бебето. Единственото, което помрачи моята възродена надежда, бяха думите на Езра. Когато си тръгвахме, той ме дръпна настрани.

— Знаеш, че никога не съм си падал по децата. Това е едно. Но в случая с Хем мисля, че ще бъде ужасна грешка, ако се опиташ напълно да го опитомиш.

— Харесвам го такъв, какъвто е. Надявам се да ми вярваш.

— Разбира се. Така го чувстваш сега. Но помни ми думите, това бебе ще промени всичко. Винаги става така. Запомни какво ти казвам и много внимавай.

— Добре, Езра — обещах аз и тръгнах към Ърнест и влака.

Паунд си беше Паунд, голям любител на речите и през онзи ден не го взех на сериозно. Бях прекалено оптимистично настроена, за да се вслушвам в предупреждения, но след години щях да си спомням болезнено неговите прощални думи. Паунд си беше Паунд, но по този въпрос се оказа абсолютно прав.

24

Когато се прибрахме в Париж в началото на април, аз бях напълно готова за завръщането. Дърветата цъфтяха, улиците бяха измити и над тях висеше чисто пране; децата тичаха по алеите на Люксембургската градина. Ърнест работеше трескаво и макар да ми липсваше, когато отсъстваше, бях по-щастлива да оставам сама, отколкото преди.

Звучи странно, но за пръв път имах свой собствен проект. Всеки ден правех дълги разходки заради здравето си, опитвах се да се храня добре и си почивах. Купувах с метри мек бял бархет и часове наред шиех бебешки дрешки, седнала на припек. Вечер четях писмата на Абелар и Елоиза — любовна история, която ми допадаше много повече от разпадащото се семейство Фицджералд от епохата на джаза. Изпитвах надежда във всяко едно отношение, а пролетта постепенно премина в ранно лято. Коремът ми наедря, гърдите ми натежаха. Бях загоряла от слънцето, силна и доволна — по-съществена, както бе казала Шекспир — и започнах да вярвам, че най-накрая съм открила целта си.

Когато не се трудеше в стаичката на улица „Муфтар“, Ърнест прекарваше много време с Гъртруд. Разбира се, тя го съжалила, като узнала за изгубените ръкописи, но не проявила съчувствие към тревогите му за бебето.

— Така или иначе, ще се справиш. Ще си пробиеш път.

— Изобщо не съм готов — казал той.

Гъртруд го изгледала с присвити очи.

— Никога не съм чула някой мъж да е готов. Ще се справиш отлично.

— Какво се надяваше да чуеш? — попитах го аз, когато ми предаде разговора.

— Не знам. Мислех си, че може да ми даде съвет.

— И даде ли ти?

— Всъщност не. Нищо повече от „Направи го въпреки всичко“.

— Това е идеалният съвет за теб. Наистина ще го направиш въпреки всичко.

— Лесно ти е на теб. Само седиш и шиеш бебешки дрешки.

— И създавам бебето, много благодаря. То няма да падне от небето.

— Така си е — каза разсеяно той и отиде да работи.

Скоро след като се завърнахме в Париж, издателката на „Литъл Ривю“ Джейн Хийп прати на Ърнест писмо с молба да предложи нещо за следващия брой. Между изгубените ръкописи имаше една поредица миниатюри, озаглавена „Париж, 1922“. Всички започваха с думите „Аз видях“ и обрисуваха паметни, често жестоки моменти, които той бе видял или за които бе чел през изминалата година. Едно есе описваше гибелното падане на Шевър д’Ор в Отьой. Друго разказваше как чилийският любовник на Пеги Джойс се прострелял в главата, защото тя не искала да се омъжи за него. Всички бяха проследили трагичната история на актрисата от първите страници на вестниците, но погледът на Ърнест бе по-ярък и жив от вестникарските материали. Независимо дали се основаваше на сведения от първа ръка, или не, всяко есе беше въздействащо, брутално и напълно убедително. Ърнест вярваше, че никога не е писал нещо по-остро и силно, и Гъртруд споделяше мнението му. Той пишеше с боксови удари.

— Може би не искаш да го чуеш — каза Гъртруд, — но според мен загубата на всичко е благословия за теб. Ти се нуждаеше от свобода. Да започнеш от нулата и да създадеш нещо съвсем ново.

Ърнест кимна сериозно, но знаех, че изпитва страхотно облекчение. Аз също.

— Искам пак да опитам с парижките миниатюри за Джейн Хийп. Но не искам просто да възкреся труповете им. Новото си е ново. Мисля да ги стегна в абзаци, та наистина да се раздвижат. — Докато говореше, той гледаше лицето на Гъртруд и жадно попиваше нейното насърчение. — Всяка ще е не толкова есе, колкото миниатюрно нагнетяване и отпускане на напрежението.

— Непременно го направи — отсече тя и съвсем скоро той беше готов да й покаже една чернова, която описваше със свирепа напрегнатост смъртта на матадор. Вълнуваше се и държеше Гъртруд да я одобри, защото текстът се основаваше на история, която самата тя му бе разказала — за боевете с бикове в Памплона. Никой читател не би усетил, че той не е бил там.

— Това е изключително — възкликна Гъртруд. — Възпроизвел си го точно както беше.

— Такава ми беше целта — каза той, явно доволен от похвалата. — Но искам да усетя отблизо как протича боят с бикове. Ако отида на място, мога да събера материал за още есета. Майк Стратър има желание да дойде, Боб Макалмън също. Боб има много пари. Може да финансира цялото пътуване.

— Върви — каза Гъртруд.

— Трябва да отидеш — съгласих се аз. — Всичко сочи натам.

Когато се прибрахме вечерта, попитах дали мога да прочета всички миниатюри, които е написал досега, но желанието ми секна, щом стигнах до преживяванията му в Турция. Действието се развиваше на пътя за Карагач и наред с другото описваше как една жена ражда под дъжда като животно.

Върнах му ръкописите и ги похвалих до небето, както заслужаваха, но не се удържах и казах:

— Не трябва да криеш колко те плаши идването на бебето. Не и от мен.

— Естествено, че ме плаши. Как ще работя? Какво ще стане с хубавите ни моменти?

— Не е само това. Знам, че се страхуваш за мен.

— Малко.

— Моля те, недей. Нищо лошо няма да се случи.

— Откъде знаеш? Винаги може да стане нещо. Виждал съм го с очите си.

— Всичко ще бъде наред. Усещам го.

— Все едно, питах се дали не трябва да родиш в Торонто. Мога да си уредя назначение в редакцията на „Стар“. Казват, че там болниците били много добри, а аз ще имам редовна работа. Със сигурност ще ни трябват пари.

— Ти вече си чудесен татко — казах аз и лекичко го целунах по устните.

— Опитвам се да го искам. И да пропъдя тревожните мисли.

— И да грабнеш от живота колкото се може повече, преди бебето да е дошло.

— Да, това също.

Следващите месеци донесоха вихрушка от планове за Испания. Ърнест често се срещаше по кафенетата със Стратър и Боб Макалмън да планират маршрута, но незнайно защо се връщаше от тези срещи унил и раздразнен. Макалмън беше поет и приятел на Езра и Силвия. Беше женен за британската авторка Ани Елърман, която пишеше под псевдонима Брайър. Всички знаеха, че Ани е лесбийка, а Боб си пада повече по мъже, отколкото по жени. Бракът им беше чисто формален. От време на време Ани се сближаваше с поетесата Х. Д., една от „ученичките“ на Паунд, и макар че това явно не смущаваше Боб ни най-малко, Ърнест го вземаше присърце. Нямам представа защо. Обкръжаваха ни всевъзможни комбинации на сексуални двойки и тройки, затова не смятах, че хомосексуалността сама по себе си отблъсква Ърнест. По-скоро го дразнеше разпределението на властта. Ани беше богата наследница. Баща й беше корабен магнат, най-богатият човек в Англия. Макар че Боб също имаше пари, те изобщо не можеха да се сравняват с тези на Ани и оттук идваше впечатлението, че тя го държи на каишка и той се нуждае от нея, ако иска да просъществува новото му издателство „Контакт Едишънс“. Боб зависеше от Ани, а Ърнест можеше някой ден да зависи от Боб, ако искаше да бъде издаван. „Контакт Едишънс“ едва прохождаше, но се стремеше към величие и активно търсеше най-въздействащите и най-свежи творби.

Разбирането, че трябва да впечатли Боб, неминуемо подтикваше Ърнест да го обиди. Когато Боб, Ърнест и Майк Стратър потеглиха за Испания, Ърнест и Боб почти не си говореха. Пътуването стана неприятно в много отношения. Боб (с помощта на Ани) плащаше всички сметки и това извади наяве най-лошите черти на Ърнест. Той винаги беше критичен към богатите и мразеше да се чувства задължен някому. По-късно научих от Майк, че Ърнест незабавно се обявил за „експерт“ по пътешествията и непрестанно поучавал другите двама. Той обикна боевете с бикове още от първия миг. В писмата си до мен разказваше само за храбростта на тореадорите… и на биковете. Всичко било една велика и трогателна трагедия, която можеш да видиш и почувстваш тъй отблизо, че да ти настръхне косата.

Когато се върна след седмица, той преливаше от ентусиазъм. Тренираше с чаршаф из квартирата драматичните и театрални похвати, които бе научил в Ронда и Мадрид.

Заставаше отстрани на масата — единствения бик, с който разполагахме в момента.

— Докато матадорът гледа как животното се задава и не мисли за опасността, а само как да го повали правилно, цари невероятно спокойствие. Там е цялата красота. И цялата трудност, разбира се.

— Ще ми се да видя това — казах аз.

— Може би ще ти е трудно да гледаш — отбеляза той.

— Може би, но звучи като нещо, което не бих искала да пропусна. Боят с бикове може дори да се отрази добре на бебето.

— Да, ще стане истински мъж още преди да се роди.

— Защо си толкова сигурен, че е момче?

— Че какво друго да бъде?

Планирахме през юли да отидем на фиестата в Памплона, където бяха ходили миналото лято Гъртруд и Алис. Там била най-добрата арена с най-свирепите бикове и най-умелите тореадори. Макар че изразявах само вълнение от очакваното преживяване, Ърнест държеше да ме подготви за жестоките сцени.

— Не всеки може да го понесе — каза той. — Макалмън пи бренди през цялата първа корида. Всеки път щом бикът се втурнеше към конете, лицето му позеленяваше. Все повтаряше, че не си представя как някой може да харесва това, а ако го харесва, значи не е нормален.

— Като че ли не ви е писано да бъдете приятели.

— Може би, но, изглежда, двамата с Ани искат да издадат моя книга с разкази. Или може би разкази и стихотворения.

— Наистина ли? Ако го мразиш толкова много, защо искаш да ти издаде книгата?

— Все някой трябва да я издаде. Сега само трябва да я напиша, дявол да го вземе.

Цяла Памплона бе будна, когато посред нощ нашият автобус мудно навлезе в укрепения град. Улиците бяха тъй претъпкани с хора, че се чудех как изобщо напредваме, но танцьорите се отдръпваха като вълна пред боботещия двигател и пак запълваха празнината, щом отминехме. Продължихме да пъплим по тесните улички нагоре към площада и когато стигнахме там, ни посрещна такъв хаос от шум и движение — вихрени танци, музиканти с тъпани и тръстикови флейти, избухващи фойерверки сред облаци бял пушек, — че едва не си загубихме багажа. След като го стиснахме здраво и се добрахме до хотела, местата ни се оказаха заети от други хора, макар че Ърнест бе направил резервация преди седмици.

Излязохме пак на улицата и Ърнест ме остави да го чакам, докато потърси подслон. Гледах как тълпата го отнася и не хранех особена надежда да намери стая, камо ли да се върне при мен. Сякаш самите улици танцуваха и се местеха. Облегнах се на дебелата каменна стена и се опитах да устоя на потока от танцьори в синьо и бяло. Жените носеха пъстри широки поли. Те се въртяха, щракаха с пръсти и тропаха по паважа с черните си обувки. Косите им бяха разпуснати и красиви. Някои носеха дайрета или звънчета и макар че музиката ми се струваше хаотична, с пискливи звуци и бумтене на тъпани, което разтърсваше коленете ми, жените сякаш чуваха ясен ритъм и се движеха съвършено в такт с него, краката им се вдигаха едновременно, ръцете им изящно се виеха край бедрата. Мъжете носеха сини ризи и панталони, с червени кърпи на шиите и танцуваха на големи групи. Подвикваха си с радостни крясъци, които мигновено потъваха в глъчката.

Ърнест някак успя да си проправи път през лудницата. Върна се да ме вземе и макар че всички хотели бяха претъпкани от седмици, той бе намерил стая в една частна къща наблизо — шест нощувки срещу сума колкото двумесечен наем в Париж.

— Толкова много? — възкликнах аз. Прилоша ми, като чух колко е платил. — Нима можем да си го позволим?

— Горе главата, Дребосъче. Ще изкараме тия пари от есетата. Трябва да бъда тук. Чувствам го с невероятна сила.

Не можех да споря с инстинкта му, освен това бях грохнала от умора. С чувство на облекчение се настанихме в стаята, но в крайна сметка със същия успех можехме да останем цяла нощ на улицата както всички останали. Градът бе чакал цяла година тази седмица и тази радостна нощ. Хората сякаш можеха да танцуват вечно и ми се стори смешно, че идваме тук, за да избягаме от хаоса на парижкия Ден на Бастилията, когато местният празник бе също тъй буен, ако не и по-страховит.

Най-сетне към шест сутринта разбрах, че няма да има почивка. Станах от леглото и излязох на балкона. На улицата под мен имаше толкова хора, колкото и през нощта, ала изглеждаха по-съсредоточени. Наближаваше времето за надбягване с бикове, но аз нямаше как да знам. Влязох в стаята и тихичко се облякох, но Ърнест все пак се събуди от неспокойната дрямка, а когато излязохме заедно на балкона, отекна топовен гърмеж. Видяхме белия дим да се разсейва над площада, после тълпата започна да пее. Нашата стая имаше идеално разположение. Можехме да виждаме и чуваме всичко, застанали до парапета. Група мъже и момчета запя страстна песен на испански. Не разбирах нито дума, но и не беше необходимо.

— Мисля, че пеят за опасността — казах на Ърнест през шумотевицата.

— Щастливата опасност — отвърна той. — Вълнува ги възможността да се подложат на изпитание. Да видят дали могат да надбягат страха си.

Той знаеше, че скоро ще пуснат биковете. Гъртруд и Алис му бяха описали най-подробно какво са видели на миналогодишната фиеста, Майк Стратър също. Но Ърнест не приемаше само да слуша какво е било; искаше да го опознае отблизо. И знам, че ако не бях там с него, той изобщо нямаше да стои на балкона. Искаше да е долу, на площада, и да се подготвя за тичането.

— Вива Сан Фермин — крещеше тълпата. — Гора Сан Фермин!

Оръдието гръмна отново, когато пуснаха биковете, и ние видяхме бегачите да се задават стремглаво по павираните улици. Всички бяха облечени в бели ризи и панталони, с яркочервени кърпи на поясите и вратовете. Някои носеха вестници, за да отпъждат биковете, и израженията на всички бяха блажени. Шест бика се носеха след бегачите с тъй мощен тътен, че къщата се разтресе. Копитата им кънтяха по камъните, масивните им черни глави се свеждаха ниско, готови да убиват. Някои от мъжете бяха застигнати и трябваше да се изкатерят през барикадите, издигнати от двете страни на улицата. Зрителите се пресягаха да им помогнат в бягството, но из въздуха витаеше осезаемо напрежение — тълпата очакваше да види дали някой нещастник няма да се окаже недостатъчно бърз или пъргав.

Този ден никой не бе намушкан, или поне ние не видяхме, и аз изпитах дълбоко облекчение, когато биковете благополучно стигнаха до арената. Целият ритуал трая само няколко минути, но чак сега осъзнах, че съм спряла да дишам.

Закусихме с чудесно сладко кафе и кифлички, после се опитах да подремна в стаята, докато Ърнест обикаляше улиците на Памплона и записваше видяното. За него всичко бе поезия — сбръчканите лица на старите баски с еднакви сини барети. Младежите носеха широкополи сламени шапки и мъкнеха на рамо ръчно изработени мехове за вино, а ръцете и гърбовете им бяха мускулести от тежкия труд. Ърнест се прибра развълнуван и описа как обядвал идеално препечена пъстърва, пълнена с пържена шунка и лук.

— Никога не съм ял по-вкусна риба. Обличай се. Трябва да я опиташ.

— Наистина ли искаш да се върнеш в същото ресторантче и да ме гледаш как ям?

— Няма да гледам. Ще си поръчам пак.

По-късно следобед, когато започна първият бой, ние седяхме на най-добрите места, почти до самото действие. Ърнест бе платил надбавка, за да е сигурен, че ще виждаме всичко, но същевременно държеше да ме предпази.

— Не гледай сега — каза той, когато първият конник заби дългата назъбена бандерила в плешката на бика и шурна кръв. Каза го пак, когато първият кон бе намушкан жестоко, и още веднъж, когато чудесният млад тореро Никанор Вилялта уби бика с изящен и точен удар. Но аз гледах.

Седяхме там цял следобед, видяхме смъртта на шест бика и през цялото време гледах, слушах и се чувствах увлечена от всеобщия вихър. Между схватките бродирах бяла памучна завивка за бебето.

— Изненадваш ме — каза Ърнест към края на деня.

— Така ли?

— Не са те учили да гледаш такива неща. Очаквах да ти призлее. Извинявай, но така си мислех.

— И аз не знаех как ще се чувствам, но сега мога да ти кажа. Силна и в безопасност.

Бях стигнала до края на реда бодове и вързах красив плосък възел, както ме бе учила майка ми като малка. Докато приглаждах с пръсти конеца, доволна от работата си, неволно си помислих колко шокирана би била мама, ако ме видеше сред тази страст и буйство как изобщо не трепвам, а ги приемам за нещо съвсем естествено.

— Като дете бях безстрашна. Разказвала съм ти.

Той кимна.

— Мисля, че нашите бяха доволни, когато загубих смелостта си.

— Не знам дали някога си я губила истински. Сега я виждам в теб.

— По-силна съм заради бебето. Усещам го как се движи, когато отекват тръбите и тълпата реве. Изглежда, че му харесва.

Ърнест се усмихна с нескрита гордост, после каза:

— Семействата могат да бъдат зли, но не и нашето.

— Нашето бебе ще знае всичко, което знаем ние. Ще бъдем много откровени и нищо няма да крием.

— И няма да го подценяваме.

— Или да го караме да се бои от живота.

— Списъкът май взе да става дълъг — каза Ърнест и двамата се разсмяхме щастливо, окрилени от мечтите.

Късно вечерта, когато отново будувахме заради фойерверките, барабаните и танците, Ърнест попита:

— Какво ще кажеш да кръстим бебето Никанор?

— С такова име ще бъде чудесен тореро. Няма как да не бъде.

Той ме прегърна.

— Добре се позабавлявахме, нали?

— Още не е свършило.

— Да, но мисля, че трябва да се стегна за идването на бебето. Ще печеля пари, ще бъда татко и няма да имам време да мисля какво искам.

— През първата година може би, но няма да е вечно така.

— Значи жертвам една година. После то ще трябва да си поеме теглото заедно с нас.

— Никанор — казах аз. — Чудесно звучи, нали?

— Да, но не означава, че дребосъкът ще получи повече от година.

25

Исках пъпеш, парче хубаво сирене, кафе, конфитюр и гофрети. Толкова бях огладняла от тези мисли, че не можех да спя.

— Гофрети — изрекох аз призори към извития гръб на Ърнест. — Чудесно ще е, нали?

Когато той не се събуди, повторих по-високо, сложих ръка на гърба му и приятелски го побутнах.

— Стига си викала — каза той и се изтъркаля от леглото. — Ето че отлетяха.

— Кой отлетя?

Той седна на ръба на дюшека и се почеса по коляното.

— Точните думи за есето.

— О, съжалявам тогава — казах аз.

Гледах го как се облича и тръгва към кухнята. Чух как кафето кипна и от миризмата огладнях още повече. Чух го да си налива кафе, после столът изскърца, когато той седна на масата. Тишина.

— Какво ще кажеш за няколко гофрети? — подвикнах аз от леглото.

Той изпъшка и бутна стола назад.

— Пак се започва.

Месеците ни пришпорваха. Чакахме детето в края на октомври, а трябваше да заминем за Канада към края на август. Оставаха ни около шест седмици да намерим квартира и да се подготвим. Ърнест работеше упорито и все повече се тревожеше. Беше изпаднал в паника, че няма да напише навреме останалите миниатюри за Джейн Хийп и „Литъл Ривю“. Работеше над пет нови творби едновременно и всяка описваше един или друг аспект на боя с бикове. Когато се прибираше от ателието, често му трябваха няколко питиета едно след друго, преди да ми разкаже за работата си, която вървеше добре, но тя сякаш го изцеждаше до краен предел.

— Мъча се да предам динамиката — казваше той. — Да следвам действието и да не се изкушавам да вмъквам каквото усещам. Изобщо да не мисля за себе си, а за онова, което стана. Там е истинската емоция.

Това беше една от най-новите му идеи за писането и тъй като миниатюрите щяха да я подложат на изпитание, той се съсипваше, за да ги напише както трябва. Не се съмнявах, че ще бъдат съвършени, но междувременно ми бе трудно да го гледам така преуморен.

Освен това той работеше къртовски над коректурите за Боб Макалмън. Въпреки дрязгите им в Испания Боб удържа на думата си да издаде книга на Ърнест в „Контакт Едишънс“. Книгата щеше да се нарича „Три разказа и десет стихотворения“ и макар че изгаряше от вълнение, Ърнест се боеше, че няма да приключи навреме с коректурите. Работеше на свещ до късно през нощта; когато най-сетне свърши и изпрати всичко на Макалмън, дойде време за сбогуване.

На поредица от печални вечери се срещнахме със семейства Стратър и Паунд, със Силвия, Гъртруд и Алис и всеки път обещавахме, че ще се върнем след година, когато детето бъде готово за пътешествие.

— Гледайте да не е по-дълго — каза злокобно Паунд. — Изгнанието натоварва ума.

— Не е точно изгнание, нали? — каза Ърнест.

— В такъв случай чистилище — отстъпи Паунд.

— Това вече е по-мека дума, стига да нямаш предвид Стария завет — изръмжа Ърнест.

Десет дни по-късно се качихме на кораба.

В началото на септември пристигнахме в Квебек, а когато се добрахме до Торонто, ни очакваше ентусиазирана бележка от Джон Боун и още една от Грег Кларк, репортер и стар приятел на Ърнест, който сърдечно ни приветстваше в града. Сякаш всички изгледи бяха добри, но когато отиде на работа на 10 септември, Ърнест узна, че прекият му началник няма да бъде Боун, както очакваше, а заместник главният редактор на „Стар“ Хари Хайндмарш. Ърнест знаеше, че отношенията им ще са трудни. Хайндмарш беше тежък — както телесно, така и в делата и думите; обичаше да притиска хората.

— Моментално ми взе мярката — каза Ърнест, когато се върна в стаята ни в хотел „Селби“. — Преди да съм изрекъл и три думи, реши, че се правя на много важен. — Той крачеше напред-назад и се мръщеше. — А какво да кажем за него? Ако не беше женен за дъщерята на издателя, щеше да мете тротоарите.

— Сигурна съм, че ще разбере колко си великолепен — успокоих го аз.

— Надявай се. Изглежда, е решил да ме третира като зелен новобранец. Няма да ми даде рубрика и ме праща извън града.

— Кога?

— Довечера. В Кингстън, да пиша за някакъв избягал затворник. Пътят е само пет-шест часа с влака, но не знам колко ще се задържа там.

— Хайндмарш знае ли, че бебето може да се роди всеки момент?

— Мисля, че това не го интересува.

Изпратих Ърнест с целувки и уверения, че всичко ще бъде наред. Той ме накара да се закълна, че ще потърся подкрепа, и аз наистина го послушах. Грег Кларк имаше прекрасна съпруга на име Хелън, която сърдечно прие да ми помогне в търсенето на квартира. Парите бяха проблем за нас както винаги, дори още повече, защото пестяхме всеки цент за бебето. Не можехме да си позволим най-хубавите квартали, които ми препоръча тя, но на Батхърст стрийт открихме прилично жилище на четвъртия етаж. Беше апартамент с преходни стаи и имаше вана с лъвски крака в банята и легло с подемен механизъм в спалнята, вмъкната между кухнята и хола. Макар че му липсваше топлина и чар, жилището предлагаше изглед към част от имението на Конабъл.

Ърнест се познаваше с Ралф и Хариет Конабъл от времето непосредствено след войната, когато бе дошъл в Торонто да търси работа като журналист. Ралф притежаваше канадската верига магазини за евтини стоки „Улуърт“ и от наша гледна точка беше божествено богат. Щом узнаха, че сме им съседи, той и жена му бяха много мили към мен, а аз се радвах, че ще мога да разчитам на някого, защото датата наближаваше.

Ърнест се върна от Кингстън уморен и раздразнен, после само след няколко дни пак замина да пише за мините в басейна Съдбъри, два пъти по-далеч от Кингстън. Едва му остана време да огледа апартамента.

— Ох, коте, чувствам се ужасно. Няма да съм тук да ти помогна при настаняването.

— Работата не е много. Ще наема някого за пренасянето.

— Започвам да си мисля, че сглупихме с идването си тук. Ти си сама през цялото време. Аз работя като роб и защо? За някоя и друга новина от пущинака. Пълен провал.

— Знам, че си претоварен, но всичко ще се осмисли, когато дойде бебето.

— От сърце се надявам да си права.

— Права съм. Ще видиш — казах аз. И го целунах за сбогом.

Вярно, до голяма степен говорех така за собствено успокоение, но бях убедена, че ще си е струвало да дойдем в студения и самотен Торонто, ако бебето се роди здраво. Междувременно се опитвах да придам уют на новото жилище. От Париж бяхме донесли сандъци с дрехи, съдове и картини. Наех чистачката и стария портиер да ги пренесат до четвъртия етаж. Нямахме много багаж и през първите седмици, докато Ърнест кръстосваше Онтарио като търговски пътник, аз лагерувах върху повдигащото се легло, омотана в одеяла, защото времето застудяваше, и дочитах писмата на Абелар и Елоиза.

Жадувах за каквото и да било развлечение и беше лесно да се потопя в техните думи и тяхната история. През някои дни ставах само за да направя чай или да затисна с одеяла процепите под прозорците и вратите, откъдето се промъкваше студ. Освен това пишех писма до парижките приятели, които ни липсваха, и до роднините в Щатите. Фони се опитваше да изрази радост за бебето, но в много отношения беше на път да рухне. Роланд бе преживял нервна криза и се възстановяваше в психиатрична болница в Масачузетс. Това е много реномирано заведение, пишеше Фони. Но децата са объркани и питат дали той някога ще се прибере у дома. Не знам какво да им кажа. Мъчно ми беше за тях, но станалото не ме изненада. Отношенията им открай време бяха твърде напрегнати, също както между родителите ни. А когато напрежението е тъй силно за толкова продължително време, неизбежно е нещо да се пречупи.

Писах и на родителите на Ърнест. Той беше твърде зает, за да отговаря на писмата им, но неприязненото им отношение към тях имаше дълбоки корени. Не искаше те да се месят в живота му, особено Грейс. Мисля, че когато заминахме за Париж, той за пръв път се почувства свободен да преоткрие себе си. Неговите родители му напомняха откъде е започнал — нещо, което той би желал да отхвърли напълно. Разбирах тази потребност от независимост, но до идването на бебето оставаха само няколко седмици, а Ърнест не им бе казал и дума. Чувствах, че имат право да знаят, и продължавах да му го напомням, когато се прибираше за кратко между две командировки.

— Ще го направя, щом настояваш — съгласи се накрая той. — Но това е грешка. Те просто ще дойдат да душат наоколо като вълци.

— Не говориш сериозно.

— И още как! Можеш ли да си представиш, че майка ми няма да се наложи във всичко, свързано с бебето, и няма да ни обсипва с мнения и съвети? Не се нуждаем от нея. От никого не се нуждаем.

— Тя и Кларънс ще се радват на най-малката възможност да ни помогнат.

— Нека помагат тогава, но няма сам да си търся белята.

— Добре — съгласих се аз, но бях благодарна, когато те реагираха на телеграмата му бързо и екстравагантно, изпращайки сандъци, пълни със сватбените подаръци, които бяхме оставили при тях, както и мебели от нашия някогашен апартамент на Диърборн стрийт. Не бяха особено хубави, но като имахме свои вещи наоколо, жилището ни на Батхърст стрийт не приличаше толкова на временна квартира. И всичко пристигна в най-подходящия момент.

През първата седмица на октомври Хайндмарш отново прати Ърнест в командировка, този път да отразява пристигането на британския премиер Дейвид Лойд Джордж в Ню Йорк.

— Това ми прилича на отмъщение — казах аз, докато го гледах как си приготвя багажа.

— Мисля, че мога да го понеса — отвърна Ърнест. — А ти?

— Според лекаря имаме време до края на месеца, може би до началото на ноември. Дотогава ще се върнеш.

— Това е последното пътуване — отсече той и затръшна капака на куфара. — Ще помоля Джон Боун да вразуми Хайндмарш.

— Ако Боун се намеси лично, той ще трябва да отстъпи, нали?

— Това е идеята. И да се грижиш добре за малкото котенце.

— Обещавам.

— И за мама котка също.

— Да, но побързай. Влакът няма да те чака.

Няколко дни по-късно, на 9 октомври, Хариет Конабъл се обади да ме покани на вечеря.

— Бих дошла с радост — отговорих аз. — Но напоследък съм толкова наедряла, че нищо не ми става. Ще трябва да се омотая с покривки за маса.

— Сигурна съм, че много ще ти отиват, скъпа — засмя се тя. — Ще пратим кола да те вземе в осем.

В крайна сметка останах доволна, че тя настоя. През целия следобед бях усещала нещо, което наричах „лошо храносмилане“. Разбира се, беше много повече от това. Тялото ми се подготвяше, но аз се опитвах да не му обръщам внимание. Мислех си, че ако запазя спокойствие и не се претоварвам, бебето ще изчака до завръщането на Ърнест. Изядох си вкусната супа тихичко като мишка, после седях на разкошното кадифено канапе на семейство Конабъл и слушах как Хариет свири „Ще те върна у дома, Катлийн“, без дори да потропвам с крак. Но, разбира се, бебето идваше, независимо дали бях готова, или не, и с напредването на вечерта това ставаше все по-очевидно.

— Хадли, скъпа, мисля, че не се чувстваш добре — каза Ралф Конабъл, когато вече не можеше да си затваря очите за моето напрегнато и сериозно изражение.

— Нищо ми няма — отвърнах аз, упорита докрай, но веднага след това се разплаках. Емоциите ми изведнъж бликнаха през бента, който бях изграждала тъй усърдно. Болката ставаше непоносима. Превих се на две и затреперих.

— О, горкото ми момиче! — каза Хариет. — Недей да се тревожиш за нищо. Ще ти осигурим най-добрите грижи.

Откараха ме до болницата. Хариет галеше ръката ми и шепнеше утешително, а Ралф караше като бесен. Над улиците се разливаше бледото сияние на газовите фенери.

— Ще се опитате ли да се свържете с някого в „Стар“? Сигурно има начин да съобщят на Ърнест.

— Ако трябва, ще преобърнем света — увери ме Хариет. — Мисля, че все още има малко време.

Не, нямаше време. Половин час по-късно бях облечена с болнична престилка и лежах на хирургическата маса, а лекарят и няколко медицински сестри ме насърчаваха да напъвам. Затова бяхме дошли в Торонто — за да мине всичко под надзора на тези способни и добре обучени професионалисти. В Париж щях да имам акушерка, която изварява инструментите си на собствената ми печка. Дори в Щатите лекарите едва започваха да осигуряват болнични раждания. В Мичиган бащата на Ърнест все още ставаше посред нощ за спешни повиквания и макар да знаех, че жените открай време са раждали у дома — моята майка със сигурност, както и майката на Ърнест, — тук се чувствах много по-сигурна. Особено когато напъването не даде никакъв резултат.

Напрягах се два часа, докато шията ме заболя и краката ми затрепериха от усилието. Накрая ми дадоха етер. Вдъхнах миризмата на прясна боя от маската върху носа и устата ми. След това вече не чувствах нищо, докато не се събудих от мъглата и не видях сестрата да държи добре омотано вързопче. Това бе моят син, увит в слоеве син вълнен плат. Гледах го със сълзи на радост. Беше съвършен от розовите раковини на добре оформените уши и плътно затворените очи до тъмнокестенявата косица с пухкави бакенбарди. Чувствах се отчаяна, че Ърнест е изпуснал раждането, но тук беше неговият син — жив, здрав и неописуемо прекрасен. Нищо друго нямаше значение.

Когато рано на другата сутрин Ърнест най-сетне пристигна задъхан и обезумял, аз седях в леглото и кърмех бебето.

— О, господи — проплака Ърнест още на прага. — Щях да умра от тревога, Мъниче. Получих телеграма, че бебето се е родило и е добре, но нямаше нито дума за теб.

— Миличкият ми! Виждаш, че съм добре. Всичко мина като по вода и ела да видиш този юнак. Не е ли чудесен?

Ърнест пристъпи към мен и внимателно седна на ръба на дюшека.

— Вижда ми се ужасно малък. Не те ли е страх, че можеш да сбъркаш нещо?

Той докосна с пръст ръчичката на детето, нашарена с тънички вени.

— Отначало се страхувах, но то всъщност е много здраво. Мисля, че все пак боят с бикове му се отрази. Изскочи като същински тореро.

— Джон Хадли Никанор Хемингуей. Прекрасен е. А ти си невероятна, че се справи тъй добре.

— Чувствам се изненадващо бодра, но ти изглеждаш ужасно. Не спа ли във влака?

— Опитах се, но имах ужасното чувство, че си в опасност.

— Бях в добри ръце. Семейство Конабъл положиха толкова грижи. Много сме им задължени.

— Може би все пак не сбъркахме, че дойдохме в Торонто.

— Разбира се, че не сбъркахме. Казах ти, всичко ще придобие смисъл.

— Толкова съм уморен, че заспивам прав.

Посочих му стола в ъгъла.

— Спи тогава.

— Хайндмарш ще се чуди къде съм.

— Нека се чуди. Сега си татко.

— Можеш ли да повярваш?

Усмихнах се и не казах нищо, а той се сгуши на стола, наметнат с одеяло, и заспа дълбоко. Вече са двама мъже, помислих аз с дълбоко задоволство. И двамата мои.

26

По-късно същата сутрин Ърнест прати куп телеграми, известяващи колко добре е минало всичко. Безмерно се гордееше от бързината, с която бях родила бебето, и аз също бях доволна от себе си. Вярно, лекарите и етерът ми помогнаха, но се преборих стоически с изпитанието, макар от Ърнест да ме деляха стотици километри.

Той тръгна на работа, готов да бъде скастрен от Хайндмарш, но положението се оказа по-лошо, отколкото предполагаше. Хайндмарш не го изчакал в кабинета си, а го унижил пред всички, заявявайки, че трябвало да предаде материала, преди да отиде в болницата. Това беше смешно, разбира се, но когато ми разказа цялата история вечерта, след като я бе обсъдил с Грег Кларк на няколко чаши бърбън, Ърнест все още кипеше от обида и гняв.

— С Торонто е свършено. Не можем да останем тук.

Алкохолът не го бе успокоил и аз се боях, че дежурната сестра ще дойде да го изпъди, преди да съм чула всичко.

— Непоправимо ли е?

— Повече от непоправимо. Негодникът не си мереше приказките, а аз казах неща, които сигурно ще се повтарят години наред.

— Уволни ли те?

— Прехвърли ме в „Уийкли“. Не че ще приема. Как мислиш, кога ще можеш да пътуваш отново?

— След няколко дни ще съм добре, но бебето не може да пътува през близките месеци. Ще трябва някак да изтърпим.

— Мога да го убия този мръсник. Нищо чудно това да уреди нещата.

— Не задълго.

Той направи гримаса, тръшна се на стола и крачетата изскърцаха по пода.

— А къде е малчуганът? Искам пак да го видя.

— Спи в детската стая. И ти би трябвало да поспиш. Прибирай се у дома. Утре ще мислим.

— Какво има да мислим? Свършено е, казах ти.

— Недей да се тревожиш сега. Просто се прибери и пийни малко сода. Иначе ще се събудиш с адско главоболие.

Не хукнахме веднага към Париж само защото не можехме. Бебето наистина бе прекалено малко за презокеанско пътуване, освен това бяхме похарчили спестяванията си за преместването. Имахме и куп болнични сметки за плащане. Не ни оставаше нищо друго, освен да стиснем зъби и да издържим — „като бито псе“, както обичаше да казва Ърнест. Той прие новото назначение и макар че вече не работеше под прякото ръководство на Хайндмарш, все още усещаше сянката му. При всяко калпаво поръчение се чудеше дали не е дело на Хайндмарш — например, когато го пратиха в зоологическата градина да отрази идването на бял фазан.

— Фазан, Мъниче. Искат да ме убият. Смърт чрез унижение — най-гадната на света.

— Може би — казах аз. — Но не могат. Прекалено си силен.

— Не съм сигурен.

Зимата в Торонто дойде със снегове и виелици. За разлика от влажната и сива парижка зима тази тук беше свирепо бяла и безмилостна. Вятърът с лекота пронизваше палтата и завивките ни и си проправяше път до всяко кътче на апартамента, където аз и бебето лагерувахме около радиатора. Слагах вода да ври, за да поддържам въздуха влажен, и свикнах да обличам палтото на Ърнест, когато кърмех. Изобщо не извеждах бебето навън и наех жена да го гледа, когато отивах на пазар. Вечер Ърнест се дотътряше у дома чак по тъмно и изглеждаше все по-изтощен и потиснат. Възхищаваше се, когато му разказвах за всяко ново постижение на бебето — например как ми се усмихваше в банята; как надигаше главичка като шампион, — но в онзи момент му бе трудно да се радва на каквото и да било.

— Не виждам как ще изкарам цяла година по тоя начин — каза той.

— Знам, изглежда невъзможно. Но когато остареем и грохнем, тази година ще ни се вижда като един миг.

— Не става дума за унижението да пиша на теми, които са под достойнството ми. Това е дреболия. Но изобщо да не работя над своите неща, когато само това искам. Усещам как материалът се вкисва в мен. Не го ли напиша скоро, ще го загубя завинаги.

— Остани буден и почвай да пишеш още сега. Ще ти направя силно кафе.

— Не мога. Прекалено съм уморен, за да мисля. Понякога ми идва сутрин. Пътувам с трамвая и усещам как напират думи за разказ, но трябва да ги пропъдя и да вървя на работа. А в края на деня не са останали никакви думи. И сме толкова далеч от всичко. Не знам кой какво пише и кое е важно.

— Да, но си намери добри приятели. Ти харесваш Грег Кларк. Това е късмет.

— Харесвам Грег, но той не се боксира и нищо не знае за конните състезания. Освен това никога не съм го виждал пиян.

— Не всички носят на пиене като теб.

— Все пак не вярвам на човек, когото не съм видял на градус.

След ноември дойде декември и настроението на Ърнест спадна застрашително. Не спеше добре, а нощното будене на бебето влошаваше още повече положението. Пристигнаха екземпляри от „Три разказа и десет стихотворения“ и Ърнест изпрати няколко на Езра, Гъртруд, Силвия и на родителите си в Оук Парк. После зачака похвали. Всеки ден нетърпеливо търсеше отзиви из вестниците и списанията, но там нямаше и намек за съществуването на книгата. Щом светът не знае за една книга, има ли я изобщо? Ърнест имаше брой на „Литъл Ривю“ с неговите миниатюри за бикоборците и понякога ги прелистваше навъсен.

— Не знам дали съм същият писател, който създаде това. Дявол да го вземе, та аз изобщо не пиша.

Не можех да му кажа, че според мен излишно драматизира, защото той наистина страдаше дълбоко за изгубения си писателски живот. Нуждаеше се от мен, за да му давам топлина, обич и здрава връзка със земята; нуждаеше се от работата си, за да не полудее. В това отношение не можех да му помогна. Можех само да наблюдавам и да се тревожа, че животът ни е натоварен с тревоги във време, когато трябваше да сме безкрайно щастливи.

— Беше ужасна грешка да дойдем тук — заяви той една вечер, след като се прибра в особено мрачно настроение.

Вече не можех да понеса страданията му.

— Прав си — отвърнах аз. — Беше грешка да дойдем. Ще се върнем в Париж и ще се отдадеш изцяло на писането.

— С какви пари?

— Не знам. Просто ще го направим.

— Твоят попечителски фонд носи само две хиляди на година. Не виждам как ще се справим без моите доходи.

— Ако не можеш да пишеш, аз и бебето ще ти бъдем в тежест. Ще ни намразиш. Как можем да живеем така?

— Да, здравата сме закъсали.

— Нека го погледнем по друг начин. Може да бъде приключение. Нашият голям риск. Може да изплуваме в крайна сметка.

— Не знам какво щях да правя без теб, Мъниче.

— Купи билети. Аз ще телеграфирам на вашите за пари. Те имат желание да ни помогнат.

— Искат да съм им задължен. Няма да приема.

— Недей тогава. Аз ще приема заради бебето.

— Ами ако напиша една последна поредица за „Уийкли“? Ще се изгърбя за десетина материала, после подавам оставка. С тия пари и нещичко от Оук Парк може да съберем около хиляда долара. И ще се молим да ни стигнат.

— В общи линии не ни трябват повече.

Точно след първи януари 1924 г., щом сметнахме, че за бебето е безопасно да пътува, ние се качихме на влака за Ню Йорк и оттам продължихме към Франция с кораба „Антония“. Бяхме започнали да наричаме бебето Бамби, защото изглеждаше дебеличко и пухкаво като плюшено мече. На кораба го увивах в одеяла, говорех му и го оставях да си играе с косата ми, а горе на палубата Ърнест хващаше който му падне и почваше да реди носталгични спомени за Париж. Аз бих останала в Торонто година или пет, ако трябваха толкова, за да осигурим хубав дом за Бамби, но това нямаше да ми струва толкова, колкото на Ърнест. Някои мъже сигурно биха могли да преглътнат гордостта си и да изтраят известно време, но той рискуваше да се срине завинаги. Нямахме представа как ще се справим в Париж, но не можех да се тревожа за това. Сега Ърнест се нуждаеше от мен и трябваше да съм силна заради двама ни. Бях готова безропотно да пестя и да търпя лишения, защото изборът беше мой. Избирах него — писателя в Париж. Вече никога нямаше да имаме невзрачен живот.

27

— Канехме се да отсъстваме една година — каза Ърнест на Гъртруд при първото ни посещение в апартамента й след завръщането, — но в Канада четири месеца са си цяла година.

— Приключил си с журналистиката, това е най-важното — отвърна Гъртруд. — Време е да се захванеш и да напишеш каквото ти се полага.

— Бога ми, готов съм — изпъшка той и си наля още ликьор от круша.

Двамата продължиха в същия дух, подклаждайки взаимно енергията и ентусиазма си, а аз гледах Алис. Струваше ми се стегната и самовглъбена и се питах дали не е нещастна от завръщането на Ърнест; дали в наше отсъствие не е свикнала да има Гъртруд само за себе си. Вярно, около Гъртруд вечно кръжаха хора, търсещи нейното внимание и одобрение, но между нея и Ърнест имаше нещо особено мощно — почти като при близнаци със свой собствен език, които са настроени на една вълна и не чуват никого, освен себе си. Аз също го чувствах и макар понякога връзката им да ме нараняваше, вече дори не помнех какво е да съм самотна. Бебето се нуждаеше изцяло от мен. Обръщаше се към моя глас, ръцете ми го люлееха най-уютно или го разтриваха и потупваха по гръбчето, когато се събуждаше нощем. Бях жизнено потребна за него… и за Ърнест. Сега аз движех всичко.

Не ще и дума, майчинството може да бъде изтощително. Вечно бях недоспала и понякога нямах енергия да си измия косата или да хапна нещо по-сложно от хляб и масло. Но когато Бамби сучеше, стиснал в юмруче плата на роклята ми, вперил меки бездънни очи в моите, сякаш съм център на неговата вселена, аз неволно се разтапях и сливах с него. А когато Ърнест се прибираше след дълъг работен ден и по вида му разбирах, че прекалено много е бил сам със себе си, се чувствах също толкова потребна. Той се нуждаеше от мен и от Бамби; без нас нямаше да може отново да се почувства цял.

Семейният ни живот беше най-безметежен, когато оставахме сами в края на деня и прехвърляхме мостове един към друг. Но това влизаше в остро противоречие с бохемския дух на Париж. Гъртруд и Алис имаха прекрасно отношение към Бамби. Подариха му малка сребърна дрънкалка и плетени търлъчки. Когато дойде време да го кръстим, донесоха шампанско и захаросани бадеми, а Гъртруд дори склони да му стане кръстница. Но, изглежда, не всички приятели имаха ясна представа как да ни възприемат, след като вече сме обременени с дете. Паунд и Шекспир идваха в нашия апартамент за едно питие късно вечер или си уговаряхме среща в кафене, ако намерехме кой да гледа Бамби, но Паунд даваше ясно да се разбере, че бебетата не са добре дошли в неговото студио. Не защото ще вдигат шум или ще цапат, а по принцип.

— Просто не вярвам в децата — казваше той. — Без да се засягаш, Хадли.

Той ни помогна в нелеката задача да намерим втория си апартамент в Париж. Доларът губеше позиции спрямо франка, а ние наивно не бяхме предвидили това. По-рано живеехме толкова евтино, че очаквахме да продължим по същия начин с три гладни гърла вместо две, но наемите бяха скочили до небето. Когато най-сетне намерихме нещо приемливо, трябваше да плащаме три пъти повече, отколкото на „Кардинал Льомоан“. Но нямахме избор. С болка на сърце връчихме първата месечна вноска, паркирахме бебешката количка на двора до камарата въглища и решихме, че си имаме дом.

Това беше апартаментът до дъскорезницата на улица „Нотър Дам де Шан“ — „Дърводелския таван“, както скоро взеха да го наричат приятелите ни. Шумът и прахът понякога ставаха непоносими, но квартирата имаше много по-добро разположение от старата над танцовия салон. Беше съвсем близо до апартамента на Гъртруд и Алис, до Люксембургската градина и на един хвърлей от булевард „Монпарнас“ и най-добрите кафенета.

Някога Ърнест се възмущаваше от писателите, които работят в кафенета, и ги наричаше измамници, целящи единствено да привличат вниманието, но сега той самият започна да ходи там. Донякъде го правеше от практични съображения. Нуждаеше се от спокойствие и тишина, а на Бамби тъкмо му никнеха зъби и често плачеше. Но щом започна редовно да работи в „Клозери де Лила“, той с изненада откри, че предпочита това пред самотното писане в стаята — мълчалив робски труд, както обичаше да казва. А и там беше по-топло и по-уютно. Ако искаха, приятелите му можеха да го намерят и винаги имаше с кого да подхване вълнуващ разговор или да си пийне, когато привършеше с писането.

Понякога казваше, че се кани да започне нов роман, но още не бе открил подходяща идея. Все по-ясно разбираше, че вариантът, изгубен заедно с другите ръкописи в куфара, също не е бил истинският роман, независимо колко труд е вложил и колко е искал да го създаде. Въпреки това не смееше пак да се захване с нещо тъй голямо и поглъщащо цялото му време. Щеше да изчака и междувременно да пише разкази.

— По един разказ за всичко, което знам — каза той. — Което знам истински, с костите и вътрешностите си.

Когато го изрече, се запитах какво знам аз в този смисъл и можех да отговоря само едно — живота ни с Ърнест и Бамби. Да, беше срамно старомодна идея и ако я признаех пред която и да било жена из кафенетата в Монпарнас, щях да бъда пропъдена с присмех. От мен се очакваше да имам собствени идеи и амбиции, да бъда невероятно жадна за всевъзможни преживявания и новости. Но аз не бях жадна; бях доволна.

Дните ми бяха по-богати и по-смислени. Бамби беше прелестен и когато се разхождахме по два пъти дневно, възхитени минувачи често ни спираха да си побъбрим. Френският ми беше все така тромавичък, но едно щастливо бебе е идеалният стимул за разговор, дори и еднопосочен. Гукането му печелеше на пазара по някоя ябълка или круша и дори когато от време на време го водех в кафенетата, за да обядваме с Ърнест, Бамби очароваше всички. Някои наши приятели може и да се притесняваха, но непознатите неминуемо изпадаха във възторг.

Тази пролет съпрузите Паунд заминаха за Рапало както винаги, но дори и от разстояние Езра уреди на Ърнест работа при Форд Мадокс Форд като заместник-редактор на „Трансатлантик Ривю“. Форд имаше мрачен и тесен кабинет на Ке д’Анжу и през един ранен февруарски ден Ърнест тръгна натам с протритите си обувки и опърпаното сако, но зареден с боен дух. Нямаше да изкарва пари, но искаше издателския опит и връзки. Не можеше обаче да признае това пред Форд, защото не понасяше да бъде в губеща позиция, особено когато печелившата е непостижима. Романът на Форд „Добрият войник“ бе получил много ласкави отзиви. Той имаше и други романи, освен това издаваше Йейтс, Томас Харди, Джоузеф Конрад и други автори в основаното от него списание „Инглиш Ривю“. Отгоре на всичко беше джентълмен с пари и родословие — непоносима за Ърнест комбинация. Той се прибра от срещата, мърморейки, че с тези назадничави вкусове е истинско чудо как Форд не пада по гръб.

— Значи не е толкова модерен. И защо трябва да бъде? Аз не съм.

— Да, не си модерна, котенце. Но пък си хубава, добра и страхотна майка. Онзи Форд е надут до пръсване и не говори, а хрипти. Звучи толкова зле, че усещаш как всяка дума трябва да плува от дробовете до устата му.

— Много си красноречив, малкият. Моля те, кажи ми, че все пак си приел работата.

— Приех я, естествено. — Той се усмихна широко и лукаво и посегна да си поиграе с крачето на Бамби. — Мислиш ли, че съм луд?

Когато срещнах Форд, бях склонна да го харесам въпреки казаното от Ърнест. Той и неговата любовница, художничката Стела Боуен, ни поканиха на обяд и аз с радост узнах, че също имат бебе — чудесно малко момиченце на име Джули, приблизително на една възраст с Бамби. От уважение към домакините не бях взела Бамби, но казах на Стела, че следващия път ще го доведа. Тя най-сърдечно ме насърчи за това и за всичко останало, докато ни гощаваше с четири превъзходни блюда и ми говореше с чаровния си австралийски акцент. Форд беше червендалест и пълен, с пухкава руса коса и мустаци. Отначало се чудех как вече над средна възраст успява да омае красавица като Стела, но той скоро демонстрира перфектните си маниери и заговори със заразяваща убеденост за всичко, което обича, включително Стела, хубавото вино, крем супата и литературата. През целия обяд подчертаваше колко е важно за него да помага на младите писатели като Ърнест да открият пътя си. Знаех, че Ърнест би предпочел да се справи без ничия помощ, но истината бе, че се нуждаеше от подкрепа.

— Мога да дам много на това списание — сподели Ърнест по пътя за вкъщи. — Той трябва да е благодарен, че ме намери.

— Харесах го.

— Много ясно, че си го харесала.

— Какво означава това?

— Нищо. — Той настъпи изкъртена плочка и я ритна напред. — Не мислиш ли, че прилича на морж?

— Малко — признах аз.

— А хриптенето?

— Много е мъчително, нали? Стела казва, че през войната пострадал от газова атака.

— Щом е тъй, бих му го простил, ако не беше толкова надменен.

— Не си длъжен да го обичаш. Просто гледай да си вършиш работата.

— Има много работа за вършене. Сигурно съм късметлия.

— Късметлия си във всичко. Ще видиш.

Форд и Стела започнаха да канят литератори на чай всеки четвъртък. Аз често ходех заради компанията и водех Бамби, оставяйки количката му на припек до прозорците. На една от тези срещи се запознах с Харолд Льоб. Харолд изглеждаше връстник на Ърнест и беше много красив — висок, с остър прав нос, волева брадичка и бухнали черни къдрици. Щом Форд ни представи един на друг, подхванахме оживен разговор за Щатите.

— Не тъгувам за родния край — сподели той. — Но сякаш не мога да спра да го сънувам. Чудя се защо.

— Навярно защото е част от теб — отвърнах аз. — Заключен е в сърцето ти, нали?

— Добре казано. — Той ме погледна с ясните си и съсредоточени сини очи. — Да не би и ти да си писателка?

— Ни най-малко — разсмях се аз. — Макар да си мисля, че не бих се справила зле. Винаги съм харесвала книгите и имам чувството, че ми говорят. Още от малка свиря на пиано, но не много сериозно.

— Аз пък не съм сигурен, че пиша сериозно — каза Харолд. — Всъщност полагам големи усилия да бъда забавен.

— Струва ми се, че можеш да бъдеш много забавен, ако си го поставиш за цел.

— Много мило от твоя страна. Ела да го кажеш на Кити. Тя смята, че всичките ми шеги са пълен провал.

Приближихме се към приятелката му Кити, която беше красавица — стройна, изящна, със златиста коса.

— Кити е била професионална танцьорка — представи я той. — Дори само по походката й ще се досетиш.

— О, Харолд — каза тя. — Моля те, не се прави на интересен.

— Виждаш ли, Хадли? Около Кити трябва да бъда много скучен, иначе започвам да я дразня. — Той направи кисела физиономия и Кити се разсмя, разкривайки красивите си зъби. — А понякога — продължи Харолд — милото момиче ме изненадва неимоверно.

— Затова още не си ме зарязал.

— И заради глезените ти, скъпа.

Към края на следобеда бях напълно очарована от Харолд й Кити и с радост приех, когато ни поканиха на другия ден да вечеряме в „Негр дьо Тулуз“.

— Това е едно чудесно и тайно местно заведение — обясни Кити. — Няма да го откриете в пътеводителите.

— Заклевам се да не споменавам на никого — обещах аз, после взех да се чудя какво мога да облека.

Все още си блъсках главата на другата вечер, когато стана време да тръгваме към ресторанта. От раждането на Бамби бяха минали три месеца. Сега дрехите от бременността ми стояха като торби, а в предишните не можех да се пъхна.

— Никой няма да обърне внимание — каза Ърнест. — Можеш да нахлузиш чувал и пак ще очароваш всички.

— Не ми се вярва. Ти може да не даваш пет пари за облеклото — посочих аз закърпеното му сако и фланелата, които носеше денонощно без каквото и да било уважение към модата или поне към приличието, — но повечето хора се вълнуват от тези неща и искат да правят добро впечатление.

— Очевидно ти вече си го направила. Но ако искаш, ще им кажа, че следвам съветите на Гъртруд, която винаги казва да купуваме картини вместо дрехи.

Аз хвърлих навъсен поглед към огледалото.

— Казва го, но ние не купуваме картини, нали?

— Не се стягай, Тети — каза Ърнест и мина зад мен да ме целуне по шията. — Никой не е толкова красив, прям и естествен като теб.

Срещнах очите му в огледалото.

— Ти си ужасно сладък!

Той ме целуна пак, после решително ме избута навън.

В крайна сметка ресторантът се оказа толкова сумрачен, че след първата бутилка вино престанах да се притеснявам. Докато мъжете говореха за Принстън, където бе учил Харолд, и за неуспешните опити с първи романи (Харолд тъкмо пишеше своя), ние с Кити подхванахме изненадващо интимен разговор за нейния пръв брак със Скипуит Канел — поет, който я направил нещастна, а после отказал да й даде развод.

— Колко ужасно. Как ще се омъжиш отново?

— Никога няма да се омъжа отново, скъпа. Слава богу, поне за това с Харолд сме единодушни. Но съжалявам, че съм прикована навеки за Скип. Трудно го понасях дори когато беше наблизо. Сега ми се подиграва и ме тормози чак от Лондон.

— Значи искаш свобода?

— Мили боже, разбира се. Ти не искаш ли?

— Не знам. Мисля, че искам да съм щастлива.

— Щастието е ужасно сложно, но свободата не е. Или си обвързан, или не.

— Да обвиняваш брака за всичко не премахва проблемите. Щом обикнеш някого, вече си обвързана с него. Неизбежно е — освен ако отречеш любовта.

— Дори и аз не съм чак толкова самонадеяна. — Тя се разсмя и вдигна чашата си. — За любовта тогава.

Харолд се обърна и ни погледна озадачено.

— Какво става тук?

— Хадли ме превръща в романтичка — каза Кити.

Харолд се изкиска.

— Безнадеждно начинание, но идеята е много добра.

— Само по един романтик на маса — обади се Ърнест. — Пишеше го на входа.

След обилната вечеря те дойдоха с нас до апартамента при дъскорезницата за едно питие и макар да се правеха, че не забелязват колко мрачно и тясно е нашето жилище, виждах, че не са свикнали с живота на простолюдието. Бебето спеше в съседната стая, затова се струпахме около кухненската маса.

— Мисля, че до един месец ще приключа с романа — заяви Харолд — и на него ще заложа всичко, което имам. Искам американски издател, аванс и куп добри отзиви.

— Забрави танцьорките — подсмихна се Ърнест.

— Ще ги има в договора — отвърна Харолд. — Сериозно обаче, прицелил съм се в „Бони енд Ливрайт“. Форд казва, че в момента са на върха на вълната в Ню Йорк.

— Те издават Шъруд Андерсън — отбеляза Ърнест. — Отнесоха се добре към него и той казва, че са се посветили на съвременните американски писатели.

— Аз съм такъв — каза Харолд. — И ти също.

— Трябва да им изпратиш разказите си, Тети. Шъруд ще каже добра дума за теб — намесих се аз.

— Може би — промърмори Ърнест. — Мислил съм по въпроса.

— След като имате план — обади се Кити, — моля ви да си поговорим за нещо интересно.

— За шапки ли, скъпа? — попита Харолд.

— Може би. — Тя се обърна към мен. — С удоволствие бих те извела по магазините. Можеш да станеш моят любим проект.

Ърнест изохка.

— Какво? Всички обичат хубавите неща — каза Кити. — Обещавам да не я окичвам с перли или перушина.

— Ще се радвам — казах аз. — Дай да се видим скоро.

Но след като те си тръгнаха, разбрах, че е било грешка да приема предложението на Кити.

— Тя само иска да те унижи, не виждаш ли? — каза Ърнест.

— Опитва се да бъде мила. Няма да приема милостиня, ако това те тревожи.

— Не е това. Тя иска да те подмами и да ти внуши, че към теб се отнасят зле.

— Никога не съм мислила такова нещо.

— Само почакай. Ако продължи да ти пълни главата с глупости, ще ме намразиш заради мизерния ни живот.

— Изпадаш в ужасни крайности, Тети. За бога, говорим за пазаруване.

— Не, за друго говорим — мрачно отвърна той и отиде да си налее питие.

28

Докато Бамби спеше у дома под грижите на Мари Кокот, която прие с възторг да работи отново за нас въпреки допълнителните задължения на бавачка, аз започнах да се срещам с Кити по веднъж седмично. Пиехме някъде чай или обикаляхме антикварните магазини, когато тя имаше време. Точно тогава беше модно да се колекционират красиви и необичайни обици и макар че с Ърнест нямахме пари за подобни капризи, аз обичах да я следвам, докато разглежда, и да слушам нейните одобрителни забележки. Тя имаше око и сякаш инстинктивно усещаше кое ще запази стойността си и кое е приятно, но временно. Понякога се опитваше да ми подари нещо и аз се чувствах виновна, че й отказвам. Тя наистина просто се държеше мило, но Ърнест имаше своята гордост и аз не исках да рискувам да го нараня.

Въпреки всичките ми усилия да го убедя в достойнствата на Кити, Ърнест упорито не я харесваше. Казваше, че е прекалено превзета и загрижена само за собственото си благополучие, но се питах дали всъщност не го застрашава нейната независимост. Тя имаше работа като моден и танцов кореспондент на няколко списания в Щатите и макар че Харолд плащаше нейния очарователен апартамент на улица „Монтесюи“, това бе само защото той настояваше да имат отделни жилища, а разполагаше с купища пари както по майчина, така и по бащина линия. Кити също бе наследила пари и можеше да се издържа сама. Освен това тя беше невероятно самоуверена — походката и говорът й известяваха на света, че не се нуждае някой да й казва колко е хубава или надарена. Знаеше го сама, а подобно самочувствие безпокоеше Ърнест.

Аз се борех за следобедите си с Кити, макар че това създаваше напрежение у дома, защото за пръв път от Сейнт Луис насам намирах приятелка, която да е единствено моя. Гъртруд и Силвия винаги принадлежаха на Ърнест. Той безцеремонно налагаше териториалните си права над тях. С Алис и Маги Стратър и дори с Шекспир не можех да изляза докрай извън областта, заделена за писателските съпруги. Кити бе свързана с Харолд, с когото Ърнест вече се срещаше често, но имаше и свой собствен живот. И сама ме беше избрала.

— Ти си много американско момиче, нали? — каза тя на едно от първите ни излизания.

— Какво? — изненадах се аз. — Ти също си американка.

— Не като теб. Американското е във всичко, което казваш, в твоята откровеност и непосредственост.

— Божичко — казах аз. — Просто намираш любезен начин да отбележиш колко не съм си на мястото тук, в Париж.

— Не си — каза тя. — Но това е хубаво. Нуждаем се от такива като теб, за да ни казват истината за нас.

Освен мърморенето на Ърнест единствената трудност в приятелството ми с Кити бе неизменното й упорство да ми предлага подаръци дори след като се опитах да й обясня усложненията около гордостта на Ърнест.

— Но това тук е дреболия — възразяваше тя. — С какво толкова ще го подразни?

— Просто ще го подразни. Съжалявам.

— Прилича ми на пещерен човек. Ако те държи омотана в кожи около готварския огън, никой друг мъж няма да те види, камо ли да те пожелае.

— Изобщо не е толкова страшно. Трябва да пестим. Не е кой знае каква саможертва.

— Добре, разбирам. Но точно затова съм против брака. Ти страдаш заради неговата кариера. И какво получаваш накрая?

— Задоволството да знам, че нямаше да се справи без мен.

Тя извърна лице от мънистената чантичка, на която се възхищаваше, и насочи към мен бледосините си очи.

— Знаеш ли, обожавам те. Никога не се променяй.

Беше потресаващо старомодно — и навярно наивно, — но аз вярвах, че кариерата на Ърнест си заслужава всички жертви и трудности в живота ни. В края на краищата именно затова бяхме дошли в Париж. Но не бе лесно да гледам как дрехите ми се протриват до нишка, без да се притеснявам. Когато излизахме, се чувствах като стара изтривалка, особено след като точно тогава жените се обличаха с изключителен шик. Но честно казано, не мисля, че бих се състезавала с тях, дори да не бяхме закъсали за пари.

Апартаментът ни беше студен и влажен и често ме мъчеше тъпа болка в синусите. Държахме люлката на Бамби на най-топлото място, но той въпреки всичко се разболя. За няколко седмици през тази пролет го налегна магарешка кашлица, която смущаваше съня му. Будеше се с плач и искаше да суче. Кърменето можеше да е радост през деня, когато бях добре отпочинала, но нощем изцеждаше енергията ми. По това време най-много се нуждаех от излизанията с Кити и разходките под бледото пролетно слънце със Стела Боуен и Джули, които също ставаха добри приятелки.

Опитвах се поне за един час дневно да се измъквам от къщи и да свиря на пиано. Не можехме да си позволим да купим или поне да наемем, затова свирех на един зле настроен инструмент във влажното мазе на близкия музикален магазин. За да виждам нотния лист, трябваше да паля свещ и пръстите ми често се схващаха от студа. Понякога ми се струваше, че не си заслужава усилията, но продължавах въпреки всичко, защото не бях готова да се разделя с тази част от себе си.

Междувременно Ърнест работеше по-добре от когато и да било. Натискът, който усещаше, след като избяга от Торонто в Париж, явно се оказа абсолютно необходим, за да го раздвижи, защото сега пишеше мощно и с лекота, почти без поправки. Разказите вървяха тъй добре, че едва смогваше да догони сюжета.

Той продължаваше да върши редакторска работа в „Трансатлантик“ и макар да оставаше критично настроен към шефа си, Форд все тъй енергично подкрепяше творчеството му. Когато Ърнест сподели с него тревогата, че ще му трябват дълги години, за да утвърди името си, Форд му каза, че това са глупости.

— За теб всичко ще стане много бързо. Когато Паунд ми показа какво си написал, веднага разбрах, че бих публикувал всичко твое. Всичко.

Ърнест прие комплимента доста сконфузено и се помъчи да бъде по-любезен с Форд, особено откакто се опитваше да го накара да издаде „Създаването на американци“ — роман на Гъртруд, който отлежаваше на бюрото й от 1911 г. Накрая Форд се съгласи да го пусне на части в няколко броя и Гъртруд беше на седмото небе. Постепенно списанието ставаше все по-значимо и популярно в литературните кръгове, а това щеше да бъде нейната първа голяма публикация. Началото щеше да излезе в априлския брой заедно с откъси от новата книга на Джойс „Бдение над Финеган“, няколко стихотворения на Тристан Цара и един нов разказ на Ърнест, озаглавен „Индианско селище“, който описваше със зловещи подробности как една жена ражда, а страхливият й съпруг си прерязва гърлото, защото не може да понесе писъците. Ърнест беше много доволен от себе си, защото успя да вземе спомен от детството си, когато гледал как баща му помага на родилка индианка, да го съчетае със семейството бежанци, което бе видял на пътя за Карагач, и да създаде една цялостна въздействаща история.

— Джойс знае този трик — каза ми той един късен следобед, след като се прибра от работата над броя. — Той създаде Блум и образът си остава ненадминат. Трябва да преосмисляш живота. Да го дъвчеш, да го преглъщаш и да го обичаш през цялото време. Всъщност трябва да го живееш с очите си.

— Толкова хубаво го описваш.

— Да, но можеш да говориш до премаляване и пак нищо да не излезе. Трябва да го направиш.

В априлския брой излязоха и първите сериозни отзиви за книгата му „Три разказа и десет стихотворения“, които възторжено хвалеха таланта и стила на Ърнест. Този автор открива нещо ново, твърдяха те, и тепърва ще поднесе изненади. Бях безкрайно щастлива да видя как репутацията му най-сетне се устремява нагоре. Сякаш където и да отидеше, хората искаха да бъдат до него. Както си вървяхме вечер по булеварда покрай гълчавата от гласове и дрънчаща музика, някой подвикваше неговото име и трябваше да спрем и да приемем по едно питие, преди да продължим към друго кафене, където се повтаряше същото. Всеки имаше за него шега или новина и нашият приятелски кръг растеше с всеки изминал ден.

Джон Дос Пасос, когото Ърнест познаваше от медицинския корпус в Италия, се завърна в Париж върху вълната на литературния си успех и беше вечно готов за веселба. По това време се появи и Доналд Стюарт. Той беше хуморист, който един ден щеше да се прочуе с „Филаделфийска история“ и други сценарии, но засега бе просто веселяк, застанал до бара в много елегантен кремав костюм. Ърнест се гордееше с униформата си на небрежен писател, но аз понякога не можех да удържа възхищението си пред чифт отлично изгладени панталони. Освен това Дон беше симпатичен, с гладко избръснато момчешко лице и ясни сини очи, които ставаха много игриви, когато се смееше.

Когато Ърнест ни запозна, Дон незабавно ме заговори като стар приятел.

— Имаш красива коса — каза той. — Колко необичаен цвят.

— Благодаря. Ти пък имаш хубави дрехи.

— Майка ми обичаше дрехите. И етикета.

— И дъските за гладене?

— Признавам, с ютията хич не ме бива.

Поприказвахме още и толкова се забавлявах, че мина половин час, преди да забележа, че Ърнест е седнал на съседната маса. Не познавах никого от обкръжението му, включително и красивата блондинка до него. Тя беше стройна и хубава, с много късо подстригана тъмноруса коса. Под дългия пуловер тялото й изглеждаше крехко и момчешко. Щом я зърнах, мигновено ме побиха ледени тръпки — още преди Ърнест да се приведе и да й прошепне нещо. Тя се разсмя гърлено, отмятайки дългата си бледа шия.

— Добре ли си? — попита Дон. — Пребледня.

— О. Добре съм, благодаря.

Дон проследи погледа ми, насочен към Ърнест и жената. Всичко му стана кристално ясно, но той умело заглади ситуацията.

— Това е Дъф Туисдън. По-точно лейди Туисдън. Казват, че е омъжена за някакъв британски граф. Граф или виконт, или някакъв си там лорд. Не съм много наясно с аристокрацията.

— Че кой ли е наясно?

Погледнах Ърнест точно когато вдигна глава. Между нас пробяга кратка искра на подозрение, после той стана и се приближи.

— Извинявай, Дон. Виждам, че си се запознал с жена ми.

— Очарован съм — каза Дон, а Ърнест ме хвана за лакътя и ме поведе към масата, където ни чакаше Дъф.

— Дороти Туисдън — представи я той. — Или напоследък предпочиташ Смъртуейт?

— Няма значение, стига да съм Дъф. — Тя се надигна и протегна ръка. — Приятно ми е.

Тъкмо събирах сили да кажа нещо приятно, когато от тълпата изникна Кити.

— Божичко, радвам се да те видя — възкликна тя. — Ела да пийнем.

Харолд я следваше по петите и не изглеждаше никак добре. Беше блед и по горната му устна избиваха капчици влага.

— Станало ли е нещо? — попитах аз, когато наближихме бара.

— Харолд ме напуска.

— Шегуваш се.

— Де да беше така. — Тя запали цигара и се вгледа във връхчето, после трескаво я засмука. — Обзело го е някакво безпокойство и не го свърта на едно място. Винаги сме казвали, че си даваме пълна свобода. Смешното обаче е, че когато дойде, вече не я искаш.

— Друга ли има?

— Кога не е имало? — Тя въздъхна. — Сигурно е и заради новата книга. Той иска да преоткрие всичко. Скоро заминавам за Лондон. Исках да знаеш.

— О, Кити, наистина ли? Толкова ли е зле?

— Така изглежда — каза тя. — Имам за теб някои неща, които не ми се събират в багажа. Ще ти ги донеса.

— Не се интересувам от рокли. Не ми трябват.

— Глупости.

— Знаеш какво ще каже Ърнест.

Кити изпухтя и от устните й изхвръкна облаче дим.

— Да, но той няма представа колко е тежко да си жена. — Тя кимна към Дъф. — Там става жестоко, нали? Конкуренцията не само е по-млада. Вече е и по-целенасочена. Хвърля в боя всичко, с което разполага.

Не знаех какво да отговоря. Кити беше една от най-уравновесените и самоуверени млади жени, които познавах, а ето че я виждах повалена и изоставена. Прииска ми се да строша врата на Харолд.

— Искаш ли да се прибираме? — попитах аз.

— Не мога да вехна като ученичка и всички да ме съжаляват. По-добре да умра. Хайде да пием шампанско — каза тя и направи храбра физиономия. — Много, много шампанско.

Останах с Кити до края на вечерта, но държах под око и Ърнест. Онази Дъф просто беше прекалено хубава и фамилиарна. С Ърнест си говореха тъй свободно, сякаш се знаеха от години, а аз изпитвах непознато до днес чувство на уязвимост, след като чух новината на Кити. Най-лошите събития винаги имат вид на случайности, като че идват изневиделица. Но това е просто липса на трезв поглед. За Кити ударът бе дошъл неочаквано, но Харолд навярно бе планирал бягството си от месеци. Неволно се запитах дали това може да сполети и мен. Откога точно присъстваше в картината тая Дъф?

Някъде след полунощ, когато очите ми се затваряха неудържимо, аз се отделих от Кити и привлякох вниманието на Ърнест.

— Време е да отведеш в леглото клетата си съпруга. Заспивам права.

— Бедното коте — каза той. — Прибирай се тогава. Искаш ли да намеря някой да те изпрати?

— Искаш да останеш? — рязко попитах аз. Дъф благовъзпитано извърна глава.

— Разбира се. Какво има? Аз не съм изморен, нали?

В този момент напълно загубих дар слово, но Кити ми се притече на помощ.

— Аз ще се погрижа за жена ти, Хем. Остани да се повеселиш.

Тя му хвърли стоманен поглед, но Ърнест не се хвана на въдицата.

— Браво, Кити. Благодаря. — Той стана и по братски стисна ръката ми. — Иди да си почиваш.

Кимнах като в транс, а Кити сграбчи ръката ми и ме отведе. Когато излязохме, аз се разплаках тихичко.

— Толкова се срамувам.

Кити ме прегърна здраво.

— Той трябва да се срамува, скъпа. И тя също. Казват, че трябвало да върти цял куп мъже, защото не може да си плати сметките.

— Дъф — казах аз. — Кой може да се нарича така?

— Именно. Обзалагам се, че дори човек с толкова малко здрав разум като Хем не би зарязал жена като теб заради подобна особа. Хайде, горе главата.

— Толкова си добра към мен, Кити. Нямам думи да ти опиша колко ще ми липсваш.

— Знам. И ти ще ми липсваш, но какъв избор имам? Мога само да избягам в Лондон и да се надявам, че Харолд ще ме последва.

— Това ли очакваш?

— Честно казано, не знам.

Когато се прибрах у дома, Бамби беше буден и жално хапеше дъвкалката.

Мари ме погледна виновно.

— Мисля, че сънува ужасен сън. Горкичкото. Не успях да го утеша.

— Благодаря, че остана до толкова късно, Мари.

Когато тя си тръгна, аз се опитах да успокоя Бамби, но той продължаваше да хленчи. Отне ми повече от час, за да го приспя, а когато рухнах в леглото, бях толкова изтощена, че ме тресеше. Но не можех да се отпусна. Досега се чувствах тъй силна и доволна от семейния ни живот, ала Кити имаше право. Конкуренцията ставаше все по-люта. Париж гъмжеше от обаятелни жени. Те седяха по кафенетата със свежи лица и прекрасни дълги крака и чакаха да се случи нещо скандално. Междувременно майчинството бе променило моето тяло. Ърнест твърдеше, че харесва наедрелите ми бедра и гърди, но при толкова много красавици можеше лесно да загуби интерес към мен. Нищо чудно вече да го бе загубил — и какво можех да направя? Какво можеше да направи всяка друга на мое място?

Когато Ърнест се прибра, аз още бях будна и тъй изморена, че се разплаках. Не можах да се удържа.

— Горкото мамче — каза той, настани се на леглото зад мен и ме прегърна. — Не знаех, че си толкова изтощена. Хайде да ти осигурим една хубава дълга почивка.

— Господи, да — казах аз и ме заля вълна на облекчение. — Някъде много далече от тук.

29

Нашето „някъде много далеч“ се оказа селцето Шрунс в австрийската провинция Форарлберг. Пристигнахме точно преди Коледа 1924 г. и още от първия ден се почувствахме като у дома си. За по-малко от половината ни седмичен наем в Париж разполагахме с две удобни стаи в хотел „Таубе“ и бавачка на име Тиди, която да се грижи за Бамби. Имаше трийсет и осем вида бира, червено вино, бренди, кирш и шампанско. Самият въздух беше шампанско. В Шрунс Бамби дишаше по-добре; ние също. Докато ни приготвяха закуската, Тиди го возеше на шейна из селото, Ърнест работеше или се мъчеше да работи в стаята, а аз свирех в топлия салон на долния етаж на пианото, предоставено изцяло на мое разположение. Следобед, след като бяхме похапнали сирене, наденици, селски хляб и понякога портокали, излизахме на ски.

Карахме ски непрекъснато. Един бивш професионален скиор на име Валтер Лент бе открил школа и ние станахме негови ученици. Седмици наред нямаше нищо друго, освен чистата, свежа и предсказуема белота на снега. Изкачвахме се с часове нагоре и все нагоре, защото какъв смисъл имаше, ако не стигнехме на самия връх, без жива душа наоколо и без спомен за човешко присъствие? Този начин да караш ски изискваше сила — невероятна сила и издръжливост. Нямаше лифтове или влакчета. Носехме ските си на рамо, а всичко останало в раниците. За своя голяма изненада аз се справях отлично. Напускането на Париж бе най-доброто решение за мен. Спях добре, имах кой да ми помага за бебето, а свежият въздух и натоварването ме караха да се чувствам по-силна и жилава от когато и да било. Докато се изкачвахме бавно по склона на дългата долина, виждахме бели яребици, елени и белки; понякога се мяркаше бяла алпийска лисица. На слизане възприемахме само девствения сняг, надигането и спадането на терена под нас и грамадните облаци снежен прах, излитащи зад ските ни. Аз бях по-добра скиорка, но Ърнест бе по-добър в жадното поглъщане на всичко ново — нов въздух, ново було от кремавобял сняг. Слизахме все по-надолу и по-надолу. Летяхме.

Ако човек се наведеше от втория етаж на „Таубе“, подавайки се до кръста навън през прозореца и търсейки опора в измазаните стени с връхчетата на пръстите, можеше да види цели десет Алпи, покрити със сняг.

— Как ти се струва? — попита Ърнест първия път, когато изпробвахме този трик, и после се отдръпна, за да ми направи място.

— Много ми харесва — отвърнах аз.

Той се притисна към мен и ме обхвана здраво през кръста, да не падна от опиянение.

— Много ми харесва — повторих аз, защото имах чифт силни ръце и десет Алпи.

Той ме издърпа в стаята, проснахме се на пухения дюшек и се любихме. И аз си припомних кое беше най-хубаво у нас двамата — колко искрени и естествени можем да бъдем като тела без остри ръбове, без погрешни движения и потребност от приказки. Как в леглото като никъде другаде той беше моето любимо животно, а аз неговото.

Зад хотела имаше нисък хълм, където тренирах със ските в пресния сняг, докато Ърнест се опитваше да работи, но без особен успех. Париж и тамошната рутина му липсваха само заради работата. Обикновено ако не му вървеше с писането, нищо друго не беше наред, но в Шрунс дните имаха по-плавен ритъм.

Тази зима Ърнест си пусна страховита черна брада и изглеждаше великолепно. Работата не му спореше, но затова пък тук имаше боулинг и покер вечер край огъня, и шнапс от планинска тинтява, който плъзваше горещ, ободряващ и син по езика и гърлото. Вечер хотелската трапезария се изпълваше с гъст дим. След вечеря свирех творби на Бах или Хайдн, които бях репетирала през деня. Ърнест четеше Тургенев в креслото до камината или играеше покер и пушеше, или говореше за войната със собственика хер Нелс. Димът от горящи дърва, снегът и любовта — всичко това ни обгръщаше с топлина и изграждаше хубава зима.

Единственото несъвършенство в онзи момент бяха тревогите на Ърнест за кариерата му. Не го успокояваше това, че всички приятели са убедени в неговия талант, нито възторжените отзиви за „Три разказа и десет стихотворения“. Книжката беше малка, несравнима с мащаба на неговите амбиции. Ърнест бе пратил на родителите си няколко екземпляра, още дъхащи на печатарско мастило, а в отговор получи хладно писмо от баща си; той и Грейс се притеснявали да държат в дома си подобно четиво. Било вулгарно и просташко, ако не и нещо по-лошо. Те искали той да извърши велики дела и се надявали някой ден да открие начин да използва Божията си дарба, за да напише нещо със силни морални достойнства. Дотогава нека не се смята длъжен да им праща всичко, което издава. Писмото засегна Ърнест до дъното на душата му. Каквото и да говореше, той все още дълбоко копнееше за одобрението на семейството си.

— Ами да вървят по дяволите — каза той, но сгъна грижливо писмото и го прибра в чекмеджето, където пазеше цялата си важна кореспонденция.

Роднините могат да бъдат зли, обичаше да казва той и сега виждах ясно какво има предвид. Виждах също как използва страданието, отблъсква го и удвоява усилията да им покаже, че не се нуждае от тяхната обич или насърчение. Щеше да се бори, докато името му не се появи във „Ванити Феър“ или „Сатърди Ивнинг Поуст“. Докато американски издател реши да заложи на него и най-сетне има истинска книга, както винаги бе мечтал.

Допълнително го потискаше и това, че на Харолд му потръгна. Той завърши романа точно в предвидения срок, после го прати право на „Бони енд Ливрайт“. И те го приеха. Узнахме новината точно преди да заминем за Шрунс. Харолд дотича в апартамента ни, преливащ от вълнение.

— Представи си, Хем! Мислил ли си някога, че ще ми провърви?

— Разбира се, защо не? — отвърна Ърнест. Кипеше от професионална завист, но я преглътна и се държа достойно, отвори бутилка бренди и донесе сифона. — Андерсън се опитва да насочи и мен към „Бони енд Ливрайт“. Имам няколко хубави разказа и мисля да им ги пратя заедно с есетата, които написах, миниатюрите.

— Там е идеалното място — възкликна Харолд. — Какво чакаш?

— Не знам. Има и други риби в морето, нали? Какво ще кажеш за „Скрибнър“? Или за Джордж Хенри Доран?

— Където и да попаднеш, няма начин да сбъркаш. Успехът ти е гарантиран. Ще видиш.

Знаех със сигурност, че Ърнест за нищо на света не би пропуснал шанса да намери солиден издател за книгата, но след дълги увещания от мен, Харолд и Шъруд той най-сетне изпрати ръкописа си на „Бони енд Ливрайт“ точно преди Коледа. Беше се спрял на заглавието „В наше време“, защото точно в момента се опитваше да стигне до сърцето на живота с цялото му насилие, хаос и странна красота. Това бе най-добрата му работа и той се радваше, че я е пуснал на бял свят, но очакването на отговор го измъчваше. Когато в „Таубе“ пристигаше препратената кореспонденция, Ърнест я преглеждаше нетърпеливо, търсейки една-единствена вест — че книгата е одобрена. Само това желаеше.

В края на февруари хер Лент ни отведе нагоре из долината до Мадленер Хаус — алпийска станция, която оставаше отворена дори в края на зимата. Имаше добра, най-обикновена кухня и спално помещение, което се люшкаше като корабна палуба от мощните ветрове. От там можехме да се изкачим петстотин метра нагоре по склона и да се спуснем със ските покрай девствения ледник Силврета сред облаци снежен прах. Карахме ски по цял ден, а вечер изтощени рухвахме в леглата.

— Хайде да не се връщаме никога — казах аз на Ърнест една нощ, докато лежахме в спалното и не чувахме нищо друго, освен снега и вятъра.

— Добре — съгласи се той и ме прегърна по-здраво. — Не е ли късмет, че сме толкова влюбени? Може би сме единствените сред всичките ни семейни познати.

— Да — отвърнах аз и изтръпнах. Не можехме вечно да се крием от света.

След три дни слязохме от планината и заварихме две телеграми за Ърнест: едната от Шъруд, другата от Хорас Ливрайт. И двете казваха едно и също: „В наше време“ щеше да излезе като самостоятелна книга. Предлагаха двеста долара аванс и скоро щяха да пратят договор.

Това бе епичен момент, който никога нямаше да забравим — и ските някак изглеждаха неразделна част от него, сякаш е било наложително да се изкачим почти до небето и да полетим обратно, за да получим тази новина. Това бе краят на борбата на Ърнест с чиракуването и край на много други неща. Той вече никога нямаше да е неизвестен. Никога нямаше да сме толкова щастливи.

На другия ден се качихме на влака за Париж.

30

Тази пролет валя непрестанно, но дори под дъжда Париж си оставаше царството на Ърнест. Той го познаваше целия и обичаше да броди из него, особено нощем, да влиза в кафенетата, за да види кой е там и кой не е. Разпознаваха го навсякъде с дългата му непокорна коса, обувките за тенис и кърпеното сако — типичен писател от Левия бряг. По ирония на съдбата той се превръщаше в един от онези творци, които го караха да се мръщи преди две години, а за мен това бе малко болезнено. Липсваше ми и понякога не бях сигурна дали го познавам, но не исках да го задържам у дома. Не и когато най-сетне започваше да му върви.

Променяше се не само Ърнест, но и Монпарнас. Американски туристи заливаха квартала, надявайки се да зърнат истинските бохеми, а обичайните заподозрени ставаха все по-диви и по-странни за новата публика. Кики беше един от най-знаменитите модели на художниците, любовница и муза на Ман Рей. Често се мяркаше в „Дом“ или „Ротонд“ с питомната си мишка. Мишката беше мъничка, бяла и вързана за китката й с изящна сребърна верижка. Червенокосата дебеланка Флоси Мартин се подвизаваше на масичките пред „Селект“, откъдето обстрелваше с нецензурни крясъци както туристите, така и местните. Боб Макалмън повръщаше в градинките на най-добрите кафенета и после си поръчваше още един абсент. Абсентът беше незаконен, но се намираше навсякъде също като опиума и кокаина. Ние с Ърнест винаги бяхме в отлични отношения с алкохола, но мнозина изпитваха съвсем реалното чувство, че им трябва да вдигнат мизата — да усетят повече и да рискуват повече. Ставаше все по-трудно да шокираш някого.

Дъф Туисдън беше едно от най-щурите момичета из заведенията. Пиеше като мъж, ръсеше пиперливи вицове и можеше да разговаря абсолютно с всекиго. Сама си определяше правилата и не даваше пет пари кой ги знае. Когато се върнахме от Австрия, Ърнест започна да се среща с нея още по-често. Понякога ги придружаваше и нейният годеник Пат Гътри. Пат беше знаменит пияница и често беше толкова зле, че не можеше да напусне апартамента им, без да предизвика скандал. Изпитвах известно облекчение от мисълта, че Дъф е обвързана и очевидно влюбена, но пък това невинаги означаваше каквото би трябвало.

Дъф жадуваше за компания вечер, Ърнест също и двамата естествено се привличаха. Много се тревожех заради нея, но когато той най-сетне я доведе у дома, тя незабавно коленичи на пода пред Бамби.

— Здравей. Много си хубав, нали?

Бамби се разсмя и изтопурка зад мен; току-що бе проходил и когато тичаше, очаквах всеки момент да връхлети върху нещо с главата напред.

— Същинска класика — разсмя се Дъф. — Защо всички мъже бягат от мен? Сигурно съм ужасна.

— Нищо не знаеш — каза Ърнест.

През останалата част от посещението си тя седя до масата, без да проявява каквито и да било претенции. Беше добре възпитана, но не префърцунена и имаше звучен, грубоват смях, който увличаше всички. Харесвах я. Не исках, но я харесвах.

Някъде по това време Кити се върна от Лондон и ми прати покана за чай.

— Какво търси тук? — сопна се Ърнест. — Мислех, че сме се отървали от тая позлатена кучка.

— Бъди справедлив! — скастрих го аз.

— Справедлив съм. Познавам кучките от пръв поглед.

Опитах се да не му обръщам внимание. Каквото и да кажех, той никога нямаше да промени мнението си за Кити. Това бе едно от качествата му, които ме дразнеха най-много — щом веднъж ти сложи черна точка в бележника си, с теб е свършено. Предпочитах да не се караме заради нея, но настоях да отида на срещата.

За беда единствените ми хубави дрехи бяха подарени от Кити и тъй като не исках да се появявам с нейната милостиня, облякох протрита пола и пуловер. Щом влязох в нейния апартамент, веднага съжалих за избора си. Тя беше поканила две сестри от Средния запад, Полин и Джини Пфайфър, и те бяха облечени съвършено. Скоро узнах, че Полин е дошла в Париж да работи за списание „Вог“. Тя беше невероятно елегантна, носеше манто от кожите на стотици катерици и обувки с цвят на шампанско, навярно най-хубавите, които някога бях виждала. Джини беше по-красивата, с невероятни бадемовидни очи, но в Полин имаше нещо друго, някаква почти момчешка буйност. Тя беше дребничка, с черни кичури над челото и дълги изумрудени обици, които почти докосваха мускулестите й рамене.

Двете сестри бяха дъщери на богат земевладелец от Арканзас, но бяха израснали в Сейнт Луис. Кити тъкмо започна да ми разказва колко близки са били някога Полин и Кейт Смит, когато Харолд и Ърнест пристигнаха от боксова тренировка потни и весели.

Изненадах се да видя Харолд — отново ли бяха заедно с Кити? — но тя побърза да ме стрелне с красноречив поглед: Не питай. А междувременно… защо бе дошъл Ърнест, освен за да тормози Кити? Би било логично да я отбягва. Аз исках среща насаме с добрата си приятелка, а не напрежение и неловкост или пък Ърнест и Харолд да се усукват около тези потресаващо красиви нови жени, сякаш са попаднали на изложба за екзотични животни.

През целия следобед Харолд и Ърнест наблягаха на пиенето. Аз последвах Кити в кухнята за още чай точно когато Ърнест започна да флиртува с Джини.

— Знаеш ли — каза той високо на Харолд, — бих искал да изведа това момиче на излет извън града.

— На твое място не бих се тревожила — каза ми тихо Кити. — Джини не си пада по момчета.

— Наистина ли? — изненадах се аз.

По мое мнение Джини отлично се справяше с ролята на жена вамп. Беше насочила към Ърнест бадемовите си очи и изкусно пърхаше с мигли.

— Просто обича понякога да тренира уменията си. Намира мъжете за забавни.

— Сигурно е приятно да владееш дотолкова положението — казах аз. — Ами ти? Какво стана с Харолд?

— Е, в известен смисъл той наистина ме последва в Лондон. Вече почти бях вдигнала ръце. Казва, че сам не знае какво иска.

— Но си му липсвала.

— Естествено. Винаги им липсваш, когато избягаш. Колко време ще трае обаче, след като вече съм тук?

— Защо всичко трябва да е толкова сложно?

— Представа нямам — отвърна Кити. — Но очевидно трябва.

Когато се върнахме в хола, Харолд седеше на канапето с вдигнати крака и палеше дебела пура, а Джини, Ърнест и Полин стояха на килимчето пред него.

— Може да ви изведа и двете — каза Ърнест на момичетата. — В края на краищата имам две ръце.

— Не съвсем — възрази Харолд, след като ме забеляза. — Едната е собственост на жена ти.

— Добре тогава. Ще взема Джини — стига да облече мантото на сестра си.

Всички се разсмяха и това бе един от онези мигове, които предхождат ефекта на доминото. След време този смях щеше да предизвика цяла поредица от събития. Засега обаче първата плочка просто стоеше сред стаята, накланяше се все по-силно, но не падаше.

Не падаше… засега. Още не.

През пролетните месеци на 1925 г. нашият приятелски кръг продължи да се мени. Отначало промяната бе едва забележима и всяка нейна проява сякаш нямаше нищо общо с другите, но предишното ни обкръжение отпадаше и на негово място идваха по-богати и по-смахнати екземпляри. Паунд и Шекспир оставаха все по-дълго в Рапало и вече живееха там почти целогодишно. Гъртруд и Ърнест бяха започнали да се карат за щяло и нещяло. Той, изглежда, недоумяваше за причината, но мисля, че нея я притесняваше прекалено бързата му промяна.

— Алис никога не ме е харесвала — оплака се той една вечер, когато си тръгвахме от салона им. — А сега се опитва да настрои и Гъртруд срещу мен.

— Глупости. Алис те обича.

— Тогава го показва по странен начин. Тази вечер едва не ме нарече кариерист. Смята, че много ми е пораснала работата.

— И Гъртруд те обича. Просто се тревожи.

— Не желая да ми чете конско и изобщо от къде на къде ще се прави на голяма наставничка? Така де, какво е постигнала всъщност?

Натъжавах се от мисълта за нарастващата професионална пропаст между тези двама близки приятели и не знаех какво означава това за мен. Новото ни обкръжение се състоеше от много богати творци, съсредоточени изцяло върху това да живеят приятно и да получават най-доброто от всичко. Ние все още едва свързвахме двата края с по-малко от три хиляди на година и макар да ми се струваше, че нямаме нищо общо с тези хора, те се интересуваха от нас, или поне от Ърнест.

Полин Пфайфър бе една от тях. На пръв поглед тя беше работещо момиче, получаваше заплата от „Вог“, но освен това имаше попечителски фонд и той без съмнение допринасяше за дрехите, с които се обличаше толкова елегантно. Бе настанала епохата на Шанел и Полин писа във „Вог“ за новата й колекция със страст, стигаща до маниакалност.

— Шанел промени силуета веднъж завинаги — заяви тя една вечер в „Дьо Маго“. — Модата вече никога няма да бъде същата.

Всички други жени на масата закимаха, сякаш Полин бе предсказала Второто пришествие, но аз не се вълнувах от модата. Дрехите ми никога не спазваха общоприетите правила и смятах, че нищо не може да промени силуета ми, освен ако изобщо престанех да ям.

Кити познаваше Полин открай време и много искаше да ни сближи. Аз не смятах, че имаме нещо общо в каквото и да било отношение, но първия път, когато Кити я доведе в квартирата ни, с приятна изненада открих, че е страхотно умна и забавна. Освен това сякаш изгаряше от желание да я харесам.

— Кейт Смит говори чудесни неща за теб от години — каза тя. — Много се радвам, че най-сетне те срещнах.

— Кога се запознахте с Кейт?

— В Щатския университет на Мисури. И двете завършихме журналистика.

— Боя се, че Кейт ме докопа много по-рано — казах аз. — Когато бяхме на девет, ме накара да пуша крадени цигари и ми прилоша.

— Значи от малка е била такава. Мен трудничко щеше да ме поквари. И бездруго бях затънала до шия.

Докато се смеехме, чух как Ърнест се изкашля в спалнята. Стана ми неудобно, че не иска да дойде при нас, и се помъчих да го извиня.

Леко намръщена, Полин погледна вратата. Тя беше открехната съвсем малко, но се виждаше, че Ърнест лежи на леглото — не беше болен, просто не проявяваше интерес към нас.

— Всичко знам за съпрузите — отбеляза тя. — Години наред ги проучвам от разстояние.

— А близки сблъсъци не си ли имала? — попитах аз.

— Дори много близки — обади се Кити.

— Няма значение. Сега съм свободна — каза Полин, — като риба във вода. И това е чудесно.

— Не говори на Хадли за свобода — разсмя се Кити. — Подготвила е цял куп теории и лекции.

Аз се изчервих и се опитах да обясня, но Полин бързо и умело смени темата.

— Според Кити ти си вълшебница на пианото — каза тя. — Нямаш ли тук на какво да ни посвириш?

— За жалост не — отвърнах аз. — Не съм професионалистка.

— Какво означава професионалистка, освен че свириш за другите, а не за себе си? Изнасяла ли си концерти?

— Не и откакто бях двайсетинагодишна, а и тогава нямах нужния кураж.

— Важно е понякога да си изпробваш нервите — каза тя. — Това те поддържа млад.

— Би трябвало да изнесеш концерт — каза Кити. — Ще ти се отрази страхотно добре. Всички ще дойдат.

— Само като си помисля, и ми призлява — разсмях се аз.

Но по-късно, докато лежахме в леглото, преди да заспим, казах на Ърнест, че искам свое пиано.

— Не очаквах да ми липсва толкова много. Но е така.

— Знам, коте. Много бих искал да си имаш пиано. Може би като пристигне авансът.

— „Аванс“ е чудесна дума, нали?

— Да, и „процент от продажбите“ също, но засега не бързай да ги харчиш.

— Няма, Тети.

И все пак заспах щастлива.

Една вечер в началото на май бяхме излезли само двамата, когато Скот Фицджералд дойде откъм бара и се представи.

— Ти си Хемингуей — каза Фицджералд. — Преди няколко седмици Форд ми показа твой разказ и аз казах: „Е, ето го най-сетне, нали? Това е истинският творец“.

— Съжалявам, че не съм чел нито една от твоите книги — каза Ърнест.

— Няма нищо. Вече не съм сигурен дали ги пиша изобщо. Откакто с жена ми дойдохме в Париж, всичко е само веселба и никаква работа.

Ърнест го изгледа с присвити очи в полумрака.

— Така нищо няма да свършиш.

— Аз ли не знам? Но Зелда обича танците. Трябва да ви запозная. Тя е невероятна. — Той отправи поглед към дансинга, където няколко двойки се виеха в ритъма на тангото. — Току-що ми издадоха един роман, „Великият Гетсби“.

— Ще го потърся — обеща Ърнест. — Как издържаш чакането на отзивите?

— Не ми е особено трудно. Много по-лесно е, отколкото да го напишеш. А след като приключа, сякаш не мога да продължа напред. Като с този Гетсби. Познавам го тъй добре, сякаш е мое дете. Той умря, а аз още се тревожа за него. Не е ли смешно?

— Не работиш ли над нещо сега? — попитах аз. — Освен танците?

Той се усмихна, разкривайки чудесните си зъби.

— Не, но ще започна, ако обещаеш безмерно да се възхищаваш на всяка дума. Кажи ми, какво мислиш за мен досега?

Около час по-късно натоварихме Скот в такси.

— Не харесвам мъже, които не носят на пиене — промърмори Ърнест, когато колата потегли. — Мислех, че ще припадне на масата.

— Изглеждаше много зле, нали? И задаваше ужасно лични въпроси. Чу ли го как ме попита дали някога съм била влюбена в баща си?

— И на мен зададе същия въпрос. Попита още дали се страхувам от вода и дали сме спали заедно преди сватбата. Много е странен, нали?

Наистина беше странен и това можеше да е последната ни среща с Фицджералд, ако той не бе решил да издири нашия адрес и да ни прати екземпляр от „Великият Гетсби“. След като отвори пакета, Ърнест просто бутна книгата на полицата и тя можеше да остане забравена там, ако аз не бях проявила любопитството да я прочета. Не беше много мрачна, поне отначало. Разбира се, много бързо се стигна до най-потресаващото, но аз вече бях напълно погълната от историята.

Дочетох я на един дъх и настоях и Ърнест да я прочете. Той я изгълта за един следобед, обяви романа за адски добър и писа на Фицджералд за впечатлението си. Няколко вечери по-късно се срещнахме в „Негр дьо Тулуз“. Когато пристигнахме, Фицджералд и Зелда вече бяха там и привършваха втора бутилка шампанско. Личеше си, че е подпийнала, когато стана да се ръкуваме. Изглеждаше тъй, сякаш се специализира точно в това — изисканото пиянство. Тясната й рокля беше ушита от слоеве полупрозрачен плат и докато сядаше, те изпърхаха приказно около нея. Имаше светла кожа и светла вълниста коса и цялата изглеждаше в един и същ цвят, с изключение на устните, оформени в строга и права линия с много тъмно червило.

Когато се приближихме до масата, Скот стана, а Зелда се усмихна странно, с присвити очи. Не беше красива, но имаше красив глас — плътен и изискан.

— Здравейте — каза ми тя, после бързо се обърна към Ърнест. — Скот казва, че ти си истинският творец.

— О? А за теб казва, че си невероятна.

— Ти си ми душичка, скъпи, нали? — каза тя и плъзна длан по изваяната буза на Скот.

С този жест, който можеше да е екстравагантно смешен, двамата се оттеглиха зад завесата на своя личен свят. Погледите им се кръстосаха и вече не бяха с нас, нито с когото и да било от кафенето, а само един с друг, потънали в дълбините на този дълъг и таен поглед.

По-късно ги гледахме как танцуват чарлстон и ефектът бе същият. Те не подскачаха бясно като другите двойки; движенията им бяха гладки като стъкло, ръцете им се виеха напред-назад като теглени от невидими нишки. От движението роклята на Зелда се повдигаше и тя от време на време посягаше да я дръпне още по-нагоре — над жартиерите. Беше доста шокиращо, но не изглеждаше, че иска да шокира някого. Тя танцуваше за себе си и за Скот. Двамата се движеха в обща орбита, невероятно самовглъбени, и не откъсваха очи един от друг.

— Какво мислиш за нея? — попитах аз.

— Не е красива — каза Ърнест.

— Но в нея има нещо, нали?

— Мисля, че е луда.

— Сериозно?

— Сериозно — отсече той. — Погледна ли я в очите?

Към края на вечерта те ни поканиха в апартамента си на изискания Десен бряг близо до площад „Етоал“. От пръв поглед си личеше, че сградата е за богаташи, но когато влязохме, в апартамента цареше хаос, навсякъде се валяха дрехи, книги, хартия и бебешки вещи. Избутахме настрани една голяма камара, за да си направим място на канапето, но Скот и Зелда изобщо не изглеждаха притеснени. Продължиха да се забавляват взаимно както в кафенето, но по-шумно. Всъщност стана толкова шумно, че чухме детето да плаче някъде в дълбините на апартамента, после се появи английска бавачка, понесла на ръце пухкавата им дъщеричка Скоти. Тя беше облечена в натруфено нощно костюмче, с голяма панделка отстрани на нежната руса коса. По лицето й имаше червени следи от възглавницата.

— О, ето го съкровището ми — възкликна Зелда и стана да грабне детето. — Милото ми печено агънце!

Момиченцето се усмихна сънено и изглеждаше доволно, ала щом седна с нея на позлатеното, но паянтово кресло, Зелда толкова се разсея, че детето се търкулна от скута й на пода. Зелда сякаш дори не забеляза какво е станало. Бавачката вдигна и утеши разплаканата Скоти, а майка й се обърна към мен и попита:

— Какво казваш е? — Очите й се разбягваха странно, сякаш умът й се намираше в съвсем друго измерение. — Знаеш ли, изгарям от желание моята Скоти да стане девойка. Цялата във волани, пайети, украшения, сребро.

— Прелестна е — казах аз.

— Нали? Никога няма да бъде безпомощна. Нали виждаш?

Внезапното й напрежение ме разтревожи.

— Да — потвърдих аз и се запитах дали Ърнест не е прав. Но кой можеше да различи истинската лудост от опиянението, когато шампанското се лееше навсякъде?

Доколкото можех да преценя, за тези двама купонът не спираше никога. След по-малко от седмица те цъфнаха при нас в апартамента до дъскорезницата в шест сутринта, все още пияни от предишната вечер. Спяхме дълбоко, когато те взеха да блъскат по вратата и да пеят имената ни. Не обърнаха внимание, че сме по пижами. Направихме кафе, но те не го изпиха. Смееха се и се кълняха във вечна вярност към някакъв балетист, когото срещнали снощи в кафенето и чието име не бяхме чували никога.

— Зелда е много чувствителна към изкуството, ще знаете — каза Скот. — Моето момиче всъщност не е от тази земя.

На лицето на Зелда се изписа потрес.

— Няма да им кажеш, нали?

— Може би трябва, скъпа. Така или иначе, ще се досетят.

— Добре тогава. — Очите й се разшириха. — Не много отдавна се влюбих безумно в друг мъж. Това едва не ме погуби, и Скот също.

Скот стоеше до нея и плъзгаше длан над косата й, без да я докосва.

— Това едва не ни погуби, но него наистина го уби. Беше ужасно. Всичко излезе във вестниците. Сигурно сте чели.

Поклатих глава.

— Съжалявам, че е трябвало да го преживеете. Звучи жестоко.

— Както и да е — каза Зелда и прекъсна мига, както кинорежисьор би викнал „Стоп камера“. — Човекът искаше да умре заради мен. И така двамата със Скот станахме много по-близки.

Ърнест потръпна и мълчаливо заби поглед в чашата си с кафе. Усещах, че все още няма категорично мнение за двамата. Те определено не приличаха на хора от нашия кръг, но вече не знаех кой от кой кръг е. Правилата като че се променяха непрекъснато.

— Знаех си, че й хлопа дъската — каза Ърнест, след като си тръгнаха, — но сега се тревожа и за него. Тя го изсмуква като вампир.

— Изглежда, че го държи на много къс повод.

— Аз не бих търпял подобно нещо.

— Няма да ти се наложи — минах в отбрана аз.

— Виж какво, Тети. Не беше намек. Ти изобщо не си като Зелда. Тя толкова ревнува от творчеството на Скот, че сигурно ще се радва, ако занапред той не напише и дума.

— Не могат да си позволят да спре писането.

— Той ми каза, че миналата година похарчили трийсет хиляди долара. Просто ги пропилели.

— Те живеят с трийсет хиляди, а ние с три. Това е абсурд.

— Мисля, че ние живеем по-добре, нали?

— Да — твърдо казах аз.

Бамби зашумоля в другата стая. Оставих кафето и тъкмо отивах натам, когато Ърнест каза:

— Не бих искал техния живот, но ми е трудно да гледам как толкова пари просто се пропиляват, а ние нямаме нищо. Дали да не взема назаем от Скот за пътуването ни до Памплона през юли?

— Мислиш ли, че сме толкова близки?

— Може би не. Но все някак трябва да се доберем дотам. Може би от Дон Стюарт?

— Той е свястно момче.

— Да — потвърди Ърнест. — Знаеш ли какво обаче? Май всички искат да се включат в пътуването. Става много сложно.

— Има още няколко седмици. Колко сложно може да бъде?

— Не ти трябва да знаеш.

31

На железопътното депо биковете слизаха от вагоните с мучене и паническо блъскане, очите им се въртяха диво. После запъваха крака, неуверени накъде да тръгнат, а за нас бе трудно да гледаме, защото знаехме, че в края на пътя ще бъдат мъртви. Утрото беше сравнително хладно за юли. Прахът се вдигаше изпод копитата и пареше в очите ни, докато Ърнест сочеше издутото мускулесто място между лопатките, където трябва да се забие шпагата.

— Да, сър — каза Харолд Льоб. — Това е мигът на истината.

Лицето на Ърнест стана кисело.

— Какво знаеш ти?

— Достатъчно, струва ми се — каза Харолд.

Точно тогава Дъф се приближи и хвана Ърнест под ръка.

— Чудесно е, нали? — Тя го погледна като дете, което е постигнало своето, с искрящи очи и широка усмивка. — Но от тези неща се огладнява. Кой ще ме нахрани?

— Добре де. Дадено — все още кисел отвърна Ърнест и двамата тръгнаха към кафенето.

Ърнест беше с барета, моряшки пуловер, бели панталони и черна кърпа на врата. Дъф изглеждаше както винаги съвършено с дългия си памучен пуловер и широката яка от бледозелена коприна. Косата й беше сресана назад и тя крачеше с високо вдигната глава. Той вървеше със същата стъпка, вирнал предизвикателно брадичка. Навярно все още се ядосваше на Харолд, но се опитваше да го преглътне. Отзад двамата изглеждаха като излезли от модно списание и видях, че годеникът на Дъф, Пат Гътри, също го забеляза. Всички забелязваха и горкият Пат страдаше от няколко дни насам.

Съжалявах го, макар че не бих искала да живея с него. Той пиеше прекалено и ставаше ужасно досаден. Всеки следобед се появяваше лъчезарен и доволен от всичко. Обичаше да разговаря за популярна музика и можеше да танцува и пее с голяма енергия и ентусиазъм, но след три-четири коктейла нещо в него се преобръщаше и той ставаше превзет и високомерен. Ако продължеше и Дъф не го отпратеше, идваше нова промяна — изпадаше в униние и започваше да се цупи. Чудех й се как търпи тези негови настроения… и как ги понася самият той. Когато се будеше, дали изпитваше отвращение от своите люшкания ту в една, ту в друга посока? Помнеше ли ги изобщо?

— Какво ще кажеш да седнем и да пием до тъмно? — попита Харолд, приближавайки се до мен.

Усмихнах се и го хванах за ръката. Исках да се почувства по-добре, макар и само за миг. Може би ако се държахме един за друг, и той щеше да ми помогне да се почувствам по-добре. Бог ми е свидетел, нуждаех се от това.

Пътешествието бе започнало зле още предишната седмица, когато отидохме да ловим риба в Ирати — една от най-любимите реки на Ърнест. Собственичката на хотела се опита да ни предупреди, че с риболова е свършено, но Ърнест й се присмя. Дървосекачите бяха минали да изсекат боровете и буковете, а когато стигнахме до реката, заварихме я пълна с боклуци и плаващи трески. Бентовете се бяха скъсали. Мъртва риба гниеше по брега и задръстваше вировете. Гледката беше непоносима, но ние упорствахме няколко дни, опитвайки се да стигнем до по-малките потоци. Никой не хвана и една риба.

С нас беше Бил Смит, стар приятел от Чикаго. Ърнест го примами с разкази за първокласен риболов и бой с бикове след това. Не го бяхме виждали от времето на купоните в Местожителството. Когато Кенли и Ърнест се скараха, напрежението се просмука чрез всичките ни познати до клана Смит, но впоследствие ние започнахме да водим сравнително редовна кореспонденция с Кейт, която работеше като журналист в Чикаго. А когато Бил пристигна в Париж, с радост открихме, че е същият като преди — пълен със забавни истории и готов за всякакви начинания. Той бе донесъл всичките си изкуствени мухи за пътуването до Испания — всичките стари победители от летния риболов в Хортън Бей — и ми се стори, че Ърнест ще се разплаче, когато Бил отвори кутията да му ги покаже. Бяха безполезни.

В Памплона пак усетихме нещо нередно. Бяхме заобиколени от приятели и трябваше да е весело, но не беше. В Париж Ърнест и Дъф кръжаха един около друг, но танцът им беше в общи линии безобиден. Нещо обаче бе предизвикало промяна — и това нещо се наричаше Харолд. Той отчаяно хлътна по Дъф и я отмъкна за една седмица в Сен Жан дьо Люз. Когато ми разправи за забежката, Кити сподели, че напоследък Харолд се държал много странно и тя очаквала нещо подобно. Пак бяха скъсали. Така и не разбрах представите на Харолд и Кити за любовта, а сега се чувствах също тъй озадачена от пресилената реакция на Ърнест. За него не би трябвало да има значение — той нямаше право да ревнува Дъф, — но реакцията му го издаде и изведнъж всички узнаха.

Дойде утрото на боевете и всички се събудихме призори да видим бягането на биковете по улиците. Предишния път бях бременна с Бамби и стадото сякаш мина толкова бързо, че не помнех какво съм видяла. Сега Бамби беше на сигурно място в Париж с Мари Кокот и макар че се нуждаех да си почина от денонощните майчински грижи, не знаех точно как да се чувствам като свободна от задължения.

Тази сутрин улиците бяха хлъзгави. Преди разсъмване преръмя и личеше как биковете се напрягат, търсейки опора върху паважа. Един падна и се бореше да стане, изпъвайки шия и въртейки бялото на очите си, и като че ли всичко ставаше на забавен каданс.

Ние стояхме зад една ниска стена, толкова близо, че подушвахме животинската пот и вълнението на зяпачите. Някои обаче не можеха да гледат и извръщаха глави.

— Биковете са почти праисторически — каза Ърнест на Бил в кафенето предишната вечер. — Вече шестстотин години ги отглеждат точно за тази цел — да изскочат на арената и да намушкат каквото могат на път към неминуемата си смърт. Адски е красиво. Само чакай да видиш.

— Готов съм — заяви Бил, но на улицата, в непосредствена близост, твърдостта му сякаш се поразклати. Пред очите ни един младеж притича твърде близо до грамаден бик и бе запратен към стената само на пет-шест метра от нас. Чухме как ръката му изпращя и се изви под неестествен ъгъл зад гърба. Той изкрещя, потърси опора в стената, за да се изкатери, и страхът по лицето му бе грозна гледка.

— Много ли ти идва, мой човек? — попита Ърнест, като видя Бил да извръща очи.

— Може би — каза Бил.

Ърнест стоеше до Дъф и лицето му пламтеше.

— Виждаш ли го сега? — Той посочи как бикът връхлита срещу младежа с ниско приведена масивна глава. — Бикът има много лошо зрение, но го надушва и не бърза. Гледай сега. Бога ми, напада.

— Не мога да повярвам, че за теб това е спорт — тихо му каза Бил.

— Какво друго да бъде? Това е живот и смърт, братко, същото като всеки ден.

Бикът се втурна с десния рог напред, извил мощната си глава настрани, тъй че приличаше на самия дявол, дошъл да погуби слисания кабайеро. Но в този момент иззад стената изникна ръка. Не видяхме кой предложи помощ, но това бе достатъчно. Кабайерото намери опора, за да се изкатери по стената, и рухна отвъд в безопасност. Тълпата нададе възторжен вик.

— Сигурно си разочарован — каза Бил, гледайки втренчено Ърнест.

— Ни най-малко.

— Много зле ли щеше да пострада? — попита Дъф.

— Може би. Случва се. Виждал съм го.

— Ужасно е вълнуващо, нали? — каза тя.

— Най-хубавото представление на света, дявол да го вземе.

Последният бик притича край нас, зададоха се и говедарите с тояги в ръце и накрая подадоха с ракета сигнал, че всички животни са затворени на арената.

— Прекрасно — възкликна Дъф.

Опитах се да си припомня дали ми се сториха прекрасни първия път, когато Ърнест ме учеше, както сега учеше Дъф. Животът ми се бе променил толкова много за двете кратки години оттогава, но помнех, че бях развълнувана и същевременно странно спокойна, защото бях бременна и се чувствах в безопасност, защитена от всичко по най-добрия начин. Тялото ми вършеше онова, за което бе предназначено, а тези животни също изживяваха своята съдба. Можех да гледам, без да се чувствам притисната или травматизирана, а просто да седя и да шия дрешки и завивки за бебето, което щеше да дойде след три месеца, каквото и да се случеше през онзи ден. И помнех как се чувствах много доволна от всичко в нощта, от танците и фойерверките, макар че шумът ми пречеше да заспя.

През онази първа година ми се струваше, че сме единствените американци в Памплона. Ърнест нарече града „Райската градина“ — но това също се бе променило. Лимузини докарваха изискани гости от Биариц. Униформени шофьори отваряха вратите по цяла нощ и после чакаха до колите кога гуляещите им господари ще се изморят и пак ще се пъхнат в кожените пашкули, вмирисани на шампанско. Но дори идването на богаташите не можеше да съсипе всичко — то вече беше съсипано.

Харолд все още бе луд по Дъф. Пролича си на обяд, когато той ту ставаше блед и викториански сдържан към нея, ту започваше да се разправя с келнера да побърза с питието й.

— О, няма нищо, скъпи — каза тя. — Още съм жива, поне засега.

Всички се бяхме струпали около една маса на открито — Дъф, Ърнест и Харолд от едната страна, Пат, Бил и аз от другата. Пат бе облякъл красив летен костюм с тъмносиньо ленено сако. По някое време беше излязъл да си намери барета точно като тази на Ърнест и когато се появи, беше си я сложил дръзко килната назад. И все пак въпреки цялото си цивилизовано лустро, щом Харолд взе твърде демонстративно да се суети около Дъф, Пат не издържа и стана войнствен.

— Стига толкова, Харолд — кресна той. — Върви да се поразтъпчеш из квартала.

— Я млъквай — отвърна Харолд. — Всъщност знаеш ли какво? Просто си поръчай още едно питие. — Той се завъртя и се провикна: — Донесете питие на този човек!

Точно тогава се зададе Дон Стюарт, елегантен и чист, със сив костюм и бяла риза. Той огледа масата и веднага долови напрежението.

— Кой е умрял, приятели?

— Никой, за когото да плачем — отвърна Ърнест.

— Изведнъж ме хвана ужасно главоболие — казах аз. — Надявам се да ме извините.

Заобиколих масата и застанах до Дон.

— Защо не помогнеш на горкото дете да се прибере, Доналд? — подхвърли Ърнест.

— Добре съм — казах аз. — Ще ми мине.

— Глупости — възрази Дон. — Бледа си като призрак.

Още преди да стигнем до вратата, празнотата около масата се запълни и вече не личеше, че съм била там. Сега Ърнест се бе присламчил до Дъф и Пат също бе успял да се приближи до нея. Дъф седеше сред мъжете като съблазнителен сладкиш и дори не ги забелязваше.

Бях благодарна, че Дон предложи да ме изпрати. Всъщност се чувствах ужасно самотна, а той беше приятен спътник. Откакто се запознахме предишното лято, търсеше компанията ми, когато се случеше да се засечем. Чувствах го като сродна душа, защото и той не си намираше място в Париж. Беше умен и опитен писател, завършил Йейл, но в много отношения си оставаше момчето, израснало във ферма край Кълъмбъс, Охайо. В Париж всички изпадаха в крайности и драматизъм, разиграваха бурни страсти.

— Разбирам защо никой не си прави труда да спазва установените правила — каза ми веднъж той. — Знаеш ли, и аз бях на война. Вече нищо не е същото, тъй че какъв е смисълът? — Лицето му стана сериозно. — И все пак ми липсват добрите старомодни почтени хора, които просто се мъчат да постигнат нещо в живота. Хей така, без да наранят някого. Знам, че това ме прави мухльо.

— Обзалагам се, че искаш да намериш момиче като майна си.

— Може би. Искам нещата отново да придобият смисъл.

Тогава вярвах, че го разбирам, но сега, докато ме изпращаше до хотела, усетих връзката помежду ни още по-силно. И аз исках нещата да придобият смисъл. Исках го повече от каквото и да било.

— Как си, драга? — попита той.

— По-добре от някои хора, предполагам. Горкият Харолд.

— Горкият Харолд? Ами Пат? Ако някой може да има претенции към Дъф, това е той.

— Доколкото знам, връзката им е доста свободна. Тя отмъква Харолд на Ривиерата за две седмици, а после се чуди, че той въздиша по нея като тъжно теле, и още повече се изненадва, че Пат се е побъркал. Това е жестоко.

— Не мисля, че иска да бъде жестока. Струва ми се ужасно печална.

Бяхме стигнали до ъгъла, където вече разтуряха пазара за деня. Една жена раздигаше кошници, друга събираше в чувал куп кървавочервени сушени чушки. Наблизо малко момиченце седеше в праха с пиле в ръцете и му пееше. Забавих крачка, за да погледам детето. Удивително черна коса обрамчваше сърцевидното личице. Пилето изглеждаше хипнотизирано от песента и ритмичното побутване.

— Гледаш това дете, сякаш си готова да го изядеш — отбеляза Дон. — Сигурно Бамби ти липсва.

— Безумно. По-лесно е, когато не мисля за него. Понякога ми се струва, че в мен има две личности. При Бамби съм негова майка, а когато съм тук, ставам съвсем различна.

— Хадли на Хем.

— Може би. Или своя собствена Хадли. — Вече виждахме раираната арка на хотел „Ла Перла“ и живия плет от бугенвилии. Спрях и се обърнах към него. — Ти защо не си падаш по Дъф? Всички други са луди по нея.

— Да, Дъф хваща окото и би било лесно да хлътна. Знаеш ли, тя ме помоли да уредя сметката й в хотела, защото сега не може да го поиска от Харолд. Може би е молила и Хем.

— Не бих се изненадала.

— Наред ли е всичко при вас с Хем? Той едва ли е толкова глупав да те зареже заради една аристократка с прилепнал пуловер.

Аз трепнах.

— Дали да не пийнем по нещо?

— Извинявай. Не биваше да го казвам. Възхищавам се и от двама ви. Ако вие не успеете да се справите, то какъв шанс имаме ние, останалите?

— Ти си чудесен, Дон — казах аз и пристъпих да го целуна по бузата. Гладко избръснатата му кожа беше чиста като на бебе и ухаеше на тоник.

— А ти си може би най-доброто момиче на света — каза искрено той и ми върна целувката. Устните му бяха сухи и целомъдрени върху бузата ми, но после той се измести леко и ме целуна по устните. Когато се отдръпна, очите му бяха влажни и въпросителни. — Не вярвам да ме обичаш и ти, поне мъничко.

— Де да можех. Това би изравнило нещата. — Метнах ръце на врата му и за момент се притиснах към него, усещайки изпълващата го смес от печал и объркване. — Това място ще ни побърка.

— Не ми ли се сърдиш?

— Не — уверих го аз. — Мисля, че сега сме още по-добри приятели.

— Колко мило го каза. Знаех си, че не греша за теб. — Той се отдръпна и отметна косата от очите ми. — Надявам се Хем да знае какво съкровище има.

— Аз също — казах аз и влязох в хотела.

Вътре сеньората слагаше одеяло върху клетката на канарчето си.

— То не обича ракетите — каза тя, приглаждайки покривалото около решетките. — Карат го да си скубе перата. Видяхте ли?

— Видях сеньора. — Минах край нея и се отправих към стълбището. — Бихте ли ми донесли бренди в стаята?

Тя погледна зад мен да види дали има още някой, затова добавих:

— Само една чаша.

— Добре ли е сеньората?

— Не много — отвърнах аз. — Но брендито ще помогне.

32

Когато се събудих на другата сутрин, Ърнест вече беше излязъл. Късно през нощта го чух да се прибира, но не помръднах и не му проговорих. Към седем бях облечена и слязох в малкото кафене на ресторанта, където Ърнест си допиваше кафето.

— Поръчах ти яйца с шунка — каза той. — Гладна ли си?

— Умирам от глад — отвърнах аз. — Как свърши снощи?

— Горе-долу добре.

— Горе-долу или добре?

— Какво намекваш?

— Нищо.

— Не е нищо — рече той. — Защо не си кажеш направо?

— Още дори не съм пила кафе. Наистина ли трябва да се караме?

— Нищо не трябва. Пък и нямаме време.

В този момент Бил слезе и си придърпа стол.

— Умирам от глад — обяви той.

— Това става заразително — отбеляза Ърнест. Той поръча на келнера още една порция яйца и кафе с мляко за Бил, после подписа сметката. — Отивам да уредя билетите. Ще се видим там.

Когато Ърнест излезе, Бил се сконфузи.

— Какво всъщност стана снощи?

— Не искам да си спомням — рече той.

— Не ми казвай тогава.

— Така или иначе, не знам всичко. Харолд каза нещо на Пат, тогава Хем избухна и го нарече с ужасна дума. Грозна работа.

— Сигурно.

— Дон дойде и се опита да заглади нещата, но беше късно. Харолд викна Ърнест на улицата да си изяснят отношенията.

— Харолд? Не беше ли обратното?

— Не. И си струваше да го видиш.

— Харолд добре ли е?

— Свеж като капка. Дори не се докоснаха.

— Слава богу.

— Доколкото разбрах, Хем предложил да му подържи очилата и това разведри положението. Двамата се разсмяха и се почувстваха като тъпи копелета, че изобщо са подхванали свадата.

— Какво става с всички ни, Бил? Можеш ли да ми кажеш?

— Да пукна, ако знам — каза той. — Че прекаляваме с пиенето, това е едно. Но и искаме прекалено много, нали?

— Какво точно искаме? — попитах аз, усещайки тръпка на меланхолия и объркване. Запитах се как ли тълкува Бил начина, по който Ърнест се увърташе толкова очебийно около Дъф. Какво ли си мислеше? И какво можеше да каже?

— Всичко, разбира се. И пак не ни стига. — Той се почеса по брадата, после се опита да се пошегува. — Днешното ми главоболие го доказва.

Аз се вгледах в него.

— Ако това тук е празник, защо не сме щастливи?

Той се изкашля и извърна очи.

— Не бива да пропуснем аматьорите, нали? Хем казва, че няма по-добро представление и непременно трябва да го видя.

Аз въздъхнах.

— Не си длъжен да му доказваш каквото и да било. Стори ми се, че бягането не ти допадна.

— Да — потвърди той леко засрамен. — Но съм готов пак да пробвам. Още не съм умрял.

— Защо всички повтарят това?

— Не знам — каза той. — Просто така е тръгнало.

За Ърнест аматьорите отдавна бяха най-любимата част от фиестата. От години той тренираше бикоборски похвати с каквото му паднеше подръка, от завеси до старото ми палто, и напоследък бе станал доста добър. Сега можеше да се изрепчи на бика, отстъпвайки елегантно в последния миг. После, възбуден и щастлив, щеше да тренира още в хотелската стая с плаща, купен в едно магазинче далеч от площада, което не обслужваше туристи. Плащът беше от тежък червен шевиот, поръбен с обикновен черен ширит. Ърнест бе започнал да събира тапи за долния край, защото именно тапите позволяваха на матадора да контролира плаща и да го размахва широко.

Когато тази сутрин дойде време за аматьорите, той взе плаща и слезе на арената заедно с няколко десетки въодушевени мъже и момчета, готови да изпробват майсторството си. Бил също отиде, но Харолд остана на мястото си, през няколко седалки от Дъф.

— Пат още е жълт — зелен тази сутрин — каза Дъф, когато седнах до нея. — Дълга нощ беше.

— И аз така чух.

— Знаеш ли, липсваше ни. Всичко е по-весело, когато си с нас.

Изгледах я остро, подозирайки, че ме взема на подбив, но лицето й беше открито и сърдечно. Такава си беше Дъф — гадна с мъжете, но иначе свястна, макар и по свой собствен начин. Не вярвах да е спала с Ърнест, дори и да бе поискал, защото тя ме харесваше и знаеше, че да бъдеш съпруга е тежка работа. Имаше вече два разтрогнати брака и твърдо възнамеряваше да се омъжи за Пат, ако някога успееха да съберат пари. Веднъж ми каза, че няма късмет в браковете, но й се иска да пробва още веднъж.

Долу на арената пикадорите владееха отлично положението, тъй че схватката изглеждаше лека и почти безобидна. Пускаха само по един бик; първият имаше цвят на карамел и се движеше бавно. Приближи се към Бил, блъсна го по задника с преден крак и той падна настрани. Всички се разсмяха. Ърнест тъкмо започваше да се въодушевява, когато Харолд мина край нас и също слезе на арената.

— О, Харолд — въздъхна Дъф, защото той изглеждаше като карикатура на богатия и безпомощен американец с бледожълтия си пуловер и снежнобелите мокасини. Гледахме го и двете. — Знаеш ли, казах му, че между нас няма нищо.

— Не знам дали те чува — казах аз, опитвайки се да бъда деликатна.

— Мъжете чуват каквото искат и си измислят останалото.

Щом стъпи на арената, Харолд вдигна очи към нас и се усмихна широко. Карамеленият бик беше до него и идваше все по-близо, а Харолд отскочи, за да избегне рогата, както правеха всички. Бикът профуча край него, после се завъртя за нова атака и тогава Харолд се вкопчи в рогата му и се остави бикът да го носи. Сякаш гледахме добре репетиран цирков номер. Харолд трябва да беше изненадан от успеха си не по-малко от всички останали, но когато бикът го свали на земята леко като перце, той победоносно се завъртя към нас.

— На Хем никак не му харесва — рече Дъф.

Проследих погледа й към Ърнест, който стоеше насред арената и се взираше в Харолд. Изражението му беше сурово. Един пикадор мина на две педи от него, но той сякаш изобщо не забеляза.

— Той не понася друг мъж да го надмине — казах аз, но и двете с Дъф знаехме, че Ърнест беснее срещу Харолд вече цяла седмица, откакто узна за любовната му забежка до Сен Жан дьо Люз. Не стига, че Харолд бе успял да се добере до Дъф, докато Ърнест трябваше да се съобразява с жена и дете, но и откакто дойдохме в Памплона, Харолд следваше Дъф по петите като болно теле и се правеше на глупак. Това вече бе прекалено.

Следващият бик на арената беше по-строен и по-бърз. Движеше се като котка, връхлиташе ту към едната стена, ту към другата, променяйки посоката за част от секундата. Един местен с черна риза дойде прекалено близо до него и бе повален на колене. Бикът отметна глава, човекът се просна долу и бе стъпкан. Всички се втурнаха да отклонят бика. Ърнест успя да го разсее за момент, размахвайки плаща. Други мъже ръкомахаха и крещяха, но бикът се върна към човека, който още не бе станал, и го блъсна с глава. Краката на нещастника излетяха нагоре, а бикът отскочи настрани, заби десния си рог в най-горната част на бедрото му и го разпори до коляното. Човекът изпищя, зърнахме как проблесна бялата бедрена кост, после пикадорите налетяха към бивола и го изтласкаха най-напред до стената, след това зад оградата, където щеше да остане девет часа, преди да бъде убит.

Това бе краят на аматьорите. Арената бързо опустя и ние с Дъф слязохме да посрещнем момчетата. Не си бяхме казали дума, откакто видяхме нещастието. Когато се приближихме до тях, те също мълчаха.

Излязохме на улицата и се отправихме към едно кафене.

— Гръм да ме удари — каза Бил, който вървеше до мен.

Лицето му беше безизразно и пребледняло, обувките прашни. Намерихме маса и тъкмо си поръчахме от гъстата бира, която обичахме да пием на обяд, когато по улицата пренесоха намушкания човек. Окървавен чаршаф го закриваше от кръста надолу.

— Toro, toro! — викна някой в кафенето с пиянски глас и човекът се надигна на носилката.

Всички нададоха възторжени викове, а едно младо момче изтича с чаша уиски, която човекът изпи на един дъх, метна я обратно и момчето сръчно я хвана с една ръка. Отново избухнаха одобрителни възгласи.

— Страхотен начин на живот — промълви Дъф.

— Мога да си представя и по-лош — отвърна Ърнест.

Бирата ни пристигна, последвана от гаспачо, вкусен хляб и чудесна задушена риба с лимонов сок, и макар да си мислех, че след кървавата гледка няма да мога да хапна и залък, открих, че съм гладна и всичко ми се услажда.

Харолд седеше в единия край на масата, далеч от Ърнест, но когато Пат най-сетне се появи с Дон, той беше блед и сприхав и Харолд вече не знаеше къде да седне и с кого ще е безопасно да разговаря. До края на обяда нашата маса напомняше сложна игра на емоционален шах, като Дъф гледаше Ърнест, той пък държеше под око Пат, който свирепо стрелкаше Харолд, а той се озърташе крадешком към Дъф. Всички пиеха твърде много, чувстваха се изцедени и отчаяно се преструваха, че са по-весели и по-малко засегнати от останалите.

— Мога да понеса биковете и кръвта — тихо ми каза Дон. — Но от тези човешки отношения ми се преобръща стомахът.

Озърнах се към Ърнест, който не ми бе проговорил и дори не ме бе удостоил с поглед от закуската нататък.

— Да — казах на Дон. — Но как да го преодолеем?

— Де да знаех. Може би няма начин. — Той допи бирата си и махна на келнера за още една.

— Понякога ми се иска да можем да изтрием всичките си грешки и да започнем на чисто от нулата — казах аз. — А понякога си мисля, че нямаме нищо друго, освен грешки.

Той се изсмя мрачно. От другата страна на масата Дъф шепнеше нещо в ухото на Ърнест, а той се кикотеше грубо като моряк. Извъртях стола си, за да не ги виждам, и ето че си спомних за Фони и Роланд в Сейнт Луис преди цяла вечност. Тя не понасяше да гледа Роланд, защото го смяташе за слаб и противен. Аз не можех да гледам Ърнест, защото той ме нараняваше с всеки свой смях и шепот — но имаше ли разлика всъщност? Може би по някое време всеки брак се свеждаше до извъртане на столовете. Оглушителна тишина и отклонени погледи.

— Колко печални и странни сме всички — казах аз на Дон.

— Точно затова се разкиснах вчера. Между другото, съжалявам.

— Няма за какво да съжаляваш. Нека просто бъдем добри приятели, които знаят тези неща, но не са длъжни да ги казват.

— Добре — съгласи се той, погледна ръцете си и пийна от бирата и следобедът продължи така, докато дойде време за коридата.

Младият матадор Каетано Ордонес всъщност беше още момче, но се движеше тъй естествено и грациозно, сякаш танцуваше. Яркочервеният шевиот на плаща оживяваше при най-лекото движение на ръцете му.

Стъпваше здраво, привеждаше се леко напред и подканваше бика да го нападне с едва забележим жест или поглед.

Когато пристигнахме на коридата, Ърнест беше в отвратително настроение, но играта на Ордонес сякаш го разбуди от лош сън. Виждайки промяната, Дъф стана и отиде да седне по-близо до него.

— Боже мой, страхотен е — каза Дъф.

— Да, истински мъж — каза Ърнест. — Гледай сега.

Ордонес подмамваше бика с едно замахване на плаща, после още едно, по-близко. Притегляше го като с магнит. Пикадорите бяха отстъпили назад, защото знаеха, че Ордонес го владее напълно. Това бе танц и в същото време велико изкуство. Младежът беше едва на деветнайсет години, но знанията му бяха първични и древни, а той ги прилагаше естествено и с лекота.

— Някои просто изпълняват движенията — отбеляза Ърнест. — Вярно, красиво е, но не означава нищо. Този омбре знае, че трябва да прекрачиш смъртоносната граница. Всъщност трябва вече да си мъртъв, за да живееш и да покориш животното.

Дъф кимна, завладяна от неговия ентусиазъм, и Бог да ми е на помощ, аз чувствах същото. Докато Ърнест говореше, очите му изведнъж оживяха почти като плаща на Ордонес. Мощното чувство извираше нейде от дълбините към лицето и гърлото му и аз видях по какъв начин е свързан с Ордонес, с коридата и потока на живота, и знаех, че мога да го мразя колкото искам, задето ме наранява, но никога не ще престана да го обичам безкрайно заради онова, което беше.

— Гледай сега — каза той.

Бикът се хвърли в атака ниско преведен, с издаден напред ляв рог и тръпнеща шия. Бедрото на Ордонес беше на сантиметри от мощните крака на животното и той се приведе още по-близо, тъй че когато вдигна глава да търси плаща, бикът леко одраска корема му. Стори ни се, че чухме тихото шумолене, когато рогата се плъзнаха по копринения плат на дрехата му. Тълпата ахна, защото бе дошла да види точно това.

— Никой не може да го направи по-добре — каза Ърнест и възхитено захвърли шапката в краката си.

— Адски красиво — каза Дъф.

Всички въздъхнахме, а когато бикът бе прободен, падна на колене и склони глава, Ордонес безупречно заби шпагата. Всички станаха на крака с възторжени викове, цялата тълпа беше трогната и възхитена от зрелището и майсторството. Аз също скочих и заръкоплясках като луда и навярно стоях в особено ярък слънчев лъч, защото тогава Ордонес вдигна очи към моето лице и погледът му плъзна по косата ми.

— Que linda, колко си красива, това си мисли той — каза Ърнест, проследявайки погледа на Ордонес. — Показва ти своята почит.

Младият матадор се наведе над бика и отряза ухото му с малко ножче. Повика едно момче от трибуните и го прати при мен с ухото в шепи. Детето ми връчи подаръка плахо, без да смее да ме погледне, но усещах, че за него е голяма чест да изпълни желанието на Ордонес. Не знаех как да приема подаръка, какви са правилата в подобни случаи, и просто поех ухото в ръка. Беше черно, триъгълно и все още топло, с едва забележими следи от кръв — най-странното нещо, което някога бях държала.

— Гръм да ме удари! — възкликна Ърнест с нескрита гордост.

— Какво ще го правиш? — попита Дъф.

— Ще го запази, разбира се — обади се Дон и ми подаде кърпичка, за да увия ухото и да си избърша ръцете.

Все още права, аз държах увитото ухо и гледах надолу към арената, където публиката обсипваше Ордонес с цветя. Той вдигна очи към мен, поклони се ниско и пак се върна към почестите.

— Гръм да ме удари! — повтори Ърнест.

Този ден имаше още пет схватки, но нито една не можеше да се мери по красота с първата. Когато по-късно отидохме в кафенето, все още всички тръпнехме от изживяването, дори Бил, който едва издържа гледките през деня, особено двата изкормени коня, които трябваше бързо да бъдат убити пред очите на публиката.

Пуснах ухото от ръка на ръка, за да могат всички да го разгледат с ужас и възхищение. Дъф се напи много бързо и започна открито да флиртува с Харолд, който бе прекалено доволен и изненадан, за да запази дискретност. По някое време двамата изчезнаха и Пат побесня. След около час се върнаха в много весело настроение, сякаш нямаше нищо нередно.

— Ситно копеле — изсъска Пат на Харолд.

Той стана, но веднага залитна.

— О, не се впрягай, скъпи — каза жизнерадостно Дъф.

Но Пат беше неуправляем.

— Просто се пръждосвай от тук, ако обичаш — каза той на Харолд.

— Не мисля, че на Дъф ще й хареса. Искаш ме тук, нали?

— Разбира се, скъпи, искам ви всички. — Тя посегна към чашата на Ърнест. — Ще споделиш ли с другарчето?

Ърнест кимна. Можеше да му вземе чашата, можеше да вземе от масата всяко питие, той нямаше нищо против. Харолд обаче го отвращаваше.

— Да тичаш след жена — промърмори тихичко той. — Има ли нещо по-долно?

Келнерът пристигна с още храна и напитки, но вечерта просто не искаше да потръгне. Някаква язва се разрастваше и разяждаше всичко, което беше тъй мощно и красиво.

Ърнест също го усети и се опита да насочи разговора към Ордонес, към неговата стойка и пируети.

— Какво беше това пирует? — попита Дъф.

— Когато матадорът се обръща към бика с неподвижни крака и много бавно завърта плаща си настрани.

— Да, разбира се — каза Дъф. — Беше чудесно, нали?

— Не й вярвай, Хем — обади се злобно Пат. — Нищо не помни.

— Недей да ме тормозиш, Пат — смъмри го Дъф и пак се обърна към Ърнест. — Просто в момента съм малко пийнала. Утре ще си спомня повече. Кълна се, тогава всичко ще ми е наред.

Ърнест я погледна печално.

— Добре — каза той, но личеше, че е разочарован от нея и от цялата група. Всичко бе загубило очарованието си.

Вечерта в хотела аз завих ухото в още няколко кърпички и го прибрах в чекмеджето на писалището.

— Скоро ще се разсмърди — промърмори Ърнест.

— Не ми пука.

— Да, и на мен нямаше да ми пука. — Той започна да се съблича бавно и замислено. Накрая каза: — Когато всичко свърши, хайде да последваме Ордонес в Мадрид, след това във Валенсия.

— Ще свърши ли някога?

— Разбира се, че ще свърши. — Той се обърна към мен. — Ордонес беше чудесен, нали? Пред него всичко това изглежда много грозно и много глупаво.

Аз затворих чекмеджето, после се съблякох и си легнах.

— Готова съм да забравя Памплона. Защо не се опитаме още сега? Помогни ми, моля те.

* * *

В края на тази много дълга седмица групата се разпадна и всеки пое по пътя си. Дон потегли към Ривиерата, печален и изтощен. Бил и Харолд се връщаха в Париж, но взеха Пат и Дъф до Байон. Ние с Ърнест хванахме влак за Мадрид, където наехме стаи в Пенсионе Агилар — невзрачно, малко и много спокойно хотелче. Всеки ден ходехме на корида и бяхме там онзи следобед, когато Хуан Белмонте, за когото твърдяха, че е най-добрият тореро на всички времена, бе зле намушкан в корема и откаран в болница. От известно време следяхме боевете му и Ърнест винаги се възхищаваше на неговата твърда решителност, но още преди злополуката започнахме да разбираме, че Ордонес е не по-малко велик от своя учител, а може би и го превъзхожда. Движенията му бяха самото съвършенство, храбростта му никога не помръкваше и ние го гледахме със страхопочитание.

Един ден Ордонес ми оказа голямата чест да подържа плаща му преди началото на коридата. Той дойде много близо и аз видях безупречно гладкото му момчешко лице и дълбоките бистри очи. Не каза нищо, когато ми подаде плаща, но беше много сериозен.

— Мисля, че е влюбен в теб — каза Ърнест, когато Ордонес се отдалечи да подклажда енергията на тълпата.

— Как е възможно? — учудих се аз. — Та той е дете. — И все пак се чувствах горда и променена.

Вечерта в хотела, докато се обличахме за вечеря, Ърнест подхвърли:

— Работя над нов роман. Или по-точно той сам се работи в главата ми. За боевете с бикове. Героят ще бъде Ордонес и действието ще се развива в Памплона.

Очите му грееха и в гласа му звучеше ентусиазъм.

— Звучи страхотно.

— Нали? Нарекох младия тореадор Ромеро. Историята започва в един хотел, в три следобед. Двама американци са отседнали там в срещуположни стаи и когато отиват да се срещнат с Ромеро, а това е голяма чест, забелязват колко е самотен и как си мисли за биковете, които ще срещне през този ден. Той не може да сподели това с никого.

— Точно така вероятно се чувства, нали? Трябва да го напишеш.

— Да — кимна Ърнест и макар че отидохме на дълга и вкусна вечеря, полята с няколко бутилки вино, той вече беше с книгата, вътре в нея. През следващите дни се вглъбяваше все повече. Започна да пише на трескави пристъпи в кафенетата рано сутрин и в хотела посред нощ, когато чувах яростното драскане на молива му по бележника. Когато потеглихме от Мадрид за фиестата във Валенсия, той беше изписал два дебели бележника, двеста ръкописни страници за по-малко от десет дни, но вече не беше много доволен от встъплението.

— Мисля, че трябва да започне в Париж и после да се премести. Именно станалото в Париж подклажда огъня. Другото не може без него.

— Винаги си казвал, че не можеш да пишеш за Париж, защото си твърде близо до него.

— Да, знам, но по някаква странна причина сега ми върви с лекота. Бяхме в Памплона преди две седмици, но и това мога да опиша. Не знам защо. Може би всичките ми мисли и правила за писането само чакат доказателство, че са грешни.

— Хубаво е да гориш, нали?

— Надявам се да продължи вечно.

И наистина продължи. Във Валенсия вълнението около фиестата бе прераснало в треска и можехме просто да му се наслаждаваме. Сядахме в някое улично кафене и ядяхме скариди с пресен лимонов сок и черен пипер и чудесна паеля в чиния почти колкото масата. Следобед отивахме на коридата, където Ордонес извършваше пируетите си с абсолютно съвършенство.

— Ето я! Видя ли? — възкликна Ърнест, сочейки към арената.

— Кое?

— Смъртта му. Бикът беше съвсем близо. Това превръща битката в танц. Торерото трябва да знае, че умира, и бикът също трябва да го знае, тъй че когато се разминават в последната секунда, то е като магия. Това е истинският живот.

Един следобед той бе легнал да подремне, а аз се чувствах неспокойна, прелиствах бележниците му и четях с възхищение тук-там по някой ред. Съвсем случайно попаднах на страници с фрази и изрази, които очевидно принадлежаха на Дъф. Отначало бях потресена. Личеше си, че я е слушал безкрайно внимателно, запомнял е всичко до съвършенство. А сега то излизаше наяве със съвсем леки промени в образа на героинята. Отново почувствах ужасна ревност към нея, но постепенно успях да осмисля написаното. Ърнест беше писател, а не любовник на Дъф. Виждаше я като литературен образ, може би от самото начало. И сега, когато той живееше в книгата, а не в кафенетата на Памплона, напреженията и грозните сцени можеха да бъдат полезни. Всичко станало се оказваше конструктивно и необходимо за творбата. Затова сега думите му идваха тъй мощно, тъй пламенно.

От Валенсия заминахме пак за Мадрид, после за Сан Себастиан, бягайки от нарастващите летни температури. В Сан Себастиан и после в Андай Ърнест пишеше много напрегнато сутрин, а през остатъка от деня плувахме и се излежавахме на плажа. Пясъкът беше горещ и ситен като захар, в далечината имаше дълги лилави планини, а шумът на прибоя нахлуваше в ушите и ни унасяше в щастливо вцепенение. Но към края на първата августовска седмица толкова ми домъчня за Бамби, че вече не можех да се радвам на нищо. Върнах се в Париж, а Ърнест замина сам за Мадрид. Там работеше по-добре и по-упорито от когато и да било. Сякаш създаваше едновременно книгата и самия себе си като писател. Писа ми, че вече спи само по няколко часа. Но когато се събуждам отново, споделяше той, изреченията ме чакат, крещят да бъдат написани. Това е невероятно, Тети. Вече виждам края и той ще е впечатляващ.

33

В края на август Париж беше буквално безлюден. Всички, които можеха, бяха заминали някъде, но Полин Пфайфър и Кити продължаваха да работят в града. Трите често се срещахме на вечеря, понякога заедно с Бамби, друг път, след като той вече спеше под грижите на Мари Кокот. Макар първоначално да се притеснявах от Полин и Кити като двойка — тези елегантни, независими и демонстративно модерни момичета, — отблизо те се оказаха удивително откровени и непосредствени. Твърдяха, че точно затова харесват и мен, и аз започнах да им вярвам.

Понякога засичахме в някое кафене и Джини и двете сестри ми се струваха много забавни, сякаш разиграваха сценки от много изискан водевил, изпъстрени с кратки и хапливи шеги. Те носеха на пиене, тъй че не изпадаха в неловко положение, нито притесняваха околните, и винаги имаха нещо интересно да разкажат. Джини беше необвързана, но това изглеждаше логично, ако можеше да се вярва на Кити, че тя предпочита жени. Не разбирах обаче защо Полин още не се е омъжила.

— Всичко беше почти уредено с братовчед ми Мат Херолд — призна веднъж тя, след като я притиснах за подробности. — Дори бях приготвила модели за роклята и опитах половин дузина торти. — Тя потръпна. — Всички имаха вкус на торта, разбира се.

— Да не се е случило нещо ужасно? — попитах аз.

— Не. Всъщност така би ми било по-леко. Просто не смятах, че го обичам достатъчно. Той щеше да бъде чудесен глава на семейство и добър баща. Разбирах всичко, но не го чувствах. Не истински. Исках нещо голямо и разтърсващо.

— Любов като в романите?

— Може би. Сигурно съм невероятно глупава.

— Ни най-малко. Аз обичам романтиката. В днешно време жените сякаш смятат, че са прекалено напредничави за подобно чувство.

— Много е объркващо да знаеш какво искаш, когато има толкова много възможности за избор. Понякога си мисля, че трябва просто да зарежа всякаква мисъл за брак и да работя. Искам да бъда полезна. — Тя помълча и се разсмя на думите си. — Мисля, че и това съм го чела в някой роман.

— Може би ще намериш начин да получиш всичко, което искаш. Ти ми се струваш много умна.

— Ще видим — каза тя. — А междувременно ще бъдем две неомъжени момичета.

— Свободни като риби във вода?

— Защо не?

Странно беше да мисля за себе си по такъв начин. Ърнест със сигурност нямаше да одобри и се питах какво би казал, ако знаеше, че прекарвам толкова време с Полин. Щом смяташе Кити за прекалено изкуствена, то и Полин щеше да му се стори такава. Тя беше типична професионална красавица — от онези, които той по принцип презираше. Не само говореше непрестанно за мода, но и вечно си проправяше път към най-интересните хора, за да прецени с какво могат да й бъдат полезни; тъмните й очи прещракваха като фотографски обективи, а колелцата в главата й се въртяха, щом се озовеш в нейната компания. У Полин сякаш нямаше и капка спонтанност. Ако се виждаше с теб, значи тя така бе поискала. Ако разговаряше с теб, вече беше решила какво да каже, тъй че да прозвучи съвършено. Възхищавах се на нейната самоувереност, може би дори изпитвах мъничко страхопочитание. Тя създаваше онова усещане за лекота, което всъщност изисква огромни усилия. И макар че никога не знаех как точно да говоря пред другите жени като нея — например Зелда, — под елегантните си дрехи и хубавата прическа Полин беше откровена и разумна. Знаех, че никога няма да ми обърне гръб, и скоро почувствах, че мога да разчитам на нея.

В средата на септември Ърнест се прибра от Мадрид изтощен и възторжен едновременно. Гледах го как си разопакова багажа и неволно се чувствах поразена от онова, което бе постигнал. Седем пълни бележника, стотици и стотици страници само за шест седмици.

— Да не би да си свършил, Тети?

— Почти. Толкова съм близо, че не ми се иска да напиша края. Логично ли ти звучи?

— Може ли да го прочета сега?

— Скоро — обеща той. Придърпа ме в дълга мечешка прегръдка. — Имам чувството, че мога да спя цяла вечност.

— Спи тогава — казах аз, но той ме дръпна към леглото и започна да смъква дрехите ми.

— Мислех, че си уморен — ахнах аз, но той ме целуна грубо и аз замълчах.

Една седмица по-късно Ърнест завърши първия вариант и отидохме да отпразнуваме с приятели. Срещнахме се в „Негр дьо Тулуз“ и всички бяхме въодушевени. Появиха се Скот и Зелда, Форд и Стела, Дон Стюарт, Харолд и Кити. Имаше един кратък момент на притеснение, докато всички чакаха да се ориентират каква е ситуацията. Памплона бе завършила много болезнено, но след като ни донесоха питиетата и няколко чаши бяха пресушени набързо като лекарство, настроението се разведри. Ърнест попрекали с уискито, но се държа прилично до самия край на вечерта, когато на излизане срещна Кити.

— Добро представяне на книгата ти, Хем.

— Благодаря — каза той. — Пълна е с действие, драматизъм и всички са вътре. — Той махна с ръка към Бил и Харолд. — На тия копелета им разкатавам фамилията, но не и на теб, Кити. Ти си свястно момиче.

Гласът му беше тъй пронизващ и хладен, че Кити пребледня. Сграбчих ръката му и възмутено го измъкнах навън.

— Какво? — дръпна се той. — Какво направих?

— Пиян си — отвърнах аз. — Утре ще поговорим.

— Възнамерявам и утре да се напия — заяви той.

Аз просто продължих да го водя към къщи. Знаех, че на сутринта ще го мъчат угризения и чудовищно главоболие.

Оказах се права.

— Не се засягай от онова, което изтърсих пред Кити — помоли той, когато най-сетне се събуди около пладне с позеленяла физиономия. — Аз съм глупак.

— Беше важна вечер. Можеше да си позволиш известна волност.

— Каквото и да съм казал, книгата си е книга. Не е истинският живот.

— Знам — уверих го аз, но когато ми даде да прочета страниците, за нула време осъзнах, че всичко е както се случи в Испания, всеки мизерен разговор и напрегнат сблъсък. Беше почти буквален преразказ, с едно изключение — аз не присъствах.

Героинята беше Дъф. Знаех и очаквах това, но все пак бе болезнено да виждам нейното име отново и отново. Той още не го бе променил на лейди Брет. Дъф беше Дъф, Харолд беше Харолд, а Пат беше пиян глупак и всички, освен бикоборците бяха в ужасно състояние. Кити също участваше в книгата — той явно я бе излъгал — в много отрицателна роля. Ърнест описваше себе си като Джейк Барне и бе направил Джейк импотентен. Какво трябваше да мисля за това? Така ли виждаше собствения си морал, или страх, или благоразумие, или каквото там го възпираше да спи с Дъф — като импотентност?

Но когато успявах поне малко да заглуша тези съмнения и въпроси, аз виждах колко забележителна е творбата, по-вълнуваща и жива от всичко, което бе писал. Той бе забелязал в Памплона хубавия сюжет, докато аз усещах само нещастие и объркани човешки отношения. Беше го оформил и превърнал в нещо повече; в нещо, което да трае вечно. Невероятно се гордеех с него и в същото време се чувствах наранена и прогонена от книгата. Тези чувства съществуваха в сложен възел, но нито едно не бе по-истинско от другите.

Четях страниците в състояние на нетърпеливост и страх и често трябваше да спирам и да оставям ръкописа, за да се опомня. Ърнест бе работил тъй напрегнато и в такава самота, че всяка отсрочка в получаването на мнение го съсипваше.

— Добър ли е? — попита той, когато най-сетне свърших. — Трябва да знам.

— Повече от добър, Тети. Друг такъв няма никъде.

Той се усмихна от облекчение и възторг, после нададе възторжен възглас и възкликна:

— Гръм да ме удари!

Бамби седеше на пода до нас и дъвчеше дървеното локомотивче, подарък от Алис и Гъртруд. Ърнест го грабна и го вдигна до тавана, а Бамби изпищя радостно и румените му бузки се напълниха с въздух.

— Папа — каза той.

Това беше първата му дума и той обичаше да я повтаря колкото се може по-често. Ърнест също обичаше да я чува.

— Папа написа страхотно добра книга — каза Ърнест и се усмихна на Бамби, който с всеки миг ставаше все по-розов.

— Дай целувка на папа — казах аз и Бамби, който вече бе долу в прегръдката на Ърнест, щастливо се извъртя и млясна лицето на баща си.

Беше толкова хубав момент — идеално подравнени, тримата гледахме една и съща ярка звезда, но по-късно тази вечер, когато лежах в леглото и отчаяно се мъчех да заспя, тревогите отново кръжаха наоколо и не ми даваха покой. Аз бях изтрита от книгата още от първата страница, от първата дума. Защо Ърнест не изглеждаше разтревожен, че може да се засегна или да ревнувам? Нима очакваше да разбера, че историята се нуждае от привлекателна героиня и това не съм аз? Той определено не тичаше с бележника след мен, записвайки всяко мое остроумие, както правеше с Дъф. Изкуството си е изкуство, но какво мислеше самият Ърнест? Трябваше да знам.

— Тети — казах аз в тъмното, донякъде с надеждата да е заспал. — Имаше ли ме изобщо в книгата?

След няколко секунди мълчание той отговори съвсем тихо:

— Не, Тети. Съжалявам, ако съм те наранил.

— Можеш ли да ми кажеш защо?

— Не съвсем. Идеите идват при мен, а не обратното. Но мисля, че така се получи може би защото ти никога не си била в калта. Ти всъщност не беше в тази история, ако разбираш какво искам да кажа, а някак над нея, по-добра и по-чиста от всички нас.

— Не го усетих така, но е приятна мисъл. Иска ми се да повярвам.

— Вярвай тогава. — Той се завъртя и отворените му очи потърсиха моите. — Обичам те, Тети. Ти си най-доброто, което имам.

Въздъхнах, усещайки съвсем леко парване на съмнение.

— И аз те обичам.

През следващите седмици Ърнест продължи да работи над романа, като опростяваше езика и задраскваше цели сцени. За нищо друго не мислеше и тъй като беше ужасно разсеян, аз много се радвах, че имам приятелки, които да ми правят компания. Накрая той сякаш престана да се дразни от Полин и това също ме радваше.

— Прекалено много бъбри за Шанел — призна той, — но разбира от книги. Знае какво харесва и нещо повече, знае защо. Това е много рядко, особено в днешно време, когато все повече хора са въздух под налягане. Никога не знаеш на кого да се довериш.

С негово одобрение Полин започна да идва у дома следобед, за да ми прави компания. Пиехме чай, докато Бамби си играеше или спеше, и понякога тя идваше с мен до музикалния магазин, където свирех на пиано.

— Наистина свириш прекрасно — каза ми тя един ден. — Особено творбата на Бузони. Бях готова да се разплача. Всъщност защо никога не си свирила пред публика?

— Не успях да пробия. Просто не бях достатъчно добра.

— Все още можеш. Трябва да го направиш.

— Много си мила, но не е вярно. — Аз раздвижих пръсти и затворих нотния албум. — Така или иначе, това е моят живот. Друг не искам.

— Да, на твое място и аз не бих искала — каза тя, но по-късно, докато се прибирахме към къщи, идеята продължаваше да я вълнува. — Може би не е необходимо да се откажеш от всичко, за да се занимаваш с музика по-сериозно. Един концерт едва ли ще те травмира ужасно. Всички те обичат. Искат да видят успеха ти.

— Ще трябва много повече от време и усилия — казах аз. — И ще се нуждая от собствено пиано.

— При всяко положение трябва да имаш собствено. Хем несъмнено разбира това. Ако искаш, мога да поговоря с него.

— Ще видим — казах аз. — Ще си помисля.

Тревогата от изпълнение пред публика не ме напускаше, но все по-често започвах да се питам дали в крайна сметка един концерт няма да ми се отрази добре — особено сега, когато Ърнест бе тъй погълнат от своя роман. Книгата засенчваше всяка друга мисъл и се вмъкваше между нас дори когато се любехме. Усещах как в един миг е с мен, вътре в мен, а сетне изчезва, просто потъва в света, който създава.

Свиренето ми нямаше да промени нищо в навиците му — не бях чак толкова наивна, та да си въобразявам нещо подобно, — но си мислех, че може да ми даде целенасоченост и средство за самоизява извън подробностите около храненето и дневния режим на Бамби. Обичах да бъда майка, но това не значеше, че не мога да имам други интереси. Стела се справяше чудесно. Всъщност тя беше новият образец за съпруга, а аз олицетворявах старомодната и провинциална разновидност.

По ирония на съдбата почти всичките ми познати жени сякаш бяха пряко облагодетелствани от движението на суфражетките, за което майка ми работеше преди десетилетия в нашата всекидневна, докато аз се свивах в някое ъгълче с книга в ръка и се мъчех да бъда невидима. Може би никога нямаше да догоня истински съвременната жена, но трябваше ли тъй старателно да заравям глава в пясъка? Не можех ли да експериментирам поне мъничко, за да видя какво още би ми подхождало, особено след като имах добри приятели, които ме обичаха и искаха да успея, както изтъкна Полин?

След време Полин ни запозна с мнозина от своята изискана компания на Десния бряг, например с Джералд и Сара Мърфи. Джералд беше художник и което е по-важно, смятаха го за икона на добрия вкус и хубавия живот. Двамата със Сара бяха пристигнали в Париж през 1921 г. и макар че имаха чудесен апартамент на Ке де Гранд Огюстен, те постепенно мигрираха към Южна Франция, където си строяха имение на Ривиерата в Антиб. Джералд бе учил архитектура и имението, наречено Вила Америка, щеше да бъде общ опус на семейство Мърфи, най-красивото нещо, което можеха да си представят и позволят, а те можеха да си позволят много. Полин ни запозна и с поета Арчибалд Маклийш и красивата му съпруга Ейда, която пееше много добре, дори професионално, и носеше най-чудесните мънистени рокли, които бях виждала.

Изненадвах се колко толерантен изглежда Ърнест към тези нови познати. Насаме той язвително ги наричаше „богатите“, но въпреки това не можеше да устои на вниманието им. „В наше време“ излезе в Щатите през първите дни на октомври и не след дълго книгата можеше да бъде открита в книжарниците из целия град. Всички рецензии бяха повече от положителни, авторите наричаха Ърнест „най-ярката млада звезда“. Перспективите му изглеждаха все по-светли, но тези нови приятели не се водеха само от празното любопитство. Те не се задоволяваха да стоплят длани покрай успеха на Ърнест; искаха да раздухат огъня.

Междувременно Полин започна да идва на вечеря при нас по няколко пъти седмично, а понякога се срещаха с Ърнест в някое кафене. Бях много облекчена, че дружбата им изглежда естествена и взаимна. Не обичах да се карам с Ърнест заради Кити, но спрямо нея той си остана непоклатим. За него тя беше и винаги щеше да бъде „онази позлатена кучка“, но към Полин проявяваше по-любезната, почти братска страна на характера си. Започна да я нарича Пфайф, аз също. За Бамби тя стана леля Пфайф, а ние също получихме прякори. Ърнест беше Папа или Дръм, а аз Хаш или Дула. Двамата заедно бяхме нейните прелестни създания.

Докато есента преминаваше в зима и парижката влага се процеждаше през прозорците и под вратите, Ърнест взе решение да остави настрани романа за Памплона.

— Вече изобщо не го виждам. Не знам кое е добро и къде се провалям. Трябва да поотлежи известно време. — Той въздъхна и се почеса по мустаците, които напоследък бяха станали гъсти, непокорни и великолепно дивашки. — Мислех си да започна нещо съвсем различно. Нещо забавно.

— Забавното приляга на хора като Дон и Харолд, но не съм сигурна, че е за теб.

— Първото мое нещо, което видя, беше забавно. Да не би да не струваше?

— Ни най-малко. Казвам само, че в творбите ти има повече жар, когато са драматични.

— Не знам — каза той и незабавно се хвана на работа.

Нямах представа какво си е наумил и колко бързо ще го напише. След две седмици разполагаше с цялостен пръв вариант на „Пролетни потоци“ — сатирична пародия на последната книга на Шъруд Андерсън „Мрачен смях“. Но това, че я беше написал, не правеше следващата стъпка по-лека. Той не бе сигурен какво е създал и на кого да го покаже. Някой можеше да изтълкува творбата погрешно и да реши, че е злонамерена.

— С удоволствие ще я прочета — казах аз. — Мога да бъда безпристрастна.

— Съжалявам, Тети. Не съм сигурен, че можеш.

— Толкова ли е зле?

— Не знам. Ще я покажа на Скот, може би и на Дос.

За беда приятелите му изобщо не харесаха проекта и го посъветваха да се откаже. Книгата на Андерсън може да е смешна и сантиментална, смятаха единодушно те, но човекът е голям талант и е направил толкова много за бъдещето на Ърнест, че не би било честно да го тормози. Какъв е смисълът?

— Смисълът — заяви Ърнест — е там, че книгата е скапана и си заслужава секирата, а щом ще го прави някой, защо да не е приятел?

— Адски странно разбиране за приятелството — гласеше отговорът на Скот. — Казвам ти, зарежи.

Ърнест невъзмутимо отнесе ръкописа в апартамента на Мърфи и го прочете на глас. Джералд полагаше усилия да не бъде потресен, а Сара заспа, както си седеше по розов халат на канапето. Аз слушах с бавно нарастващ ужас. Когато Ърнест свърши, Джералд се изкашля няколко пъти и заяви с типичната си дипломатичност:

— Не е за мен, но някой може да реши, че е точно каквото трябва.

— Убиваш ме — каза Ърнест.

Джералд се обърна към мен.

— Какво мислиш, Хадли? Ти имаш глава на раменете.

Опитах се да се измъкна.

— Ами… не е съвсем любезно.

— Точно така — кимна Джералд.

— Целта не беше да е любезно — каза Ърнест. — Целта беше да е забавно.

— Точно така — повтори Джералд.

Имах тайната теория, че всъщност Ърнест е написал книгата, за да се дистанцира от Шъруд и да излезе от сянката му. Приятели и рецензенти често сравняваха неговата проза с тази на Андерсън и това го влудяваше. Той не искаше да го мерят с когото и да било, особено ако това е добър приятел и поддръжник на творчеството му. Кълнеше се, че е благодарен за помощта на Шъруд, но не смяташе, че му е задължен. Още по-малко обвързан. Смяташе творчеството си за лично свое и бе решен да го докаже веднъж завинаги.

В отчаяния си стремеж да открие нечие съгласие за „Пролетни потоци“, Ърнест накрая отиде при Гъртруд, но от известно време отношенията им не вървяха и това се оказа последната капка. Когато ми разказваше как е минала срещата, сърцето ми се късаше. Тя едва не го изхвърлила от апартамента си с думите:

— Отвратително е, Хем, опомни се.

Той се опитал да го обърне на шега.

— Това ли ме съветваш?

— Някога мислех, че нямаш нужда от съвети. Беше се посветил на творчеството. Сега си зъл и груб и се интересуваш единствено от парите и собственото си положение.

— Не ставай лицемерка. Ти би се радвала да бъдеш богата.

— Бих се радвала — потвърдила тя. — Но не бих направила всичко, за да стигна дотам.

— Например да забиеш нож в гърба на приятел, искаш да кажеш?

Тогава тя млъкнала.

— Разбрах. Няма що, хубавичко ме изрисува.

Той изхвръкнал навън и когато се прибра, отначало дори не искаше да говори за това. Но пъхна книгата в едно чекмедже и аз изпитах облекчение, като видях, че е приключил с нея.

Вече наближаваше Коледа. Смятахме отново да отидем в Шрунс и да останем там до пролетта и Ърнест влагаше цялата си енергия в кроежа на планове.

— Защо не поканим Полин да дойде с нас? — предложи той. — Ще ти бъде далеч по-приятно, ако и тя е там.

— Много ще се радвам. Колко си мил, че мислиш за мен.

Поканихме и Джини, защото двете сестри често вървяха в комплект, но Полин ни увери, че Джини ще ходи в Ним с други приятели. Тя самата прие на драго сърце да дойде. Нямаше търпение да настъпи денят.

34

Пфайф слезе от влака румена и бодра. Предишната седмица беше паднал шейсетсантиметров сняг, но времето постепенно се затопляше. Сега снегът беше мек и не ставаше за пързаляне. Ърнест бе обещал да я научи да кара ски и тя несръчно си носеше ските, когато я посрещнахме на перона, но не изглеждаше разочарована, когато й посочихме кишата.

— Стига ми да съм с двамата си любимци — каза тя. — И Бамби, разбира се.

Бамби стоеше до мен и ме стискаше за ръката. Беше със зимно гащеризонче, приличаше на типично австрийско детенце и много храбро гледаше влака, който едновременно го привличаше и ужасяваше.

— Кажи „здрасти“ на леля Пфайф — каза Ърнест на Бамби, който се скри зад полата ми и надникна оттам тъй дяволито, че всички се разсмяхме.

Полин изглеждаше очарована от Шрунс и стаята си в „Таубе“, разположена в края на дългия коридор, точно до мястото, където работеше Ърнест.

— По-малка е от вашата — каза тя, като я видя, — но всъщност и аз не съм много голяма.

Аз седнах на леглото да я гледам как си разопакова багажа, а Бамби коленичи на пода и се заигра с ресните на покривката за легло, припявайки австрийска народна песничка, на която го бе научила Тиди. Полин отвори куфара и започна да вади дълги вълнени поли и красиви чорапи. Вдигна един кашмирен пуловер с цвят на масло, подържа го пред себе си и го сгъна.

— Имаш прекрасни неща — казах аз, гледайки собствените си панталони и дебелия вълнен пуловер. — Но ще притесниш всички ни, ако наистина ги облечеш.

— Най-вече себе си, предполагам — каза тя. — Сигурно съм прекалила. Хем каза, че тук бил цветът на висшето общество.

— Вероятно е имал предвид дивите кози. Или може би дебелите австрийски касапи и дървари, с които играе карти и пуши пури. Ако не внимаваш, току-виж, си се омъжила за някого от компанията.

— Обзалагам се, че с козлите ще ти е по-лесно, отколкото с дърварите — обади се Ърнест от прага. Той запълваше рамката на вратата, а коридорът зад него бе тъмен.

Полин се усмихна.

— Значи ще се постарая да не придирям много.

Всички се разсмяхме, после Ърнест отиде пак да работи и заключи вратата си. Радвах се, че пише отново. През първите ни две седмици в Шрунс бе лежал с ангина и тежка кашлица. Затова беше много хубаво, че сега изглеждаше готов да се захване за работа, и още по-хубаво, че имах приятелка, с която да бъбрим и да се забавляваме, докато той е зает.

След като Полин се настани, облякохме Бамби с топли дрешки, качихме го на шейната и тръгнахме из града, за да й покажа всичко — малкия площад с магазини, залата за боулинг, дъскорезниците и потока Лиц, който делеше градчето на няколко части, но можеше да го прекосиш по няколко здрави дървени моста.

— Вече се влюбих безумно в това място — въздъхна Полин.

Точно тогава шейната се блъсна в заледеното корито на една чешма, килна се настрани и Бамби падна в снега. Той изпищя радостно, стана и бързо се покатери на шейната.

— Пак, мамо, пак!

— Пак, пак! — заприглася му Полин и радостно затропа из снега с красивите си, абсолютно непрактични ботуши.

Когато се върнахме в хотела, тя дойде в стаята ми, докато се преобличах.

— Нищо от дрехите, които донесох, не става за тук — каза тя. — Би ли ми услужила с нещо твое?

— Не говориш сериозно. Аз съм два пъти колкото теб.

Тя се намръщи.

— Не чак два пъти. Ами магазините? Има ли някой наблизо?

— Стига да не си много придирчива. На стотици километри околовръст няма да откриеш нищо подобно на бутиците от Десния бряг.

— Точно от това бягам. Възнамерявам да бъда изцяло практична, с благоразумни, удобни панталони и мъжка риза, досущ като теб.

Неволно се разсмях.

— Сигурна ли си, че знаеш какво те чака?

— Абсолютно. Искам и пантофи като твоите. Просто трябва да бъдат същите.

— Забавна си. Вземи тези. — Събух пантофите си и й ги подадох. — Аз ще нося тези на Ърнест. Между другото, дотам те докарва бракът. По някое време откриваш, че имаш крака като съпруга си.

Тя се усмихна.

— Не бих имала нищо против.

— Не ми казвай, че си омекнала по въпроса за брака. Да не се е появил някой?

— Не, не. Просто се влюбих в начина, по който си живеете с Дръм. По-рано не бях забелязвала някои неща, например колко е хубаво да имаш човек до себе си. Не бял рицар с блестящи доспехи, а мъжът, който сяда с теб на масата всяка вечер и ти казва какво си мисли.

— Невинаги го правят, ще знаеш. Дори невинаги говорят.

Тя пак се усмихна и каза, че това не я плаши, после обу пантофите ми. Те бяха стандартен алпийски модел, големи и топли, с вълнена подплата, но Полин се кълнеше, че въпреки всичко ги обича.

— Искам да умра с тях — каза тя. — И насила няма да ми ги свалиш.

Времето оставаше твърде топло и влажно за ски, но все пак си създадохме чудесно всекидневие. Полин бе моя сянка и тъй като ми се случваше за пръв път, аз се радвах на нейното внимание и компания. Всеки следобед тя ме гледаше как свиря на пиано, запълвайки паузите между песните с насърчения и похвали. Беше станала мой най-важен сътрудник, откакто започна да ме подтиква към идеята за концерт, и аз с изненада открих, че ми е приятно да слушам как защитава каузата ми пред Ърнест, който бе планирал да отдели част от аванса си за наемане на пиано, когато се върнем в Париж. Не знаех, че се нуждая от нейната помощ, докато тя не се появи и можех да разчитам на нея — а тогава се зачудих как съм се справяла преди.

Може би се дължеше на близостта, на непрестанното всекидневно общуване, но в Шрунс Полин пое ролята на кръстоносец и за творчеството на Ърнест. Тя открай време му се възхищаваше и го смяташе за голям талант, но сега нещата станаха по-лични. Той тъкмо бе започнал да работи отново над романа за Памплона и един ден, докато двете с Полин обядвахме, слезе от кабинета с бистър и въодушевен поглед.

— Работата ти е потръгнала — отбелязах аз. — Много се радвам.

— Но тръгна много добре. Прехвърлих ги в Бургете.

— Сигурно няма да ми дадеш да почета — обади се Полин.

— Още не става за четене. Така или иначе, питаш само от любезност.

— Ни най-малко. Сигурна съм, че е гениално. Гениално е, нали, Хадли?

— Разбира се — казах аз.

И наистина мислех така. Но не смятах, че мога да споделя, поне засега, целия спектър на сложните си чувства към книгата. Дори молбата на Полин да я прочете надигна у мен вълна от притеснение. Тя беше умно момиче. Какво щеше да си помисли, когато откриеше, че не присъствам дори като незначителен образ? Щеше ли да реши, че с Ърнест сме на нестабилен терен? Щеше ли да види нещо, което аз не можех или не исках да видя?

— Романът за Памплона ще почака — каза Ърнест. — Имам си друга работа. — Той се зае енергично с надениците и картофите, спирайки само за да добави: — Имам нещо друго, което можеш да прочетеш, ако говориш сериозно.

— Винаги говоря сериозно — каза тя. — Нима не знаеш?

След обяда Ърнест донесе страниците и ги подаде на Полин.

— Това е огромна чест — промълви тя.

— Да видим дали ще смяташ така и след като прочетеш проклетия текст. — И той се приготви да играе билярд с хер Лент.

Едва когато заобиколих да надникна през рамото й, осъзнах, че това е ръкописът на „Пролетни потоци“. Леко ми призля, като разбрах, че не е спирал да обмисля проекта. Само бе изчаквал да се появи подходящ читател.

След като Ърнест отиде да играе, Полин се сгуши на удобното червено кресло пред огъня, а аз се върнах на пианото. Беше ми трудно да се съсредоточа, защото тя се смееше гръмогласно, докато четеше. Накрая реших, че ми трябва една дълга разходка, и се срещнахме пак едва на вечерята няколко часа по-късно.

— Толкова е смешно — каза тя още преди Ърнест да се настани удобно на масата. — Адски остроумно и много забавно. Имаш пълната ми подкрепа.

— И аз си мислех, че е забавно — отвърна той. — Но изглежда, най-добрите ми приятели са на друго мнение.

И ме изгледа втренчено.

— Просто мисля, че е злобничко спрямо Шъруд — казах аз.

Полин вече ясно виждаше каузата си.

— Ако книгата е добра, не се ли превръща по-скоро в знак на почит към Андерсън? — каза тя. — Няма лоша реклама, нали така?

— Точно това си мислех — повтори Ърнест и двамата продължиха да се насърчават взаимно, подчертавайки все по-разпалено колко са единодушни.

— Няма начин да го възприеме по друг начин, нали? — каза тя. — В крайна сметка ще бъде поласкан.

— Никой достоен човек не може да бъде засегнат от сатирата — заяви Ърнест.

— Е, аз мисля, че това е велико. Адски е добро и трябва веднага да го предложиш за издаване.

Едва в този момент осъзнах напълно колко е бил наранен, когато всички, включително аз, отхвърлиха ръкописа. Той обичаше да го хвалят. Обичаше и се нуждаеше да бъде обичан, дори обожаван. Но ме тревожеше, че Полин го подтиква в тази посока точно сега. Насърчаван от нея, той щеше да прати „Пролетни потоци“ на новите си американски издатели „Бони енд Ливрайт“ и от това едва ли щеше да излезе нещо добро. Андерсън беше най-важният им автор и тъй като Ърнест сключи договор с тях благодарение на неговата подкрепа, нямаше начин книгата да не ги засегне. А когато и Андерсън научеше за нея, щеше да бъде повече от засегнат. Предполагах, че Ърнест ще го загуби като приятел, както очевидно губеше Гъртруд. Толкова трудно бе да го гледам как отблъсква наставниците си, сякаш жестоките удари бяха единственият начин да докаже на себе си (и на всички останали), че всъщност никога не се е нуждаел от тях. Но чувствах, че спрямо тази творба съм с вързани ръце. Не можех да кажа нищо повече против нея.

На другия ден Ърнест пакетира ръкописа и го изпрати на Хорас Ливрайт. В пространно писмо заявяваше, че могат да получат книгата срещу аванс от петстотин долара и че новият му роман за бикоборците, който го изпълва с основателно вълнение и гордост, вече е почти напълно завършен.

Докато чакахме отговор, налетя нова дъждовна буря. Стояхме си в хотела, четяхме и се хранехме по-добре от когато и да било. Ърнест и Полин започнаха да излизат на дълги следобедни разходки по склоновете зад хотела или бавно да кръстосват градчето, увлечени в разговор.

— Тя чете толкова много — каза ми той една вечер, докато се готвехме да си лягаме. — И умее чудесно да разговаря за книги.

— По-добре от Хенри Джеймс?

— Да — усмихна се той.

Хенри Джеймс си оставаше наша лична шега — писателят, който стоеше като разделителна линия между нас и показваше доколко съм вкоренена в миналото, независимо какво ми показват другите или откривам сама.

— Много е умна — казах аз, усещайки тръпка на ревност към нарастващата им близост.

Тя наистина беше умна и сякаш й доставяше удоволствие да си съперничи с Ърнест по интелект. Аз можех безрезервно да го подкрепям и правех това още от онази вечер в Чикаго, когато ми връчи смачканите и зацапани страници. Но не бях литературен критик. Не можех да му кажа защо творбата е хубава и защо има значение за литературата — този прастар разговор между писателите и любителите на книги. Полин умееше да го прави, а той реагираше както можеше да се очаква. Кипеше от нова енергия, особено вечер, когато слизаше долу след цял ден работа, защото имаше с кого да говори надълго и нашироко. Имаше ли нещо по-вълнуващо? Аз можех да го обичам безумно и да полагам огромни усилия да го разбирам и подкрепям, но след пет години не можех да му предложа свеж поглед и свежа усмивка. Не можех да бъда нова.

Два дни след Коледа пристигна отговор от „Бони енд Ливрайт“. Отхвърляха „Пролетни потоци“. Освен че смятаха книгата за излишно злобна сатира, насочена към Андерсън, те не вярваха, че ще се продава добре. Била твърде дълбокомислена и не особено забавна. Към романа за испанската фиеста обаче проявили голям интерес и чакали с нетърпение да бъде завършен.

— Значи съм волна птица — кисело заключи Ърнест, след като ни прочете на глас телеграмата. — Скот е разговарял за мен с Макс Пъркинс от „Скрибнър“, а винаги мога да разчитам и на „Харкорт“. Мога да ида където си искам.

— Все някой трябва да види гениалното — каза Полин, удряйки с юмруче по креслото, за да подчертае думите си.

— Не знам — казах аз. — Наистина ли искаш да прекъснеш връзките с „Ливрайт“? Те свършиха чудесна работа с „В наше време“.

— Защо вечно трябва да бъдеш тъй адски благоразумна? Вече не искам да играя на сигурно. Освен това те трябва да са ми благодарни. Докарах им добри пари.

— Със сигурност не са единствените издатели — намеси се Полин. — Скот извади страхотен късмет със „Скрибнър“. Може би там ще е най-добре.

— Непременно ще се случи нещо хубаво — въодушеви се той. — Книгата е адски добра.

— О, така е! — възкликна тя. — Лично ще отида в Ню Йорк да кажа на Макс Пъркинс колко е забавна, ако още не го е разбрал.

Ърнест се разсмя, после се замисли.

— Знаеш ли, може би не е лоша идея да ида сам в Ню Йорк и да се срещна с Пъркинс. Скот казва, че той е най-добрият, но си струва да го видя очи в очи и така да сключим договора, ако изобщо ще работим заедно.

— Страхотен си, че го разбираш! — възкликна Полин и аз се поразих колко бързо и този замисъл се превърна в свършен факт. Тя бе спечелила цялото му внимание. Изричаше онова, което най-много желаеше да чува, и двамата очевидно черпеха енергия от факта на единомислието. Сега оставах сама срещу „Пролетни потоци“ и целия план.

— Сигурно можеш да свършиш всичко това по пощата — предложих аз. — Или да отидеш напролет, когато привършиш корекциите на новата книга, и тогава ще имаш какво да покажеш на Пъркинс.

— Но „Пролетни потоци“ е завършена. Знам, че мразиш книгата, но ще кова желязото, докато е горещо.

— Не я мразя — възпротивих се аз.

Но той вече бе станал да си налее ново питие и в главата му кипяха планове.

— Така е най-правилно, ще видиш — продължи да настоява Полин.

— Дано — отвърнах аз.

По-късно тази вечер, докато се готвехме да си легнем, аз казах:

— Не съм само благоразумна, знаеш го. Ти харесваше моята откровеност.

— Да — отвърна той с тиха въздишка. — Ти си много добра и много вярна. Но ще го направя. На моя страна ли си?

Колко пъти ми бе задавал този въпрос през брачния ни живот? Сто? Хиляда?

— Винаги съм на твоя страна — отвърнах и се запитах дали само аз усещам сложната истина на тези думи, увиснали над нас в тъмната стая.

35

Февруари в Шрунс беше един малък ад. Навън валеше и вееше. Вътре не беше по-добре, защото същината на моя живот бе заминала за Париж, после за Ню Йорк, а аз оставах сама със съмненията си.

Вечерта преди заминаването на Ърнест аз му помогнах да си приготви багажа, но атмосферата беше напрегната.

— Можеш да дойдеш до Хавър и да се сбогуваме там.

— Много е трудно с бебе във влака.

— Остави го тук, при Тиди. Само за няколко дни.

— Може би — казах аз, но вече знаех, че няма да го направя, защото това не решаваше нищо. Нямаше да разсее тревогите ми, че между нас се разтваря пропаст, че той е спрял да чува гласа ми и да му се доверява. Нямаше да успокои страха ми от начина, по който се обръщаше към Полин. Тя го привличаше, това бе очевидно, но не вярвах да прекрачи границата. Не си го позволи с Дъф, а тя бе далеч по-малко обвързана със семейния ни живот. Полин беше моя приятелка. Той нямаше да съсипе това, нито пък тя. Откакто я качихме на влака за Париж, писмата й идваха почти всеки ден. Винаги бяха адресирани до двама ни, нейните любими същества, както обичаше да казва, нейните скъпи съкровища. Тонът им беше жизнерадостен, сърдечен и безметежен — като самата Полин — и от тях ми ставаше по-добре. Освен това те ми помагаха да си напомням, че тя иска истинска романтична любов като в голямата литература. Нямаше да се задоволи с евтина имитация. Не беше в нейния стил.

— В Париж ще се видиш с Полин, разбира се — казах аз, докато Ърнест прибираше последните вещи в куфара.

— Ако има време. Сега тя е много заета с пролетните модни ревюта и има цял куп други приятели. Значи няма да дойдеш?

— Не, мисля, че тук ще ми е по-добре.

— Както искаш — каза той и щракна капака на куфара.

Десет дни Ърнест беше в морето и нямахме връзка. През това време ние с Бамби продължавахме с обичайното ежедневие, доколкото бе възможно, защото така се чувствах по-сигурна и стабилна. Ядяхме почти същите неща по същото време. Лягахме си рано и ставахме рано. Следобед аз се разхождах из селото или пишех писма, докато Тиди се грижеше за детето. Сутрин обикновено репетирах една чакона на Бах-Бузони, докато останех без пръсти. Подготвях я за концерта, който най-сетне бях решила да организирам. Отсъствието на Ърнест и нарастващите тревоги ми помогнаха да осъзная, че се нуждая от този концерт повече от когато и да било. В писмо до управителя на Сал Плейел, малка концертна зала на улица „Рошешуар“, изразих интерес относно възможността да свиря там и дадох подробности за квалификацията си. Чаках отговора със свито сърце, но тревогите ми се оказаха напразни. Той отговори бързо и много любезно, предлагайки датата 13 май. Подробностите щяхме да уредим, когато се върнех в Париж към началото на април.

Когато Ърнест най-сетне ми писа, научих, че още щом слязъл в Ню Йорк, поел право към кантората на Хорас Ливрайт. Срещата минала добре. Ливрайт се държал културно и всичко приключило в рамките на любезния тон. Нямало да му се сърдят и което е по-важно, Максуел Пъркинс смятал „Пролетни потоци“ за „велика книга“. Предложил хиляда и петстотин долара аванс срещу приходите от нея и новата книга, която Ърнест наскоро бе озаглавил „Слънце изгрява“ — много повече, отколкото били предлагали на друг автор. В края на седмицата трябвало да напусне Ню Йорк, но в последния момент размислил и удължил престоя си. В края на краищата, чувствал се победител и наоколо имало толкова много интересни хора. Срещнал се с Робърт Бенчли, Дороти Паркър и Елинор Уайли и всичко било от хубаво по-хубаво. Защо да избързвал с връщането?

Времето в Шрунс се пооправи. Натрупа цял метър сняг и за да не полудея от чакането, карах ски и се катерех нагоре, докато краката ми укрепнаха както никога и дробовете ми почти не пареха от разредения въздух. Високо над града можех да погледна надолу и да видя хотела в миниатюра. От това разстояние сякаш можех да го поема в шепа, но същевременно той изглеждаше солиден и надежден. От всички места, които бях посещавала с Ърнест, тук се чувствах най-защитена и силна. Щом трябваше да се преборя със седмици неувереност, радвах се, че ще е тук.

Ърнест остана в Ню Йорк общо три седмици, после пътува още десет дни по море. Корабът стигна до Хавър в началото на март, но той не се върна веднага в Шрунс. Имаше да се види с приятели в Париж. Успя да хване Скот и Зелда за една много приятна вечеря, преди да заминат за Ница, където щяха да прекарат пролетта. Срещна се с Джералд и Сара Мърфи, със семейство Маклийш и разбира се, с Полин. Уреди банковите въпроси, погрижи се за апартамента и тъй минаха дните. Когато най-сетне пристигна в един ясен слънчев ден, ние с Бамби го чакахме на гарата.

— Ти да видиш! — възкликна той още на перона. — Изглеждаш чудесно, красива и загоряла.

Усмихнах се и го целунах.

— И тия бузки на мистър Бамби — добави той. — Трябва да кажа, че имам най-прекрасното семейство. Какъв невероятен късмет.

Докато вечеряхме, той непрестанно разказваше вълнуващи истории от Ню Йорк. Едва когато си легнахме, му казах за концерта в Сал Плейел и той се развълнува почти колкото мен.

— Винаги съм искал това за теб, Тети. Да имаш в живота си музика както преди. И тя да означава много за теб. — Той плъзна ръка из косата ми, която бе станала буйна и съвсем изрусяла от слънцето. — Не знаех колко ми липсваш, докато не те видях днес.

— Не знаеше ли?

— В завръщането у дома има нещо, което ти напомня какво притежаваш.

— Ти ми липсваше през цялото време.

— И това е хубаво — каза той. — Всичко е хубаво.

Целунах го, после легнах на пухения дюшек и го гледах как заспива. Очите му се отпуснаха напълно и наоколо им нямаше нито бръчки, нито умора. Когато спеше добре, той приличаше на момче. Виждах някогашното дете под образа на мъжа и обичах и двамата просто, напълно и необратимо. Пъхнах се под ръката му, усетих как дъхът му трепти навън-навътре и постепенно заспах.

* * *

През март над Шрунс налетяха катастрофални лавини. Хер Лент водеше група германци, когато бедствието взе първите жертви. Имаше много слънце, условията бяха опасни и макар че Лент казал на германците да не идват, те все пак дойдоха и настояха да се пързалят, независимо дали той ще ги води, или не. Затова той ги отвел на най-безопасния склон, който познаваше, и за по-сигурно първо го прекосил сам. После потеглила групата от тринайсет души и тъкмо достигнали средата на склона, когато планината се сгромолясала. Убийствена снежна стена плъзнала надолу, погребвайки и тринайсетимата. Докато пристигнат спасителите да ги изровят, девет от тях били мъртви.

Когато една вечер Лент и хубавата му асистентка фройлайн Глазер дойдоха при нас в „Таубе“, научихме цялата история от първа ръка.

— Един попадна в тежък стар сняг, особено влажен и дълбок — разказа Лент. — Открихме го чак след два дни. Спасителите дълбаха, дълбаха и накрая го намерихме по кървавата следа. Почти си беше откъснал главата, търсейки начин да диша.

— До кост — добави фройлайн Глазер. Тя бе тъй свежа и хубава със стегнатата си на кок коса и загоряло от слънцето лице, че беше истински шок да чуем от нея тези ужасни подробности. — Преди години един друг човек загина от лавина. Обърнал се да помаха на своя приятел и двамата така загинали, усмихнати, с вдигнати ръце.

— Не ми се вярва за усмивките — обадих се аз.

— Аз пък вярвам — каза Ърнест. Огънят тихо пращеше и всички замълчахме. — Може би е като при бикоборците — добави накрая той, като се взираше в чашата си с греяно вино. — Може би има начин да опознаеш лавината, да изучиш условията, какво я предизвиква и как да оцелееш, ако те затрупа.

— Може би — съгласи се Лент. — Във всеки случай можеш да подобриш шансовете си, но лавините винаги ще останат опасни.

— Мислиш ли, че пак ще се качим горе този сезон? — попита Ърнест.

— Едва ли — отвърна Лент. — Ако уговориш някого да те изведе в планината, няма да съм аз. Не бих го понесъл, ако нещо подобно се случи за втори път.

Фройлайн Глазер кимна съчувствено, но Ърнест не изглеждаше ни най-малко отрезвен от преживяното от Лент. Продължаваше да си мисли как да го направи. По искриците в очите му винаги разбирах кога е приел предизвикателството. Той искаше да изпробва както уменията, така и страха си, а в това време аз си мислех: Загинаха хора. Изобщо не трябва да бъдем тук.

Тъй като Лент остана непоклатим в решението си да ни възпре от карането на ски, ние се зарадвахме, когато в края на март получихме писмо от Дос Пасос, че идва заедно със семейство Мърфи. Щом пристигнаха, всичко в Шрунс се преобрази, както ставаше и другаде в компанията на богаташите. По всяко време на денонощието се вихреше лудешки купон и всички бяха много весели.

— Влюбих се във вашето малко скривалище — каза Сара Мърфи, когато слезе на закуска с чисто нов скиорски костюм, макар че шансовете за ски бяха нулеви.

— Няма по-хубаво място — съгласих се аз.

— Но вече не е скривалище — добави Ърнест с лукава усмивка.

Ърнест често се оплакваше от прекалено добрия вкус и купищата пари на семейство Мърфи. Повече търпимост проявяваше към Сара, защото тя беше много красива и ни доставяше удоволствие да я гледаме. С Джералд нещата бяха по-сложни. Той беше твърде лъскав, твърде изискан за Ърнест. Обличаше се превъзходно и говореше тъй добре, че човек неволно си го представяше като създание, което е започнало от нулата и постепенно се е превърнало в чиста сплав от чар и елегантност. Но освен това изглеждаше странно готов на всичко, за да впечатли Ърнест и да спечели неговото приятелство и одобрение. Не можехме да се изкачим до склоновете, но Ърнест му даваше уроци по ски на хълма зад „Таубе“ и точно там Джералд започна да го нарича „Папа“, защото Ърнест харесваше ролята на опитен учител. Казваше му: „Покажи ми пак как да направя онзи остър завой в подножието на склона, Папа. Беше страшно красиво“.

Ърнест оставаше нащрек.

— Ако си наумят, могат да купят цялата скапана Ривиера — каза той една вечер в леглото. — И биха я заселили със сума ти интересни екземпляри като нас, за да ги забавляват по всяко време. Всички ние сме латернаджийски маймунки, но Дос е най-зле. Толкова се старае да им угоди, че се е превърнал в мекотело.

— Но понякога е приятно, а и те са много щедри, нали?

— Ето я пак моята добра и вярна съпруга. Какво толкова ще ти стане, ако поне веднъж се съгласиш с мен?

— А на теб какво ще ти стане, ако видиш доброто в тях? Те ти се възхищават безкрайно.

— Богаташите се възхищават само на себе си.

Полежахме неподвижно и в тишината чувахме сухата кашлица на Бамби в съседната стая. Колкото повече растеше, толкова по-рядко се будеше нощем и вече наемахме Тиди само за през деня. Но докато слушах как кашлицата се засилва, си помислих, че не би било зле тя да е тук в подобни моменти.

— Ще се погрижиш ли? — попита Ърнест. — Нали не искаш да събуди нашите добри и щедри гости.

— Трябва ли да бъдеш такъв съвършен простак? — отвърнах аз, после станах уморено и посегнах за халата.

— Да, трябва. Това ме поддържа във форма.

Той се обърна на другата страна и демонстративно се настани удобно за сън, а аз отидох да видя Бамби, който дори не се беше събудил. Кашляше със затворени очи, продължавайки да сънува, и когато пристъпът най-сетне отмина, той изглеждаше съвсем здрав и дишаше дълбоко. Върнах се и тихичко пролазих в леглото, предполагайки, че Ърнест вече е заспал, но той беше буден.

— Извинявай, че съм такъв заядлив простак — каза той в тъмното. — Ти винаги си била по-доброто момче.

— Не съм — казах аз и се завъртях към него. — Ние сме едно и също момче, нали?

— Разбира се. — Той разроши косата ми и ме целуна по носа. — Лека нощ, Тети.

— Лека нощ, Тети — отвърнах аз.

36

Замъкът в Шенонсо се отразяваше съвършено в река Шер. Имах чувството, че е тук, защото съм си го представила, че е излязъл от видението ми и ще изчезне, щом се обърна. Двойната верига от арки привличаше погледа ми отново и отново, докато накрая вече не можех да различа коя е истинската и коя отражение.

— Наричат го Дамския замък — прочете Полин от пътеводителя.

— Защо? — попита Джини.

— Не пише защо. Може би защото е най-прекрасната дама по тези места.

— Може би тук са стягали дамите в корсети, за да мълчат — каза Джини. — А мъжете в техния замък се забавлявали с курви и дъвчели грамадни парчета говеждо печено.

Аз се разсмях.

— Човек би си помислил, че никак не харесваш мъжете.

— О, стават за някои неща.

— И аз тъй мисля — каза Полин.

Пътувахме из долината на Лоара — страната на замъците. Аз идвах за пръв път, но Джини и Полин знаеха точно къде да отседнем, кои ресторанти да посетим и какво да поръчаме. В Тур опитахме свинска кайма в гърне, глиганско печено, яребица, сочни телешки котлети, бели аспержи, гъби, които се топяха на езика, и седем вида козе сирене. Където и да отидехме, имаше ново местно вино за дегустиране, а нощем спяхме страхотно в най-добрите хотели. Отначало се чувствах неловко, че оставям момичетата да плащат за всичко, но те упорито настояваха, че съм тяхна гостенка и че цялото пътуване е замислено с идеята да ме зарадват.

Ърнест по принцип мразеше да приемам благодеяния, но когато Полин и Джини предложиха идеята за Лоара малко след завръщането ни в Париж през април, той изненадващо ме насърчи да замина.

— Мари Кокот ще идва всеки ден да ни храни — успокои ме той. — Книгата е готова. Всеки ден ще водя мистър Бамби на колоездачните състезания и ще го извеждам в парка да спи на припек. Ще бъдем чудесен екип, а ти заслужаваш да си починеш.

Наистина заслужавах. През последните седмици в Шрунс отделях всеки свободен момент за подготовка на концертните пиеси и все се боях, че няма да бъда готова. Бяхме казали на всички познати и в залата вече почти не оставаха свободни места. Сама по себе си тази мисъл ме подлудяваше, но аз се придържах към непосредствените задачи, към всяка пиеса, фраза или нюанс и вярвах, че когато дойде времето, ще мога да разчитам на навика, ако всичко друго ми изневери. Междувременно Ърнест влагаше цялата си енергия в довършването на „Слънце изгрява“, преработвайки по няколко глави на ден. Сега се готвеше да изпрати ръкописа на Максуел Пъркинс.

— Мисля да го посветя на мистър Бамби — добави той — и да включа нещо в смисъл че книгата е пълна с поучителни примери.

— Сериозно ли говориш?

— Не, разбира се. Искам да бъде иронично. Скот ме съветва да не го правя, но аз мисля, че е добре. Бамби ще разбере, че всъщност му казвам: никога не живей като тези нещастни изгубени диваци.

— Когато се научи да чете, искаш да кажеш — засмях се аз.

— Да, разбира се.

— Не е лесно да знаеш как да живееш, нали? Той има късмет, че си негов татко, и някой ден много ще се гордее с теб.

— Дано да си искрена.

— Разбира се, Тети. Защо да не съм?

— Защото невинаги е лесно да знаеш как да живееш.

Докато си приготвях багажа за пътуването, трябваше да призная, че с облекчение се завърнах към парижката рутина и присъствието на Полин в нея. Щом се прибрахме, тя незабавно дойде у нас. Беше великолепна, смееше се и шеговито ни наричаше „двете ми най-скъпи момчета“.

— Господи, колко ми липсваше, Пфайф — казах аз съвършено искрено.

В началото на пътуването и двете сестри бяха в най-весело настроение. Два дни спирахме във всеки замък, отбелязан със звездичка на картата, и всеки изглеждаше по-величав и изящен от предишния. Но постепенно настроението на Полин се промени.

В Шато д’Азе-льо-Ридо, укрепление от бял камък, което сякаш се рееше над околното езеро с лилии, тя огледа всичко с помръкнал и тъжен поглед.

— Да си вървим — помоли. — Нищо не искам да виждам.

— Просто си гладна, патенце — каза Джини. — След малко ще обядваме.

— Казват, че персийските килими били великолепни — добавих аз, разгърнала пътеводителя, който ми бе подала Полин.

— О, Хадли, затваряй си устата, ако обичаш.

— Полин! — рязко възкликна Джини.

Полин сякаш се стресна, че е изтърсила подобна грубост, и бързо тръгна към колата. Аз бях толкова засегната, че усетих как кръвта се оттегля от лицето ми.

— Моля те, не й обръщай внимание — каза Джини. — Мисля, че не спи добре. Това винаги й се отразява зле.

— Какво има всъщност? Не иска ли да съм тук?

— Не ставай смешна. Идеята беше изцяло нейна. Просто й дай малко време и ще дойде на себе си.

Почти цял час двете с Джини бродихме из парка около замъка и когато се върнахме при колата, Полин бе преполовила бутилката бяло вино, която си носехме в сандъче с лед.

— Моля те, прости ми, Хадли. Аз съм такава тъпа гъска.

— Браво, момиче — похвали я Джини.

— Няма нищо — казах аз. — Всички си имаме лоши моменти.

Но през целия този ден тя пи твърде много и сякаш кипеше под повърхността на общото ни веселие, независимо какво ядяхме, разглеждахме или вършехме. Независимо какво казвах аз или някой друг.

Късно следобед бяхме спрели и вървяхме през градината на замъка „Виландри“ край Лоара. Всичко наоколо беше съвършено и великолепно. Градината имаше три нива, като първото се издигаше от речния бряг и бе обкръжено от цъфнали липи. Другите нива бяха терасирани в приятни геометрични форми. Имаше билкова градина, музикална градина, после още една, наречена Градина на любовта, където Полин започна да крачи все по-бавно. Накрая тя спря до една леха с щир и се разплака най-неочаквано.

— Моля те, недей, скъпа — каза Джини. — Моля те, бъди щастлива.

— Не знам какво ми става. — Полин избърса сълзите с изгладена ленена кърпичка, но те не спираха. — Извинявайте — каза задавено тя и побягна, залитайки с красивите си обувки по розовите камъчета.

37

Когато той виждаше на улицата Пфайф с красивото й манто, тя винаги изглеждаше тъй свежа и жизнена. Привеждаше глава настрани, за да го чува по-добре, присвиваше очи и слушаше. Слушаше с цялото си същество и говореше по същия начин. Когато казваше нещо за творчеството му, той имаше чувството, че тя разбира какво се опитва да постигне и защо е толкова важно. Всичко това му харесваше, но не бе имал намерение за нещо повече.

Една вечер тя остана до късно в апартамента до дъскорезницата. Хадли си беше легнала с болно гърло, а те продължиха да си приказват. Когато дойде време да я изпрати до таксито, нямаше таксита. Улиците пустееха и двамата се спогледаха със странна усмивка; извървяха като в транс няколко пресечки, макар че нощта беше студена. На един ъгъл под жълтата светлина на газовия фенер тя се обърна към него и каза:

— Можеш да ме целунеш.

— Добре. — И той я целуна по устните.

На връщане към къщи усещаше как желанието го изгаря и се питаше дали Хадли ще заподозре нещо.

След няколко дни случайно се срещнаха в „Динго“. Поне за него беше случайно. Поръчаха си по чаша перно, после тя каза:

— Ако се задържим тук, рано или късно ще наминат приятели и тогава ще трябва да останем до края.

— Къде да отидем?

Тя го погледна сериозно и сама плати сметката, после тръгнаха бързо към нейния апартамент на улица „Пико“. Сестра й бе излязла за вечерта и те дори не включиха осветлението, нито пък се престориха, че идват за нещо друго. Страстта й го изненада — в края на краищата тя беше ревностна католичка и той очакваше свенливост и чувство на вина. Но засега откриваше само нейната напълно убедителна и вълшебна странност. Тесните й бедра и много дългите бели крака нямаха нищо общо с тия на неговата съпруга. Гърдите й бяха като малки стегнати половинки от праскова. Тя сякаш му разкриваше непозната страна и той бе много щастлив да бъде с нея, стига да не мислеше какво означава това.

Когато се прибра при жена си, се чувстваше като пълен боклук и си даде клетва повече да не се повтори. А после, когато то се повтори пак и пак, все по-планирано и целенасочено, той взе да се чуди как изобщо ще се измъкне от тази каша. Ако Хадли узнаеше, това щеше да я убие двойно, по веднъж за всяка измяна. Но ако не знаеше… е, тогава ставаше едва ли не още по-зле. По този начин дори нямаше да е съвсем истинско, защото тя беше неговият живот и нищо нямаше смисъл, ако тя не го знаеше.

Обичаше двете и оттам идваше болката. Носеше я в главата си като треска и от мислене му призляваше. И понякога след дългите часове безсъница осъзнаваше съвсем ясно, че трябва само да промени живота си според обстоятелствата. Паунд бе успял. Имаше едновременно Шекспир и Олга и никой не се съмняваше, че ги обича. Не му се налагаше да лъже; всички знаеха всичко и нещата вървяха, защото бе продължил да се бори, без да допусне компромис или да се превърне в друг човек.

Това беше пътят, нали? Форд беше почти връстник на баща му, но и той се справи. Когато първата му съпруга не се съгласи на развод, той просто си смени името и се ожени за Стела, която беше много красива и вярна, но тя не му бе достатъчна. Той се хвана с Джийн Рис и я доведе направо в къщата, където Стела рисуваше в едната стая, в другата плачеше бебето, а в третата той редактираше книгите на Джийн и спеше с нея. Всички наричаха Джийн „момичето на Форд“, а Стела „съпругата на Форд“ и така нещата се опростяваха.

Защо Пфайф да не бъде неговото момиче? Подобна ситуация можеше да бъде убийствена, но нима и бракът не беше убийствен, ако гасеше жаравата в теб? В брака можеш да онемееш. Едно ново момиче те кара да говориш, а когато разказваш, всичко се освежава отново. То те разтърсва изцяло и прогонва усещането, че най-доброто в теб се изстъргва сантиметър по сантиметър. На нея го дължиш. Каквото и друго да стане, колкото и да е страшно, няма да забравиш това.

38

— Просто ме остави да се погрижа за нея — каза Джини и последва Полин към края на градината, където се издигаше малък зелен насип, обкръжен от върби.

Не чух какво си казаха, но видях как Полин захлупи лицето си с длани и заклати глава напред-назад. Точно тогава ми хрумна, че е много смело от страна на Полин да ме покани да бъдем заедно дни наред, когато е толкова влюбена в съпруга ми. Щом мисълта се оформи в ума ми, осъзнах, че не съм просто ревнива съпруга. Беше истина и не можеше да се промени. Крачейки по алеята, тя бе чула градината да й говори от колко щастие е лишена. Ние с Ърнест бяхме градината, но можехме само да я унищожим и това вече се случваше.

Върху насипа Джини се приведе към нея, прошепна нещо нежно и Полин като че се поуспокои. Но когато Джини се опита да я поведе обратно към мен, тя се дръпна. Накрая Джини дойде сама.

— Не знам какво да кажа. Тя е като кутията на Пандора с тези пристъпи на меланхолия. Всъщност винаги е била такава. Още откакто бяхме малки.

— Джини, моля те, бъди откровена с мен. Ърнест има ли нещо общо? Да не би Полин да се е влюбила в него?

Джини ме погледна с изненада. Очите й бяха много кафяви и много бистри под чертата на черния бретон.

— Мисля, че двамата много държат един на друг.

Точно тогава прозрях каквото не бях забелязвала преди и се почувствах ужасно глупава, че съм го пропуснала.

— О! — казах аз и не ми хрумна нищо повече.

Останалата част от пътуването за мен мина като в мъгла. Имаше още един безкраен ден и аз едва го понесох. Не можех да загърбя станалото и да се преструвам, че всичко върви чудесно. Едва успявах да говоря учтиво с Полин и Джини. Прекалено очевидно бе, че щом тайната на Полин излезе наяве, двете изпитаха облекчение и сякаш дори се радваха. Започнах да си мисля, че са нагласили пътуването специално за да науча по един или друг начин за връзката.

На връщане зърнахме в далечината още много подобни замъци, огрени от слънцето или зареяни из мъглите, като че бяха изградени от хелий. Но сега не можех да почувствам красотата на нито един от тях. Главата ми също се рееше високо над тялото, докато се питах докъде са стигнали нещата между Ърнест и Полин и докъде могат да стигнат тепърва за всички нас. Дали бяха станали любовници в Париж, докато Ърнест пътуваше до Ню Йорк и обратно, или още по-рано, в Шрунс? Призляваше ми, като си ги представях там. Шрунс беше нашата градина. Нашето най-хубаво и любимо място. Но може би вече нищо не бе в безопасност.

В Париж двете ме откараха до апартамента и ме оставиха. Не поискаха да се качат и аз не им предложих. Може би Полин искаше да погледне прозорците на втория етаж, за да види дали Ърнест я гледа, но се удържа. Седеше вдървено и гледаше право напред под бледосивата си шапка. Сбогувахме се почти като непознати.

Горе Ърнест четеше в леглото, а детето беше навън с Мари Кокот. Когато влязох, той остави книгата и с нарастващо разбиране ме загледа как стоя, треперя и нямам сили да си сваля шапката и палтото.

— Ти си влюбен в Полин.

Заставих се да срещна погледа му, докато изричах думите.

Раменете му се напрегнаха, после провиснаха. Той стисна юмруци, разпусна ги, но мълчеше.

— Е?

— Какво „е“? Не мога да ти отговоря. Няма да отговоря.

— Защо не, ако е вярно?

Задъхвах се и ми ставаше все по-трудно да го гледам отвисоко и да се преструвам, че владея положението.

— На кого му пука кое е вярно? Има неща, които не бива да се говорят.

— Ами нещата, които не бива да се правят? — Гласът ми бе изтънял и много висок. — Ами обещанията, които даде?

— Вината не върши работа, знаеш го. Ако си мислиш, че можеш да ме накараш да се почувствам още по-зле, ще трябва доста да се постараеш.

— Проклет да си.

— Добре де. Това със сигурност ми е гарантирано.

И после, докато го гледах с посърнало лице, зяпнала като идиотка, той грабна палтото и шапката си и излезе да скита под дъжда.

Бях зашеметена. През цялото дълго пътуване до Париж си мислех какво да кажа, за да го подтикна към откровеност и да разбера какво става. Ако имаше да знам нещо ужасно, исках го прямо и чисто, без усукване и недомлъвки. Какво, за бога, можех да направя сега? Мълчанието му бе равносилно на признание, че е влюбен в нея, но той някак успя да отбие всичко към мен и излизаше, че най-лошото не е самата връзка, а моята отвратителна проява на лош вкус да споменавам за нея.

Когато Мари Кокот се върна с Бамби, аз плачех тъй жално, че и двамата се стреснаха. Мари остана и ми помогна да нахраня детето и да го сложа да спи, защото личеше, че не ставам за нищо. На излизане тя каза:

— Моля ви, мадам, мога ли да помогна с нещо?

Поклатих глава.

— Опитайте се да не бъдете толкова тъжна.

— Ще се помъча.

Навън сивият дъжд валеше и валеше. Къде бе изчезнала пролетта? Когато потеглях към долината на Лоара, дърветата се раззеленяваха и цветята разцъфваха, но сега всичко беше подгизнало. Пролетта беше фалшива, лъжа като всички други, и аз неволно се запитах дали изобщо някога ще дойде наистина.

Полунощ отдавна минаваше, когато Ърнест се прибра пиян. Аз все още не спях и многократно се бях люшкала между печал и ярост.

— Не те искам тук — казах му, когато седна на леглото да си събуе обувките. — Върви при любовницата си, ако това искаш.

— Тя е в Болоня — каза той. — И откъде знаеш какво искам?

Бързо се надигнах и го зашлевих с всичка сила, после още веднъж.

Той почти не трепна.

— Играй си на жертва, ако искаш, но тук никой не е жертва. Трябваше да си затваряш проклетата уста. Сега всичко отиде по дяволите.

— Да не би да ми казваш, че щеше да бъдеш напълно щастлив просто да продължиш така, да си влюбен в нея и да си мълчиш?

— Нещо такова — отвърна той.

— Не мога да повярвам — проплаках аз. — Не мога да повярвам, че всичко това е истина.

Точно тогава детето се събуди в съседната стая и започна да хленчи.

— Идеално — промърмори той, гледайки към стената. — Сега сигурно и то ще се разциври.

Отиде в кухнята и след няколко минути, когато излязох по халат да се погрижа за Бамби, вече си беше сипал уиски и посягаше към сифона.

Тази нощ Ърнест не си легна, а на сутринта, когато станах да приготвя закуска, вече бе излязъл. Късно следобед се прибра и когато свали сакото си, с изненада го видях тъкмо през този ден да вади от джобовете моливи и бележници.

— Работил си днес?

— Като дявол — каза той. — Написах черновата на нов разказ. Изскочи цял-целеничък, като пъстърва от потока.

Можех само да клатя глава, докато слагах върху чинията студено печено, сирене и хляб. Докато Ърнест се хранеше, Бамби дойде, покатери се на коленете му и започна да чупи от хляба. Дълго ги гледах, после казах:

— Какво ще стане сега?

— Не знам. Не съм написал това. Нямам представа какво следва.

— Ще отидеш ли все пак в Испания?

— Защо не? Плановете са готови. Потеглям на дванайсети. Нито ден по-късно, ако не искам да изпусна коридата в Мадрид. Ще се върна за твоя концерт, разбира се. Няма да е проблем.

— Вече не мога да го направя — казах аз.

Съвсем бях забравила за представлението. Как можех да го осъществя, без да избухна в сълзи пред всичките ни познати?

— Защо не, по дяволите? Местата са продадени. Не можеш да се откажеш.

— Мога и ще се откажа.

— Хората ще говорят, знаеш това.

— Вероятно вече говорят. Не бих се изненадала, ако в момента клюката обикаля кафенетата.

— Да вървят по дяволите. Нищо не може да те нарани, ако не му позволиш.

— Нима наистина вярваш в това?

— Налага се — каза той.

— Каза ли на Полин?

— Че знаеш? Не още.

— Добре, нека да я попитаме как ще продължим занапред. Сигурно вече има някакъв гениален план.

— Внимавай.

— Защо? Боиш се, че ставам кучка? Ако е тъй, знаем чия е вината.

Ърнест стана и се върна с бутилка бренди и две чаши.

— Изпий това — каза той, напълни едната и ми я подаде през масата. — Ще ти дойде добре.

— Да, хайде да се напием до припадък.

— Добре. В това винаги ни е бивало.

39

Следващите няколко дни бяха тъй напрегнати и изпълнени с караници, дори посред бял ден на улицата, че Ърнест си събра багажа и тръгна за Мадрид по-рано. Без него ми беше по-леко. Не знаех какво крие бъдещето, но се нуждаех от почивка и време за размисъл.

Чувствах се като страхливка, но устоях на своето и отмених концерта. Сега трябваше да мина през неудобството да се извинявам на всички. Чувствах се ужасно от лъжата, че го правя от нерви и заради недостатъчна подготовка, но навярно би било по-ужасно да продължа. Особено след като плъзна слух за любовната връзка, както бях предполагала.

Кити ми каза. След като Ърнест замина за Мадрид, тя дойде и невъзмутимо изслуша всичко, остави ме да си излея душата. Когато свърших и в мен останаха само сълзите, тя тихо проговори:

— Бих искала да кажа, че съм изненадана, но не съм. Срещнах Полин на улицата точно преди да замине за Шрунс. Мъкнеше ски на рамо, беше се натоварила с покупки и макар че не спомена нищо, имаше нещо особено в начина, по който говореше за вас. Някаква властност, като че и двамата бяхте нейна собственост.

— Не й липсва нахалство. Това не може да й се отрече.

— Зелда казва, че със Скот били в „Ротонд“, когато Полин се появила и взела да дрънка какво писмо получила от Хем и колко забавно било, че той знае толкова много за женския аромат, и нима никой друг не го намира за забавно? Очевидно хвърляла въдицата. Подклаждала подозрения.

— Или просто не е могла да се удържи. Тя е влюбена в него.

— Да не би да й съчувстваш? — попита смаяно Кити.

— Ни най-малко. Но любовта си е любов. Кара те да вършиш ужасни глупости.

— Бог да ми е на помощ, още обичам Полин, но тя допуска голяма грешка. Свободата е едно, но стигне ли се до съпруг на приятелка, трябва да теглиш чертата. Няма друг начин.

Настана великолепно време, кремавобелите цветове на дивите кестени изпълваха въздуха със сладкия си аромат, но не можех да изляза да му се порадвам. Бамби се беше разболял. Отначало имаше само хрема, но скоро вдигна температура. Сега беше блед, неспокоен и се бореше с ужасна кашлица, която се усилваше нощем, будейки и двама ни. Стояхме си в апартамента. Аз му четях книжки и измислях смешни песни, за да го разсея, но беше много трудно да забравя поне за броени минути, че животът ми се разпада.

На всеки няколко дни идваше телеграма от Ърнест. Той беше нещастен в Мадрид. Градът бил прекалено студен и прашен, хубавите кориди били малко и на далечни места. Биковете незнайно защо били болнави и слаби; той самият се чувствал като болнав бик. Нямало с кого да пие. Всичките му добри приятели били другаде и той бил много самотен. Но пишел. За един неделен следобед привършил три разказа, които имал само в най-груба чернова, и добрата енергия сякаш не спирала да приижда. Щял да продължи да пише и да изчаква. Няма ли да дойдем и ние с Бамби? Ако да — то нека е час по-скоро. Трябвала му компания, за да не полудее.

Писах му, че Бамби не е добре и не може да пътува. Аз също не бях в състояние. Не знаех как стоят нещата между нас и не бих понесла да чакам развоя в хотелска стая в Испания, особено ако трябва да гледам как всеки ден идват телеграми от Полин. Не, по-добре да запазя това разстояние, а и така писането му ставаше все по-силно. Той винаги работеше най-добре в трудни времена, сякаш болката му помагаше да стигне до дъното на нещо в себе си и раздвижваше истинския механизъм. Не ме изненада също, че се самосъжалява. Има мъже, които обичат да бъдат сами, но Ърнест не беше от тях. Самотата го караше да прекалява с пиенето, то пък му пречеше да заспи, безсъницата разбуждаше лошите гласове и лошите мисли от дълбините и тогава той пиеше още повече, за да ги заглуши. И макар да не ми го признаваше, аз знаех, че страда, защото ме е наранил жестоко. Болеше ме от мисълта за страданието му. Така се объркваш от любовта. Не можех да престана да го обичам и не можех да спра желанието да се грижа за него, но и не бях длъжна да хукна към Мадрид в отговор на писмата му. Аз също страдах и никой не тичаше към мен.

Към края на май кашлицата на Бамби поотслабна. Събрах багажа и заминахме за Кап д’Антиб при Джералд и Сара Мърфи в тяхната Вила Америка, където бяхме поканени да отседнем в къщичката за гости. Заварихме мнозина от нашия кръг. Скот и Зелда бяха наблизо, във Вила Пакита в Жуан-ле-Пен, а Арчи и Ейда Маклийш — край едно заливче на няколко километра от нас. Щеше да има много слънце, плуване и добра храна и макар да знаех, че може да е притеснително за мен, след като мълвата обикаляше от известно време, не бях чак толкова задръстена, та да си въобразявам, че нашата история ще задържи за дълго интереса на компанията. В края на краищата заради Зелда умираха мъже и тя се хвалеше с това. Погледнати от такъв ъгъл, нашите неприятности бяха не повече от един залък за клюкарите. Какъвто и да бе рискът, нуждаех се от почивка. Ърнест щеше да дойде, когато приключеше в Мадрид, и се надявах дотогава да съм се съвзела достатъчно, за да се изправя срещу него.

Джералд ни посрещна на гарата и ни откара до Вила Америка с потресаващо бърза лимонено жълта спортна кола. Нямаше как да не се впечатля. Мърфи и жена му бяха строили и подреждали вилата повече от година, живеейки на хотел в града. Преди да дойдат на местната сцена, в Антиб всъщност не бе имало никаква сцена. Градчето било малко и сънливо, със съвсем кратък пролетен сезон. Никой не идвал на Ривиерата през лятото, но семейство Мърфи обичаха лятото и Антиб; трябвало да намерят начин да преобразят мястото според желанията си. Платили на един хотелиер в градчето да остане отворен през цялата година само за тях. Не след дълго другите хотели също престанали да затварят и започнал строеж на нови. Плажът някога тънел в купища водорасли, но Джералд лично го почистил метър по метър и сега брегът беше безупречно чист. Преди семейство Мърфи на никого не му хрумвало да се пече на плажа. Те изобретили слънчевите бани, а ако човек останеше, макар и за малко, започваше да си мисли, че са изобретили всичко хубаво, приятно и цивилизовано.

Имението им заемаше около трийсет декара терасирани градини, където навсякъде растеше хелиотроп. Имаше лимонови, финикови и маслинови дръвчета, черни и бели смокини и екзотичен арабски ясен с чисто бели листа. Освен къщата за гости имаше малка ферма и конюшня, къщички за шофьора и градинаря, къщичка за игра на трите деца на Мърфи и отделно студио за Джералд. Преди да се отправим към главната сграда, той ни отведе по една камениста пътечка до ослепително белия пясък на частния им плаж. Там, полегнали на широки тръстикови постелки, Скот и Зелда пиеха шери от изящни кристални чаши. Скоти играеше наблизо в прибоя с децата на Мърфи — всичките много руси и почернели от слънцето.

— Ела да изпиеш едно, Хадли — покани ме Зелда, ставайки да ме целуне по бузите. — Сигурно ти е нужно след карането на Джералд.

— Доста е парализиращо с тази скорост по крайбрежния път — казах аз.

— Коктейлите на Скот също са парализиращи, но точно това им е хубавото — каза тя и всички се разсмяха.

— Как я кара Хем? — попита Скот и засенчи очи да ме погледне.

— Добре, предполагам. Писането му върви.

— Да го вземат дяволите — каза весело Скот. — На него винаги му върви, нали?

— Така ли разправя? Не му вярвай.

— Видя ли? — каза Зелда, сякаш уреждаха някакъв стар спор.

— Да, скъпа, чух я.

Двамата подадоха чашите си на Джералд за презареждане.

Главната къща имаше черен мраморен под, мебели с тапицерия от черен сатен и снежнобели стени. Навсякъде тази строгост на цветовете се смекчаваше с току-що набрани цветя от градината — жасмин, гардении, олеандри, рози и камелии. Гледката бе потресаваща и аз се почувствах не на място още когато застанах на прага с протрития си летен жакет. Всъщност нищо от дрехите ми нямаше да подхожда тук.

— Сара лежи горе, малко е понастинала — обясни Джералд. — Сигурен съм, че скоро ще се съвземе и ще слезе.

Ние с Бамби се преоблякохме и отидохме на плажа да чакаме Сара, но този ден тя не дойде. Започвах да се чудя дали да се обидя, когато вечерта семейният лекар дойде да я прегледа.

— Най-добре да прегледа и Бамби — предложи Джералд. — Сара го чува как кашля чак горе. Наистина си е за тревога.

— Нали? Надявах се средиземноморският въздух да му подейства добре.

— Може, но защо не се консултираш с лекар? За всеки случай.

Аз се съгласих и след един много задълбочен преглед, през който Бамби изтърпя кротко да го разсъблекат на леглото в къщата за гости, лекарят констатира коклюш.

— Коклюш? — повторих аз с нарастваща тревога. — Това е сериозно, нали?

Мина ми през ума думата смъртоносно, но не си позволих да я употребя пред Бамби.

— Моля ви, успокойте се, мисис Хемингуей — каза лекарят. — Ако съдя по симптомите, детето вероятно е с тази болест от месеци. Най-лошото е отминало, но за пълно възстановяване се нуждае от много отдих и не бива да общува с другите деца. Ще трябва да го поставим под карантина поне за две седмици.

Той предписа сироп за кашлица и евкалиптов мехлем за разтриване, но въпреки уверенията му аз продължавах да се тревожа за Бамби. Освен това се чувствах ужасно, че в Париж не съм се сетила да го заведа на лекар.

Щом получихме диагнозата, Сара много се развълнува и започна да крои планове как да ни прехвърли на хотел в града.

— Пак ще сте наши гости — настояваше тя. — Просто не можем да го оставим тук. Разбираш, нали?

Разбирах, естествено. Всъщност много се притеснявах, че създаваме толкова грижи на всички. Докато събирах багажа, не спирах да се извинявам.

Поръчаха на шофьора да ни откара на новото място, а на другия ден го пратиха пак с провизии, пресни плодове и зеленчуци от тяхната градина. Бяха много щедри. Не знам какво бихме правили, ако нямаше кой да ни окаже помощ. Но те не можеха да ме отменят в грижите за детето или да прогонят самотата, а аз знаех, че сама няма да издържа. Пратих на Мари Кокот в Париж телеграма с молба да дойде да ми помогне за Бамби и още една на Ърнест в Мадрид, за да му обясня положението. Но не го помолих да дойде; исках да дойде по своя воля или изобщо да не идва.

Много скоро след като стана ясно, че трябва да бъдем поставени под карантина, Скот и Зелда предложиха тяхната вила в Жуан-ле-Пен. Те щяха да се преместят в по-голяма вила близо до казиното, която имаше собствен плаж. Това бе истински Божи дар. Мястото беше чудесно, с красиви ръчно изрисувани плочки навсякъде. Имаше малка градина с макове и портокалови дръвчета и Бамби можеше да играе там в безопасност, без риск да зарази други деца. Но аз се чувствах много потисната и самотна и се тревожех от рецидив на болестта. По цял ден разтривах гръбчето и гърдите му с евкалиптов мехлем и измислях начини да го накарам да си пие горчивото лекарство. Нощем се събуждах през няколко часа да пипна челото му. Лекарят идваше всеки ден, идваха и телеграми от Париж и Мадрид. Полин ми писа колко й е мъчно за мен, но и за Ърнест, който още бил самотен в Испания и се чувствал много отчаян. Като прочетох това, толкова се ядосах, че едва не й писах да си го прибере, но в крайна сметка само сгънах телеграмата на три и я накъсах на парчета.

Една вечер, докато четях в малката градина, чух клаксон и по алеята се зададоха семейства Мърфи, Фицджералд и Маклийш в три отделни коли. Спряха точно пред терасата зад желязната ограда и жените изплуваха от колите с дългите си прекрасни рокли, напомнящи произведения на изкуството. Мъжете изглеждаха великолепно в костюмите си и всички бяха в отлично настроение. Джералд държеше кана много студено мартини и ми подаде чаша, щом стигнах до оградата.

— Подкрепленията пристигат — заяви той, явно много доволен, че му е хрумнала тази идея. Всички, освен Скот се събраха наоколо да вдигнат чаши.

— Аз карам и полагам големи усилия да се държа примерно — каза той.

Зелда се намръщи.

— Толкова е досадно да говориш така, скъпи.

— Вярно — съгласи се той. — Но, така или иначе, днес съм добро момче. Ще ми се усмихнеш ли, Хадли?

Няколко минути побъбрихме край оградата, после те със смях се оттеглиха в колите и поеха към градското казино. Гледах след тях и се питах дали не съм ги сънувала, после влязох да си легна с книга в ръка.

Десет дни след началото на карантината Ърнест най-сетне пристигна от Мадрид и семейство Мърфи му устроиха в казиното празненство с шампанско и хайвер. Мари Кокот бе дошла да се грижи за Бамби и аз се чувствах страхотно облекчена и свободна да напусна вилата за пръв път.

Ърнест изглеждаше блед и уморен, когато пристигна в къщата. В Мадрид било студено и през повечето дни той работел упорито, до късна нощ. Аз все още бях изтощена от тревогите за Бамби, освен това отначало изобщо не знаех какви са чувствата му към мен, но той ме поздрави с дълга целувка и каза, че съм му липсвала. Оставих го да ме целуне и не попитах какво е решил за Полин. Не смятах за безопасно да споменавам името й и заради това премълчаване на най-съществената заплаха в живота ни се чувствах абсолютно безсилна.

— И ти ми липсваше — казах аз, после отидох да се преоблека за празненството.

Джералд не бе жалил парите за посрещането на Ърнест в града. А и защо да ги жали? Богатството им беше наследствено и никога не бяха оставали без пари. Имаше камелии, плаващи в стъклени купи, купища стриди и млечна царевица, посипана със стръкчета босилек. Изглеждаше напълно възможно да са поръчали и тъмнолилавото средиземноморско небе, и рояците славеи в живия плет, които лееха пронизителни трели. Това започваше да ме дразни. Нима всичко трябваше да е тъй нагласено и цивилизовано? Кой щеше да му повярва?

Докато чакахме идването на Скот и Зелда, Ърнест започна да разказва на гостите около масата за текущата си кореспонденция с Шъруд Андерсън относно книгата „Пролетни потоци“, която току-що бе излязла в Щатите.

— Трябваше да му пиша — каза той. — Щеше да се разчуе всеки момент и се чувствах длъжен да му кажа как стана и защо трябва да бъда такова гадно копеле, след като той ми помогна толкова много.

— Браво, Хем — поздрави го Джералд.

— Е, да. И ти така мислиш, нали?

— Зле ли го прие? — попита Сара.

— Отговори ми, че това е най-оскърбителното и надменно писмо, което някога е получавал, а самата книга е отвратителна.

— Не може да се е изразил така — обадих се аз.

— Не, каза, че можело да е смешна, ако били дванайсет страници вместо сто.

— На мен ми се стори ужасно смешна, Хем — каза Джералд.

— Ти не си чел книгата, Джералд.

— Да, но като те слушах какво говориш за нея, очевидно е много, много смешна.

Ърнест му обърна гръб с кисела физиономия и се залепи за чашата уиски.

— Стайн също добре ме нагласи — каза той, когато спря да си поеме дъх. — Нарече ме боклук и много непослушен Хемингщайн и ме прати да вървя по дяволите.

— Олеле — ахна Сара. — Много неприятно.

— Да пукне дано.

— Стига, Тети, не говориш сериозно. Все пак тя е кръстница на Бамби.

— Значи си има кучка кръстница, нали?

Знаех, че дързостта на Ърнест е само поза, но ми бе неприятно да си мисля колко добри приятели загубихме заради гордостта и избухливия му нрав, започвайки от Кенли в Чикаго. Луис Галантиър, нашият пръв приятел в Париж, престана да разговаря с Ърнест, когато той нарече годеницата му свадлива гадина. На Боб Макалмън накрая му писна от самохвалството и грубостта на Ърнест и сега той минаваше на другия тротоар, ако случайно се срещнехме в Париж. Харолд Льоб така и не се възстанови след Памплона, а Шъруд и Гъртруд, двамата най-големи поддръжници на Ърнест, стояха начело на дългия и болезнен списък. Колко още ще паднат, питах се аз, докато оглеждах масата в светлината на свещите.

— Хеми, момчето ми! — викна Скот, докато двамата със Зелда изкачваха стъпалата откъм плажа. Скот беше бос, със запретнати крачоли, разхлабена вратовръзка и смачкано сако. Изглеждаше доста наквасен.

— Да не си ходил да плуваш, Скот? — попита Ърнест.

— Не, не. Сух съм като барут.

Зелда изпръхтя развеселено.

— Да, да, Скот. Много си сух, затова току-що рецитира целия Лонгфелоу на онзи клетник на кея.

Тя бе изпънала косата си назад и носеше зад ухото си огромен бял божур. Гримът й беше безупречен, но очите й изглеждаха напрегнати и уморени.

— Че кой не харесва Лонгфелоу? — рече Скот, докато се настаняваше театрално на стола си, и всички се разсмяхме малко насила. — Ела, скъпа — обърна се той към Зелда, която все още стоеше права. — Да пием с всички тия чудесни, обични хора. Има хайвер. Дявол да го вземе, какво ли щяхме да правим без хайвер?

— Ако обичаш, млъкни, скъпи — каза тя и седна. Усмихна се широко и фалшиво на всички ни. — Вече ще се държи прилично, обещавам.

Келнерът донесе още напитки, после отиде да обслужва съседната маса, където красиво момиче бе седнало на вечеря с възрастен мъж, вероятно баща й.

— Я какво котенце е хванал старецът — каза Скот, гледайки похотливо момичето.

Ърнест го смушка, но той не млъкваше.

— Вие не сте джентълмен — каза най-сетне бащата на френски и отведе момичето вътре, далеч от нас.

— Джентълмен е само едно от нещата, които не съм — каза Скот и се обърна към нашата маса. — Освен това не съм добре, не съм умен и не съм толкова пиян, че да си губя времето с пасмина като вас.

Джералд пребледня и се обърна да прошепне нещо на Сара.

— Джералд, старче. Няма ли да метнеш на приятеля си една стрида? Умирам от глад.

Джералд го изгледа хладно и пак се обърна да каже нещо на Сара.

— Сара — възкликна Скот, опитвайки се да отвлече вниманието й. — Сара, моля те, погледни ме. Моля те.

Но тя не го погледна, тогава Скот грабна, пепелника от кристално стъкло и го метна през рамото на Джералд към празната маса отзад. Сара трепна. Джералд се приведе и кресна на Скот да престане. Скот грабна друг пепелник, който улучи масата точно в средата и рикошира с оглушителен трясък.

Зелда изглеждаше твърдо решена да не му обръща внимание, но всички ние бяхме смаяни и притеснени.

— Хайде, чаровни принце — каза накрая Ърнест. Отиде до Скот, хвана го за лакътя и му помогна да се изправи. — Ела да потанцуваме.

И той поведе Скот надолу по стъпалата към плажа. Всички гледаха след тях, само Зелда се взираше съсредоточено в живия плет.

— Славей — каза тя. — Видение ли беше или сън наяве?

Арчи Маклийш се изкашля и каза:

— Ами… добре.

Ейда докосваше накъдрената си коса предпазливо, като че беше стъклена, а аз гледах към морето, което беше черно като небето и невидимо. Мина цяла вечност, докато келнерът донесе сметката.

На другата сутрин спах до късно, защото знаех, че Бамби е под грижите на Мари Кокот. Когато слязох долу, Скот и Ърнест седяха край дългата маса в столовата с купчина машинописни листове пред тях.

— На Скот току-що му хрумна грандиозна идея — каза Ърнест.

— Добро утро, Хадли — каза Скот. — Много съжалявам за снощи и тъй нататък. Голямо съм магаре, нали?

— Да — казах аз, после се засмях леко от искрена обич към него.

Трезвен като сега, той беше кротък и благоразумен — по-възпитан познат никой не би могъл да си пожелае. Отидох да си налея кафе и се върнах при масата да чуя замисъла им.

Ърнест започна:

— В първите петнайсет страници на „Слънце изгрява“ имаме автобиографията на Джейк, научаваме миналото на Брет и Майк, но всичко това го получаваме и по-късно, или поне ни се обяснява по някакъв начин. Скот казва да отрежем всичко до живо месо.

— Мисля, че ще стане — каза Скот много сериозно и кимна над кафето си.

— Винаги съм казвал това за историите, че трябва да се справяш с колкото се може по-малко обяснения. Или всичко вече го има, или не. Коментарите забавят действието и го съсипват. Сега имам шанса да видя дали ще се получи при нещо по-дълго, например повест. Ти как мислиш, Тети?

Очите му блестяха. Изглеждаше тъй млад и толкова напомняше онова момче, което бях срещнала в Чикаго, че каквото и да изпитвах, не можех да не се усмихна.

— Мисля, че звучи гениално. Ти ще се справиш чудесно. Хващай ножа.

— Браво, моето момиче.

Не забравяй това, исках да кажа аз. Все още съм твоето най-добро момиче.

Излязох с кафето на терасата и се загледах над покривите на градчето към далечината, където морето се разстилаше яркосиньо и незасенчено от нищо. Нито от чайка, нито от облак. Зад мен мъжете пак бяха навели глави и продължаваха работата, обсъждайки педантично всеки ход, защото това бе сърдечна операция, а те бяха хирурзи и вършеха нещо по-важно от всичко в живота си досега. Скот можеше да е ужасно противен пияница. Ърнест можеше да нанесе жесток удар на всеки, който го е обичал и подпомагал, но това нямаше значение, когато стояха над пациента. В крайна сметка сега за двамата съществуваше само онова тяло на операционната маса и работа, работа, работа.

* * *

Цяла седмица след завръщането на Ърнест от Мадрид следвахме рутина, която изглеждаше почти поносима. Всяка сутрин пиехме шери с бисквити на терасата в Жуан-ле-Пен, точно както правеха във Вила Америка. В два следобед отивахме да обядваме със семейства Мърфи и Маклийш, докато Бамби спеше или си играеше с Мари Кокот. Щом дойдеше време за коктейли, алеята отпред се запълваше с три коли и много смях, а ние се мъчехме да спазваме карантината, като си подавахме храна и напитки през решетките на оградата.

През първите няколко дни Ърнест пишеше много упорито, но после осъзна, че му е невъзможно да се усамоти — и че може би не иска. Скот направи опит да се върне към въздържанието, но претърпя жалък провал. Двамата с Ърнест непрекъснато говореха за работа, но не вършеха нищо. Излежаваха се на плажа и жадно попиваха възхвалите на Мърфи, сякаш никога нямаше да се наситят.

Сара беше красавица — с гъста, късо подстригана кестенява коса и проницателни светли очи. Скот и Ърнест копнееха за вниманието й, а Зелда не можеше да търпи конкуренция. От ден на ден ставаше все по-раздразнителна и дръзка, но не можеше да насочи яростта си към Сара. В края на краищата те бяха приятелки и съюзнички — затова пазеше най-отровните си стрели за Ърнест.

Зелда и Ърнест не се обичаха открай време. Той смяташе, че тя има прекалена власт над Скот, че е разрушителна сила и отгоре на това почти луда. Тя го смяташе за измамник, който се прави на мачо, за да прикрие женствената си същност.

— Мисля, че си влюбен в съпруга ми — каза му тя една вечер долу на плажа, когато всички бяхме пили твърде много.

— Значи със Скот сме пеперудки? — рече Ърнест. — Страхотна фантазия.

Очите на Зелда бяха тъмни и втренчени.

— Не — каза тя. — Само ти.

Помислих, че Ърнест ще я удари, но тя се изсмя пискливо, обърна се и започна да сваля дрехите си. Скот беше увлечен в разговор със Сара, но изведнъж цялото му внимание се насочи към Зелда.

— За бога, какво правиш, миличка?

— Проверявам ти куража — отвърна тя.

Отдясно на малкия плаж имаше скален риф. Най-високата точка се издигаше на десетина метра над вълните, а течението отдолу беше винаги бурно и вихрено над острите подводни скали. Зелда енергично заплува натам, а ние всички я гледахме с ужас и любопитство. Какво щеше да прави? Какво нямаше да направи?

Когато стигна до основата, тя пъргаво се изкатери по скалите. Скот се съблече и я последва, но едва бе стигнал до нея, когато тя нададе индиански вик и се хвърли надолу. В един страшен миг, преди да изплува, ние се питахме дали не се е убила, но тя изскочи на повърхността и избухна в лудешки смях. Тази вечер луната бе много ярка и виждахме съвсем ясно очертанията на телата им. Чухме нов буен смях, докато Зелда се катереше нагоре за повторен скок. Скот също опита. Бяха толкова пияни, че можеха да се удавят.

— Нагледах се — заяви Ърнест и се прибрахме.

На другия ден по време на обяда над терасата тегнеше тихо напрежение. Най-сетне Сара не издържа.

— Моля те, недей повече да ни плашиш така, Зелда. Много е опасно.

— Но, Сара — отвърна Зелда, пърхайки невинно с мигли като ученичка, — не знаеш ли, че ние не вярваме в самосъхранението?

* * *

През следващите дни, докато Полин ни обсипваше с писма първо от Болоня, а после от Париж, започнах да се питам дали ние с Ърнест вярваме в самосъхранението — дали ни е по силите да се борим за онова, което имаме. Може би Полин беше по-жилава от нас. Тя си просеше път за завръщане, като се жалваше, че се чувства безкрайно далеч от всички приятни събития, и молеше някак да й помогнем. Пишеше, че не се страхува от коклюш, защото го е преболедувала като малка, затова не може ли да дойде да сподели карантината ни? Всичко това се съдържаше в писмо до мен, а не до Ърнест и аз бях поразена от нейната настойчивост и целенасоченост. Тя не изоставяше преструвката, че все още сме приятелки. Не отстъпваше нито на сантиметър от позицията си.

През един ослепително ясен следобед Полин пристигна в Антиб. Носеше бяла рокля и бяла сламена шапка и изглеждаше невероятно свежа и чиста. Като купичка сладолед. Като слънчево зайче. Друга жена би се притеснила да се появи на сцената по такъв начин, когато всички знаят или поне подозират за ролята й на любовница, но у Полин нямаше и грам притеснение. В това отношение тя бе като Зелда. Двете знаеха какво искат и намираха начин да го получат или отнемат. Бяха плашещо хитри и модерни, а аз бях точно обратното.

— Колко е хубаво за Хем, че ти винаги си тъй отстъпчива — рече Зелда една вечер. — Искам да кажа, че той командва парада, нали?

Аз прехапах устни и премълчах, предполагайки, че го казва от ревност заради близостта на мъжете ни, но тя имаше право. Ърнест наистина командваше парада и често прегазваше волята ми. И това не беше случайно. Двамата с него бяхме израснали в семейства, където жените управляваха с желязна ръка, превръщайки съпрузите и децата си в мекотели. Знаех, че никога, за нищо на света няма да бъда такава. Сама бях избрала ролята на безусловен поддръжник на Ърнест, но напоследък светът се сгромоляса и изборът ми бе изгубил смисъл. Когато се озърташе, Ърнест вече виждаше различен живот и гледката му харесваше. Богатите имаха по-хубави дни и по-волни нощи. Те носеха със себе си слънцето и командваха приливите. Полин беше нов тип жена и защо да не я притежава? Защо да не посегне и да вземе всичко, което иска? Нали така беше прието?

Колкото до мен, аз се чувствах безсилна и обкръжена от заговорници. Това не беше моят свят. Това не бяха моите хора, но те поглъщаха Ърнест с всеки изминал ден. Какво можех да сторя или да кажа? В крайна сметка той можеше да разлюби Полин и да се върне изцяло при мен — все още беше възможно, — но аз нямах власт над нищо. Ако му поставех ултиматум, че тя не може да остане, щях да го загубя. Ако изпаднех в истерия и започнех да правя публични сцени, това би му дало оправдание да ме напусне. Оставаше ми само ужасната парализа и тази съсипваща игра на изчакване.

40

Той не разбираше как любовта може да бъде в един миг градина, а в следващия — война. Сега бушуваше война и всеки ход подлагаше верността му на изпитание. А предишното болезнено и безумно щастие да си отново влюбен бе станало недостъпно и вече не знаеше дали някога наистина го е изпитвал. Сега имаше само лъжи и компромиси. Той лъжеше всички, започвайки от себе си, защото на война вършиш каквото трябва, за да не бъдеш повален. И все пак усещаше, че губи власт над положението, ако изобщо някога я бе имал. Лъжите ставаха все по-тромави и по-трудни. И тъй като понякога болката нарастваше до непоносимост, той посягаше към дебелия черен бележник с кремави страници, където записваше как смята да се самоубие, ако някой ден стигне дотам.

Можеш да пуснеш газта и да чакаш бавната мъгла, синевата и задушливата полудрямка. Можеш да си прережеш вените, бръснач винаги се намира, а има и други места по тялото, където става още по-бързо — шията под ухото или вътрешната страна на бедрото. Виждал бе нож в корема, но това не е за него. Напомня му за изкормените коне в Испания с лилави гроздове провиснали вътрешности. Значи това отпада, освен ако няма алтернатива. Има скок през прозореца на някой небостъргач. Мислил е за това в Ню Йорк, когато беше пиян и щастлив след срещата с Макс Пъркинс и видя сградата „Улуърт“. Дори и щастлив мислеше за това. Има и дълбини насред морето, скок от презокеански лайнер нощем, когато гледат само звездите. Но това е ужасно романтично, а и трябва предварително да си вземеш билет. Има плуване където и да било, стига твърдо да си решил. Можеш да се гмурнеш дълбоко и да останеш там, да изпуснеш въздуха и просто да си стоиш долу, а ако някой те иска — е, нека дойде да те прибере. Но щом стига до тази идея, той знае, че единственият начин, по който би го направил, ще е с пушка.

Когато за пръв път погледна сериозно оръжието и си помисли да дръпне спусъка, беше на осемнайсет години и лежеше ранен във Фосалта. Усети как го обгръща мълния от чиста болка, повече болка, отколкото бе предполагал, че съществува. Беше загубил съзнание, а когато се свести, краката му приличаха на кървава каша и не бяха негови. Главата също. Лежеше на носилка сред мъртвите и умиращите и чакаше санитарите да го отнесат. Горе небето побеляваше, тресеше се от светлина и жега. Крясъци. Кръв навсякъде. Той лежа там два часа и всеки път щом чуваше канонадата, неволно започваше да се моли. Дори не знаеше откъде идват думите, защото никога не се молеше.

Беше окървавен, открит под небето, а небето беше открито за смъртта. Изведнъж видя офицерския пистолет до крака си. Стига да можеше да го достигне. Всички умираха и това бе толкова по-нормално и естествено, отколкото тази болка. Тази грозна откритост. Той посегна към пистолета. Пак посегна и не успя. А после санитарите дойдоха и го отнесоха жив.

Винаги се бе смятал за смел, но през онази нощ на канонадата не получи възможността да провери. И сега не беше по-близо до знанието. Наесен си бе обещал, че ще го направи, ако положението с Пфайф не намери решение до Коледа, а решението не дойде и той не го направи. Казваше си, че това е, защото я обича твърде много, Хадли също, и не може да причини страдание нито на едната, нито на другата, но те все пак страдаха жестоко.

Сега беше лято и нещата ставаха все по-невъзможни. Не можеше и не искаше да си представи живот без Хадли, но Пфайф стягаше все по-здраво обръча около сърцето му. Тя говореше за „брак“ с нарастваща настойчивост.

Той искаше да задържи и двете, но човек не може да има всичко, а любовта вече не можеше да му помогне. Нищо не можеше да помогне, освен смелостта… а какво всъщност представляваше тя? Да посегнеш към пушката или да търпиш болката, треперенето и ужасния страх? Той не знаеше, но след онзи пръв пистолет бе посягал към много оръжия. Знаеше, че когато дойде времето, ще избере пушка и просто ще дръпне спусъка с палеца на крака си. Не искаше да го прави, но ако станеше твърде зле — ако станеше наистина много зле, — тогава самоубийството би било позволено. Трябваше да бъде.

41

В крайбрежните канари покрай залива Жуан се врязваше бял път. Там можеше да караш велосипед десет, петнайсет или двайсет километра, гледайки пъстрите корабчета в пристанищата, скалните брегове и каменистите плажове и понякога ивици невероятно мек на вид пясък. Летовници дремеха под весели червено-бели чадъри. Всичко изглеждаше като на картина — рибарите с черни барети, хвърлящи мрежите, скалните възвишения, които защитаваха Антиб от лошото време, и червените покриви на селото, струпани един над друг на склона.

Двете с Полин често излизахме с велосипедите след закуска, докато Ърнест работеше. Идеята не бе моя, но в края на краищата нали бяхме в рая, трябваше нещо да вършим. Наемът на Вила Пакита изтече в началото на юни и ние наехме две стаи в Отел дьо ла Пинед в Жуан-ле-Пен. Бамби и Мари Кокот бяха наблизо, в малко бунгало, обкръжено от борове. Лекарството най-сетне започваше да му действа и всеки ден той се чувстваше мъничко по-добре. Лицето му поруменя, спеше добре и тревогите ни за него почти отминаха. Срокът на карантината бе изтекъл, но ние продължавахме денем да страним от другите, създавайки свое собствено островче, докато само на няколко километра от нас във Вила Америка семействата Мърфи, Фицджералд и Маклийш продължаваха както преди да пият шери с бисквити точно в десет и трийсет, „розе“ с хайвер и препечени филийки в един и половина и да играят бридж на разкошна синьо-зелена мозаечна маса, поставена на плажа точно за тази цел. На плота беше изобразена сирена с развята коса. Изправена на скала, тя се взираше в далечината. Във Вила Америка всички обичаха сирената, защото приемаха, че тя символизира нещо. Обичаха я както обичаха своето шери, препечените филийки и всеки миг от всеки ритуал, който ги навиваше като часовникови пружини.

В Отел дьо ла Пинед ние имахме свои ритуали. Закусвахме късно, после Ърнест отиваше да работи в малък кабинет до терасата, а ние с Полин карахме велосипеди или се къпехме и лежахме на нашия малък плаж с Бамби. След обяда си поспивахме, после се къпехме и се обличахме за коктейлите в някоя терасирана градина на Вила Америка или в градското казино и никой не повдигаше вежди при появата ни, никой не казваше нищо извън добрия тон, защото такова беше споразумението.

Един външен наблюдател би решил, че аз и Полин сме приятелки. Тя самата беше готова да повярва в това. Аз не знаех. Тя определено полагаше големи усилия да остава в добро настроение, вечно намираше за какво да слезем до селото — ту за пресни смокини, ту за най-добрите консервирани сардини.

— Чакайте само да опитате — казваше тя и сочеше каквото беше донесла — маслини, силно кафе, сладкиш или конфитюр. — Божествено е.

През това лято навярно я чух хиляда пъти да казва „божествено“ и накрая ми се искаше да закрещя. Но не крещях и това щеше да е едно от нещата, за които да съжалявам.

В хотела имахме две стаи, всяка с двойно легло, масивно писалище и прозорци с капаци откъм морето. Ърнест и аз заемахме едната стая, Полин другата — поне отначало. Около седмица или десетина дни, когато с Полин се връщахме от колоездене или плуване, тя отиваше уж да се преоблече за обяд, но всъщност се качваше в кабинета на Ърнест минавайки през хотела до мястото, където имаше втори вход, незабележим и невзрачен като килер за метли. Сигурно имаха тайно почукване. Представях си това и още много неща, макар да ми прилошаваше от мисълта. Когато слизаше за обяд след около час, тя винаги беше току-що изкъпана и безупречно облечена. Сядаше с усмивка и започваше многословно да възхвалява обяда или деня. Всичко бе тъй приглушено и дискретно, че се чудех дали не изпитва известно удоволствие от ролята си, сякаш в ума й се разиграваше филм, а тя беше велика актриса, която никога не пропуска и ред от сценария.

Аз далеч не бях толкова умна. Все по-често оставах безмълвна и не исках да слушам другите. Техните разговори ми се струваха фалшиви и празни. Предпочитах да гледам морето, което не казваше нищо и никога не ме караше да се чувствам самотна. От велосипеда можех да гледам как корабчетата порят сините вълни или да се съсредоточа върху яркозелените храсти, вкопчени упорито в отвесните канари. Както и да ги атакуваха вятърът и вълните, те някак се изхитряваха да останат вкоренени, неподвижни като тъмния мъх по скалите долу.

Една сутрин, след като цяла нощ бе бушувала буря, Полин взе да сочи всички признаци на разруха — преобърнати лодки, прекършени борови клони, разхвърляни чадъри по плажа. Опитах се да се отърва от нейното бъбрене, като натиснах по-силно педалите и накрая чувах само шума на вятъра и свистенето на гумите по пътя. Но тя не мирясваше.

— Опитвам се да уговоря Дръм да отидем наесен в Щатите. Нали знаеш, родителите ми имат земи в Арканзас. Животът е толкова евтин, че можеш да спестиш цяло състояние.

Колко мразех да го нарича с прякори тъй небрежно. Това бе нашият език. Нашият танц.

— Спести си усилията — казах аз. — Той по-скоро ще си отреже ръката, отколкото да се прибере у дома.

— Всъщност смята, че е чудесна идея.

— В Арканзас?

— В Пигът. Малко е селско, разбира се, но ти харесваш такива места.

— Харесвам живота ни тук. Какво се опитваш да направиш?

— Извинявай. Мисля само за вас. В Париж скоро ще останете без пари. Той трябва да започне втори роман и да не се тревожи за нищо друго. В Пигът ще можеш да си позволиш хубави нови дрехи. Сигурно това означава нещо за теб.

— Не — казах аз. — Не означава.

През останалата част на излета се борех с изумлението и сълзите. Не исках Полин да забележи, затова карах пред нея, все по-бързо и по-бързо. Ако бях загубила равновесие дори за миг, щях да изхвръкна през каменния ръб към назъбените скали долу. На моменти залитах, но продължавах упорито напред и ме изпълваше някакъв свиреп възторг, че се връщам за сблъсък с Ърнест. Сърцето ми преливаше от адреналин, умът ми работеше трескаво. Какво щях да кажа? Какво би казал той в своя защита?

Когато стигнах до хотела, бях в такова състояние, че захвърлих велосипеда на чакъла и изтичах вътре задъхана и обляна в пот. Смятах да нахълтам в кабинета, но, разбира се, вратата беше заключена.

— Кой е? — попита той, когато почуках.

— Жена ти — отвърнах аз с набъбнал от ярост език.

Когато той отвори вратата, видях колко е изненадан, че съм аз. Наближаваше времето на Полин. Навярно бе започнал да я очаква с нарастващо желание.

— Не вярвам да си въобразяваш, че ще отида в Арканзас — изсъсках аз още преди да е затворил вратата.

— О! — каза той. — Канех се да ти кажа. Ако го обмислиш разумно, ще видиш, че идеята съвсем не е лоша.

Изсмях се пискливо.

— Значи ще живеем с родителите й?

— Не, тя ще намери къща за всички нас, може би в града.

Не вярвах на ушите си.

— Искаш да живеем заедно?

— Правим го и сега, нали?

— Да, и е ужасно. Призлява ми, като знам, че се любиш с нея.

— Съжалявам, Тети. Но може би причината е, че попаднахме в нова ситуация и не знаем как да се справим.

— Наистина ли си мислиш, че можем да се справим?

— Не знам. Не искам да те загубя.

— А ако не се съглася?

— Моля те, Тети — изрече той с глух, тревожен глас. — Само опитай. Ако потръгне и всички се почувстваме по-добре, през септември ще заминем за Пигът. Ако не, ще се върнем в Париж.

— Сами?

— Да — каза той, макар че долавях в гласа му някаква колебливост или уклончивост. Не беше сигурен в нищо.

— Мисля, че е грешка. Всичко това.

— Може би, но вече е късно за връщане. Остава ни само пътят напред.

— Да — казах печално аз и си тръгнах както дойдох.

През следващите дни взех да се чудя дали предложението на Ърнест е нова идея, опит да намери изход от кашата, или го е обмислял през цялото време. От години ни обкръжаваха триъгълници — свободомислещи волни любовници, готови да прекършат всяко правило, за да налучкат нещо достатъчно приемливо или рисковано, или освобождаващо. Не знаех какво изпитва Ърнест, гледайки техните щуротии, но на мен ми се струваха тъжни и дори измъчени. Според последните новини от Паунд любовницата му Олга Ръдж бе родила момиченце, но се разбрали да не го гледат. В живота на Паунд нямало място за дете, а явно и двамата не искали да се чувстват обременени. Дали детето на някаква селянка в болницата, където родила Олга. Жената била загубила своето и с радост приела.

Бях потресена, че някой може тъй лесно да зареже детето си, но два пъти повече се изненадах, когато узнахме от друго писмо, че Шекспир е бременна. Детето не беше от Паунд; всъщност тя не споменаваше нито дума за бащата — само че ще задържи бебето. Очевидно си отмъщаваше. Дотам те докарват ужасните, мизерни ситуации — да действаш безумно, против своите истини, против самата си същност.

Един следобед, докато с Ърнест дремехме в нашата стая, Полин влезе на пръсти, без никакъв шум. Аз сънувах, че съм погребана под тонове пясък. Задушавах се, но колкото и да е странно, не беше кошмар. Усещах пясъка топъл и сладък и докато бавно ме смазваше, аз все си мислех: Това е божествено. Това е божествено. Чувствах се тъй замаяна и блажена, че дори не усетих Полин в стаята, докато тя не се пъхна под завивката откъм страната на Ърнест. Следобедите бяха горещи и спяхме голи. Знаех какво става и същевременно не исках да се събудя достатъчно, за да го почувствам. Не отварях очи. Тялото ми не беше съвсем мое. Никой не проговори, нито прошумоля, за да ме изтръгне от унеса. Леглото е пясък, казах си аз. Завивките са пясък. Все още съм в съня.

42

На сутринта, когато слънцето се провря през летвите на капаците и докосна лицето ми, аз разбрах, че искам или не искам, денят е настъпил, и отворих очи. Лек ветрец полюшваше кремавите ленени завеси. Светлината падаше на издължени ивици по тъмния дървен под. Прозях се, разкърших се и отметнах завивките. Срещу леглото имаше дълго огледало и се видях в него — загоряла до черно, стегната и мускулеста от плуването и колоезденето. Косата ми бе изсветляла от слънцето, тъй че от червения цвят оставаше само лек джинджифилов оттенък, очите ми бяха искрящи и бистри, с две думи, изглеждах много добре. Вече не се изненадвах от това, че можех да изглеждам силна и здрава, когато всъщност умирах.

В хотела имаше по три бройки от всичко — три подноса за закуска, три хавлиени халата, три чифта мокри бански навън на въжето. На пътеката от ситни камъчета откъм наветрената страна на хотела стояха подпрени на стойките си три велосипеда. Погледнати от една страна, велосипедите изглеждаха много солидни, като скулптура, и следобедните лъчи искряха свежо по хромираните им кормила — един, два, три в спретната редица. Погледнати от друга, личеше колко е тънка всяка подпорка под тежестта на масивната рамка и как са готови всеки момент да се катурнат като плочки от домино или като слонски скелет, или като самата любов. Но когато забелязах това, аз премълчах, защото то също бе част от неписания договор. Можеше да ръмжиш и трупаш ярост под повърхността, стига да не й позволяваш да се провре навън и да не изричаш името й, особено по времето за коктейли, когато всички са много весели и полагат огромни усилия да си останат такива и да покажат колко съвършен може да бъде животът, ако си късметлия като нас. Затова си пий питието, после още едно и недей да разваляш момента.

След като се изкъпах и облякох, аз слязох на малката градинска тераса и там закуската чакаше на масата под слънчевите лъчи. Три порции яйца с шунка, с много масло и пипер, три парещи кифлички, три чаши сок. Ърнест дойде откъм малката стаичка до терасата, където работеше.

— Добро утро, Тети. Изглеждаш много добре.

— Да — казах аз. — Ти също.

Той беше бос, по кафяви платнени шорти и рибарски пуловер на черни и бели райета от Гро-дю-Роа. Аз изглеждах по същия начин, а когато Полин излезе на терасата, беше току-що изкъпана, със сресана назад тъмна коса и също с раиран рибарски пуловер. Всички си приличахме, докато си пожелавахме „добро утро“ и се нахвърляхме на закуската като невидели.

На плажа слънцето вече лееше ярките си лъчи. Пясъкът изглеждаше почти бял.

— Днес ще е хубав ден за плуване — каза Полин.

— Да. — Ърнест пречупи кифлата си на две и отвътре красиво бликна струйка пара. — А после ще помолим мадам да ни донесе бутилка много студено „Буланже“ и от сардините с каперси. Харесва ти, нали? — обърна се той към мен.

— Звучи идеално.

След закуската отидох да кажа на мадам какво сме планирали за обяд, после приготвих плажната чанта. Намерих си обувките и слязох по пътеката към бунгалото, където Бамби си играеше на двора.

— Здравей, момченце — меченце — казах аз и го вдигнах на ръце, за да му гризна ушите. — Днес като че ли си по-висок. Изглеждаш много голям на мама.

Той доволно изпъна назад рамене и изпъчи кръглата си брадичка.

— Снощи съвсем не е кашлял, мадам — каза Мари.

— Ама ти си бил страхотен! — И когато той гордо кимна, аз добавих: — Идвай тогава, момченце — меченце, отиваме да поплуваме.

На малкия извит плаж отвъд пътя Ърнест и Полин вече бяха разпънали чадърите и одеялата и лежаха на пясъка със затворени очи като костенурки. Останахме да се приличаме един до друг, а Бамби и Мари си играеха в прибоя и подреждаха картинки от миди по пясъка. Когато слънцето взе да прежуря, аз влязох във водата, която винаги ме посрещаше с хладна тръпка и това беше чудесно. Потопих глава, после се надигнах и отплувах няколкостотин метра навътре, където беше спокойно и тихо. Отпуснах се във водата и оставих вълните да ме люлеят. От върха на вълната можех да се озърна към плажа и да ги видя мънички и съвършени — моя съпруг, детето ми и жената, която бе станала за нас нещо повече, отколкото можехме да понесем. От това разстояние всички изглеждаха еднакви и безметежни и не можех нито да ги чуя, нито да ги усетя. В низината между две вълни можех да виждам само небето — онази извисена белота, която сякаш изобщо не се променяше въпреки всичките ни страдания.

За проба спрях да плувам и оставих ръцете и краката си да провиснат, цялата ми тежест да потъне доколкото може. Не затворих очи, докато потъвах, и гледах към повърхността. Дробовете ми отначало взеха да парят, после пламнаха, като че бях глътнала късче от вулкан.

Знаех, че ако остана на място и оставя водата да влезе в мен, да нахлуе през всички врати, някои неща ще станат по-лесни. Нямаше да гледам как животът ми се разпада, чезне от мен мънисто по мънисто и отива към Полин.

Мъничкият вулкан в мен пламтеше, после нещо се скъса и разбрах, че дори да не искам повече да живея по този начин, не искам и да умра. Затворих очи и се отблъснах с крака нагоре.

На плажа Полин стана да ме посрещне.

— Хайде да пробваме гмуркане, искаш ли?

— Мисля, че не ме бива много в това.

— Аз ще те науча. Днес аз ще съм инструктор по гмуркане, а Хем ще гледа и ще ти дава оценки.

— Моля ви, само не и това — казах аз и се опитах да се засмея.

— Тогава най-напред малко тренировки.

Тя се обърна и ме поведе по пътеката покрай плажа към мястото, където се издигаше скалният риф. Беше много тъмен, осеян с пукнатини и изглеждаше тъй, сякаш някакво божество го е оформило от глина, а после хилядолетия се е пекъл на слънце. Скалите бяха много горещи под босите ни крака и ние бързо се изкатерихме по тях, докато стигнахме почти на върха.

Полин надникна през ръба, за да прецени прибоя, който се надигаше и снижаваше на пет метра под нас. След това се изправи и много изящно изпъна ръце над главата си. Изчака, после едновременно с въздишката на прибоя се отблъсна със стройните си крака и увисна във въздуха, сетне полетя изпъната право надолу. Водата се склопи над мястото, където беше преди миг, и вече нямаше нищо, само вода, опната като кожа на барабан. После Полин изплува, отметна мократа си коса и погледна нагоре с присвити очи.

— Хайде — извика тя. — Сега е твой ред.

— Изглежда твърде лесно, за да е лесно — отвърнах аз и тя се разсмя.

Ърнест бе влязъл във водата и доплува до мястото, където Полин се люшкаше по вълните и ме чакаше.

— Дай да те видим. — Той спря до нея, размахвайки леко ръце и крака.

— Никакви оценки и забележки, иначе изобщо няма да скоча — казах аз.

— Не искаш ли да е както трябва? — попита Ърнест и присви очи.

— Всъщност не. Ако успея да не се потроша на скалите, значи е добре.

— Както искаш.

Стоях на ръба и усещах топлината с пръстите на краката си. Затворих очи.

— Ръцете ти трябва да са изпънати право нагоре и да докосват ушите ти — каза Полин.

— Никакви забележки — повторих аз.

Изпънах се, после протегнах ръце над главата си. Чаках въздишката на вълната, но когато я чух, открих, че не мога да помръдна. Бях прикована на място.

— Изпусна я — обади се Ърнест.

Не му отговорих, не отворих очи и след миг отново чух въздишката на прибоя и почувствах, че съм част от него, вихрим се заедно и в същото време оставаме неподвижни, понесени и пришити към морето и към вселената, ала и много, много самотни. Когато най-сетне погледнах надолу, видях две мокри глави в бавното вълнение. Изглеждаха естествени и игриви като тюлени и изведнъж разбрах, че няма да скоча и това няма нищо общо със страха или притеснението.

Нямаше да скоча, защото не исках да се присъединя към тях. Усетих гладките топли камъни под краката си, когато се обърнах и заслизах надолу бавно и деловито.

— Хадли — извика Ърнест след мен, но аз продължих да се отдалечавам от плажа, после тръгнах по пътя към хотела. Когато стигнах до стаята, влязох под душа, отмих всяка песъчинка и се пъхнах в леглото все още мокра, много чиста и уморена. Чаршафът беше бял, твърд и миришеше на сол. Затворих очи и си пожелах, когато се събудя, да бъда все тъй силна и наясно с всичко, както сега.

Когато се събудих много по-късно, осъзнах, че Ърнест не е дошъл да си подремне в стаята и вместо това трябва да бе отишъл при Полин. За пръв път отиваше при нея посред бял ден. Мадам и мосю, собствениците на хотела, щяха да разберат, всички щяха да разберат. Щом всичко излезеше наяве, вече нямаше начин да стане както преди. Добре тогава, помислих си аз. Може би така ще е най-добре.

Точно тогава вратата на стаята се отвори и Ърнест влезе. Полин го следваше по петите.

— Много се разтревожихме за теб — каза Полин.

— Не си обядвала — отбеляза Ърнест. — Да нямаш температура?

Той дойде да седне на леглото до мен, а Полин седна от другата страна и двамата ме загледаха като грижовни родители. Всичко беше тъй странно и дори абсурдно, че се разсмях.

— Какво смешно има? — попита Полин.

— Нищо — отвърнах аз, продължавайки да се усмихвам.

— Понякога става много тайнствена, нали? — подхвърли Полин на Ърнест.

— Обикновено не е такава. Но сега е различна. Какво си мислиш, котенце? Добре ли си?

— Може би не — казах аз. — Мисля, че тази вечер трябва да си почивам. Имате ли нещо против?

Полин изглеждаше потресена и аз осъзнах, че наистина се тревожи за мен и че по някаква неизвестна причина, може би защото доброто й католическо възпитание я тласкаше към съчувствие в най-неподходящи моменти, тя се нуждае да бъда здрава, да съм нейна приятелка и да одобрявам всичко това. Да одобрявам, че ми отнема съпруга.

— Моля ви, оставете ме.

Те се спогледаха над мен.

— Наистина. Моля ви.

— Нека поръчам на мадам да ти донесе нещо за ядене — предложи Ърнест. — Ако не ядеш, ще се разболееш.

— Пет пари не давам.

— Нека аз да ти донеса. Ще ми е приятно — настоя Полин и излезе да се договори за храната с мадам като истинска съпруга.

— Значи всичко е преотстъпено — казах аз, когато вратата се затвори зад нея.

— Какво?

— Тя вече може да върши всичко. Ще се грижи чудесно за теб.

— Не си добре. Трябва ти почивка.

— Вярно, не съм добре. Убивате ме и двамата.

Той наведе очи към чаршафа.

— И на мен не ми е лесно.

— Знам. Ние сме една жалка, мизерна тройка. Ако не внимаваме, никой от нас няма да се отърве, без да загуби страховити парчета живо месо.

— И аз си мислех същото. Какво искаш? Какво би помогнало?

— Мисля, че вече е късно. А ти? — Погледнах към прозореца, където денят бързо гаснеше. — Хайде, тръгвай по-бързо, иначе ще изпуснеш коктейлите у Мърфи.

— Не ми пука.

— Напротив, пука ти, и на нея също. Просто върви. Тази вечер тя ще е съпругата.

— Мразя, когато говориш така. Караш ме да си мисля, че сме съсипали всичко.

— Съсипахме го, Тети — тъжно казах аз и затворих очи.

43

Бих искала да кажа, че това беше краят; че разкритието от онзи следобед ни принуди напълно да се откажем от мълчаливата уговорка. Вярно, бяхме на смъртен одър, но нещо караше всеки от нас да продължава по същия начин седмици наред, както трупът на животно продължава да мърда дори без глава.

След седмица започваше фиестата в Памплона. Още в началото на лятото бяхме се уговорили да вземем с нас Джералд и Сара Мърфи и ние продължихме по плана, а Мари Кокот отведе Бамби в Бретан за няколко седмици. Кашлицата му вече беше съвсем изчезнала.

Тази година отседнахме в хотел „Куинтана“, в стаи срещу тези на тореадорите. Всеки следобед заемахме най-добрите места на арената, платени от Джералд. Всяка вечер сядахме на бели ракитови столове около една и съща маса в кафене „Ируна“ и се напивахме до безчувственост. Ърнест беше запален както винаги и за просвещаването на Джералд и Полин полагаше същото усърдие, както за мен, Дъф, Бил Смит, Харолд Льоб, Майк Стратър и изобщо за всеки, готов да го слуша. Джералд много сериозно искаше да опознае коридата. Ърнест го заведе при аматьорите и двамата слязоха на арената да си изпробват куража с едногодишни бичета. Тази година Ърнест не носеше плащ, а Джералд стискаше шлифера си с побелели пръсти. Когато един бик връхлетя с пълна скорост, Джералд успя да го отклони в последния миг, като отмахна шлифера настрани.

— Това беше съвършен пирует, мой човек — поздрави го Ърнест по-късно в „Ируна“, но Джералд знаеше, че не е достатъчно силен и корав, за да му се хареса. Не повярва и не прие похвалата.

— Обещавам догодина да го направя по-добре, Папа — каза той. — За мен е важно наистина да го направя добре.

Усмихнах му се през масата, защото от месеци не бях правила нищо наистина добро, или поне истинско. Бях печална до мозъка на костите, Ърнест също, а от другата страна на масата Полин изглеждаше готова да се разплаче всеки момент. Вече никой от нас не беше в играта. Никой не живееше според собствените си правила.

В края на тази хаотична седмица Полин се качи на влака за Байон заедно със семейство Мърфи. Връщаше се на работа в Париж. Ние заминавахме за Сан Себастиан, защото отдавна планирахме да отидем там. Но по някое време разбрах, че плановете вече не са в сила. Продънваха се с всеки изминал ден.

Без Полин намерихме известен покой в Сан Себастиан, но това означаваше само, че можехме да се караме по-свободно, без някой да ни прекъсва. Не си казвахме нищо ново, но старият материал още вършеше работа, стига да го поднасяхме шумно и грозно.

— Тя е курва — казвах аз. — А ти си егоисти страхливец.

— Ти не ме обичаш — отвръщаше той. — Никого не обичаш.

— Мразя ви и двамата.

— Какво искаш от мен?

— Нищо — отвръщах аз. — Искам да умреш.

Излагахме се в заведения и таксита. Не можехме да заспим без пиене, но ако надхвърлехме някаква мярка, изобщо не мигвахме и тогава просто лежахме един до друг със стегнати гърла и сухи и зачервени от плач очи.

Полин продължаваше да пише всеки ден и гласът й жужеше като оса в ухото ми: Безумно тъгувам за моите скъпи съкровища. Моля те, Хадли, пиши ми. Знам, че всички можем да се грижим един за друг и да бъдем щастливи. Просто го ЗНАМ.

— Не можем да продължим така, нали? — каза Ърнест. Взе едно от писмата на Полин и веднага пак го остави. — Мислиш ли, че можем?

— Надявам се, че не.

— Светът отиде по дяволите във всички посоки.

— Да — казах аз.

— Изграждаш живот с някого, обичаш го и си мислиш, че е достатъчно. Но никога не е, нали?

— Не питай мен. Вече нищо не знам за любовта. Просто искам за известно време да стана безчувствена. Можем ли да го уредим?

— Затова са измислили уискито.

— Значи и то ми изневерява — казах аз. — Цялата съм в рани.

— Да си вървим у дома.

— Да, време е. Но не заедно. С това е свършено.

— Знам — каза той.

Спогледахме се от двата края на стаята, видяхме всичко съвсем ясно и задълго не намерихме какво повече да си кажем.

На връщане към Париж спряхме за една нощ във Вила Америка, но вече се бяхме отказали да заблуждаваме когото и да било, дори себе си. На коктейла долу на плажа споделихме с Джералд и Сара, че се разделяме.

— Не може да бъде — каза Джералд.

— Може. Вече е факт — каза Ърнест и пресуши чашата си. — Но не спирай да ми доливаш, ако обичаш.

Сара ме погледна нежно — доколкото беше способна на нежност — и стана да забърка още един шейкър мартини.

— Как ще го уредите? Къде ще живеете? — попита Джералд.

— Още не сме го обмислили — отвърнах аз. — Всичко е съвсем ново.

Джералд се загледа замислено към морето, после се обърна към Ърнест.

— Нали знаеш, че имам студио на улица „Фроадво“. Твое е, ако искаш. Докогато ти е необходимо.

— Адски мило от твоя страна.

— На приятелите трябва да се разчита, нали?

Когато Сара се върна, следваха я Дон Стюарт и хубавата му съпруга Биатрис Еймс. Бяха на меден месец в един градски хотел.

— Доналд — казах аз и го прегърнах сърдечно, но лицето му беше бледо. Изглеждаше притеснен, Биатрис също. Явно на идване Сара им бе подшушнала новината. Тъкмо навреме.

Донесоха още столове около мозаечната маса на пясъка и всички се захванахме упорито да пием и да гледаме как пада здрач.

— Право да си кажа, мислех, че вие двамата сте непобедими — каза Доналд.

— Аз също — присъедини се и Джералд и се обърна към Сара. — Не съм ли ти казвал винаги, че на света няма други като семейство Хемингуей? Че изглеждат обвързани с нещо по-висше.

— Добре де — прекъсна го Ърнест. — Да приключваме с аутопсията, ако обичате. И без това ни е зле.

— Да поговорим за нещо щастливо — предложих аз. — Разкажи ни за сватбата, Дон.

Дон се изчерви и погледна Биатрис. Тя беше много красива, като скулптура на Гибсън, с високо чело и червени сърцевидни устни, но точно тогава загуби самообладание.

— Не мисля, че трябва да говорим за това — каза тя. — Струва ми се нередно.

— Ами — каза Ърнест. — Ще свикнеш.

Устните му бяха стегнати и сухи, очите му примирени. Усещах, че всичко става прекалено бързо за него, но той все пак продължава играта и безсмислените пиянски разговори. Краят идваше вече месеци наред, още от Шрунс, но сега, когато надвисна над нас, не знаехме как да го приемем.

Едва на другия ден, когато седяхме във влака за Париж, и двамата осъзнахме с пълна сила какво става. Денят беше душен и потискащо горещ, а влакът претъпкан. Деляхме спалното купе с една американка, която носеше малко жълто канарче в клетка, украсена със сложни орнаменти. Още щом я поздравихме, тя се впусна в подробни обяснения, че птичето било подарък за дъщеря й, която щяла да се омъжва за швейцарски инженер, но тя се намесила да предотврати брака.

— Веднага разбрах, че трябва да го отпратя. Нали ги знаете швейцарците.

— Да, разбира се — каза Ърнест и устните му се стегнаха. Не знаеше нищо подобно. — Извинявайте. Ще отида да потърся носача.

Когато се върна, носеше бутилка бренди и двамата си наляхме в подръчните водни чаши.

По това време наближавахме Марсилия и зад прозореца всичко изглеждаше много сухо и сивкавобяло — маслиновите дървета, фермите, каменните стени из нивите и хълмовете в далечината. Всичко изглеждаше странно избеляло, а жената продължаваше да говори за брака и че се надявала дъщеря й да й прости. Изпих брендито, налях си още едно и се помъчих да не я чувам. Канарчето чуруликаше много приятно, но открих, че не искам да слушам и него.

Когато се стъмни, жената най-сетне затвори очи, клюмна и захърка. Наближавахме Авиньон и сред сухото поле гореше някаква ферма. Виждахме как пламъците се издигат драматично в черното небе, а овцете панически бягат напред-назад край порутената ограда. Навярно бяха усетили пожара отрано, защото повечето мебели лежаха в полето далеч от къщата, а хората се бореха да спасят каквото могат. Видях розова емайлирана вана, люлеещ стол и бебешка количка до него и гледката ми разби сърцето. Това беше нечий живот — купчинка мебели като кибритени клечки. Не изглеждаха спасени, а изоставени и над тях се виеха облаци дим.

Когато наближихме Париж, вече се развиделяваше. Ние с Ърнест почти не спахме и не разговаряхме. Пихме и зяпахме през прозореца, където признаците на разруха сякаш бяха навсякъде. В предградията, близо до Шоази-льо-Роа, смачкан товарен вагон димеше край релсите.

— Наистина ли го преживяваме? — попитах аз.

— Не знам. Преживяваме ли го?

Точно тогава американката се събуди, разкърши се шумно и вдигна кадифеното покривало от клетката, за да събуди канарчето. Някак изведнъж дойде утрото и се озовахме у дома, макар че беше трудно да почувстваме каквото и да било. Бях прекалила с брендито, ръцете ми трепереха и сърцето ми удряше глухо в гърдите.

Когато спряхме на гарата, Ърнест подаде през прозореца багажа ни на един носач и слязохме на перона. Наближаваше септември и утрото беше прохладно.

— Улица „Фроадво“ шейсет и девет — каза Ърнест на таксиметровия шофьор и дъхът ми заседна на гърлото. Той отиваше в студиото на Джералд, а не у дома с мен. Нямаше да се върне. Всичко наистина свършваше.

— Защо просто не идеш направо в апартамента на Полин? — попитах аз.

— Моля те, не започвай. И така е болезнено.

— Какво знаеш за болката? Всичко е твое дело, копеле.

Не знаех какво говоря. Брендито още замъгляваше кръвта и мислите ми. Засега знаех само, че не мога да остана сама. Започнах да се задъхвам, а когато Ърнест тревожно се приближи, замахнах насреща с разперена длан, заудрях го по гърдите, рамото, челюстта. Всички удари падаха странно, като насън. Ръката ми сякаш бе еластична, неговото тяло също. Тогава се разплаках неудържимо.

— Извинете жена ми — каза Ърнест на френски. — Тя не е добре.

Когато таксито най-сетне спря, Ърнест слезе и заобиколи да ми отвори вратата.

— Хайде — подкани ме той. — Трябва ти сън.

Оставих го да ме води нагоре по стъпалата като манекен. В студиото имаше студен бетонен под, една маса, два стола, ниска мивка с кана и стойка за леген. Той ме отведе до подиум с тясно легло, сложи ме да легна и ме зави до брадичката с червено вълнено одеяло. После се настани зад мен, подви крака зад моите и ме прегърна колкото се може по-плътно.

— Добро котенце — прошепна той на тила ми. — Моля те, заспивай сега.

Разтреперих се.

— Да не го правим. Не мога.

— Напротив, можеш. Вече е направено, обич моя.

Той ме залюля напред-назад, двамата се разплакахме и когато най-сетне заспах, не приех съня в себе си, а той ме отнесе като болест или смърт.

Когато се събудих след няколко часа, Ърнест вече беше излязъл. От изпитото във влака бренди ми се виеше свят, а ми призляваше и от нещо друго, дълбоко и неуправляемо. Животът ми лежеше в руини; как щях да се възстановя? Как щях да преживея това? Взех от малката масичка парче въглен и върху лист от скицник му написах бележка, която бе далеч по-спокойна и уравновесена, отколкото се чувствах или вярвах, че някога ще се почувствам: Много съжалявам за сцената в таксито. Не бях на себе си, но ще положа усилия да бъда добра във всяко едно отношение. Ще искам да те видя, наистина, но няма да те търся.

Напуснах студиото, заключих вратата зад себе си и излязох в малко дворче с разхвърляни гипсови отливки на телесни части — разбити бели фрагменти от ръце, крака и торсове. Гледката беше зловеща. Докато бяхме спали, някой наемател скулптор бе разчистил ателието си, вероятно направо през прозореца. Опитах се да не позволя на тази картина да подкопае крехката ми решителност, спрях такси и поръчах на шофьора да кара към хотел „Бовоар“ на авеню „Обсерватоар“. Това бе първото място, което ми дойде наум, защото се намираше точно срещу кафене „Клозери де Лила“ и хиляди пъти се бях възхищавала на неговата непретенциозна, добре изработена ограда от ковано желязо и на саксиите с мушката. Щях да намеря начин да оцелея. Щях да наема две стаи, една за мен и една за Бамби. Следващата седмица Мари Кокот се завръщаше с него от Бретан и щях да й пиша да го доведе тук. Всяка сутрин щяхме да закусваме в „Лила“. Той можеше често да вижда баща си там заедно с други приятели, всичко щеше да му бъде познато, а това вече имаше голямо значение.

Докато таксито пъплеше бавно в натовареното движение, аз затворих очи и се помъчих да не мисля за нищо, освен за кафето със сметана, което щях да си поръчам много скоро. Всичките ми вещи бяха в апартамента при дъскорезницата и трябваше да се погрижа за тях. Щях да помоля Ърнест да го направи или да наеме някого, защото знаех, че не мога да се върна там. Никога вече.

44

Веднъж Ърнест ми каза, че английското paradise — тоест „рай“ — идва от персийска дума, означаваща „оградена градина“. Тогава усетих, че разбира колко необходими за нашето щастие са обещанията ни един към друг. Не можеш да имаш истинска свобода, ако не знаеш къде са стените и не се грижиш за тях. Можехме да се облягаме на стените, защото те съществуваха; те съществуваха, защото се облягахме на тях. С идването на Полин всичко започна да се руши. Вече нищо не ми изглеждаше трайно, освен останалото зад мен — онова, което вече бяхме направили и преживели заедно.

Една вечер в „Дьо Маго“ казах всичко това на Дон Стюарт. Двамата с Биатрис се бяха върнали в Париж и той ме потърси, разтревожен за мен и отчаян заради разрива.

— Можеш да се бориш за него.

— Твърде късно е за това. Полин го притиска да се разведе.

— И тъй да е, какво ще направиш после, щом не правиш нищо сега?

Свих рамене и погледнах навън, където красива жена с рокля на Шанел чакаше някого или нещо на ъгъла. Беше като строен черен правоъгълник с кръгла шапчица и изобщо не изглеждаше крехка.

— Не съм сигурна дали изобщо ставам за съперница.

— Защо ти е да си съперница? Ти си негова съпруга. Той ти принадлежи по закон.

— Хората си принадлежат само докато и двамата вярват. Той престана да вярва.

— Може би просто е ужасно объркан.

Дон ме изпрати до хотела и нежно ме целуна по бузата и това ми напомни за онова опасно лято в Памплона с Дъф, Пат и Харолд, когато всичко кипна и стана грозно. Но дори тогава имаше малки късчета щастие.

— Винаги си бил добър към мен, Дон — казах аз. — Сам не знаеш колко е важно това.

— Ако искаш, забрави каквото ти казах в кафенето. Нямах намерение да те уча какво да правиш с брака си. По дяволите, та аз още съм младоженец. Но трябва да има нещо. Някакъв отговор.

Пожелах му „лека нощ“ и бавно тръгнах нагоре по стълбището към третия етаж, където Бамби спеше дълбоко, а Мари сгъваше дрешките му на идеални купчинки със сръчните си ръце. Пратих я да си върви и довърших сгъването сама, мислейки какво мога все още да направя, за да променя Ърнест. И непрестанно се връщах на мисълта, че ако Полин не е наоколо и той не я вижда, може да излезе от мъглата и да се върне при мен. Той все още ме обичаше; знаех го. Но реалното присъствие на онази жена беше като песента на сирените и той не можеше да устои.

На другия ден, изпълнена с твърда увереност в новото си решение, аз отидох до студиото на Джералд на улица „Фроадво“, прекосих малкото дворче, което все още напомняше гипсово бойно поле, и заварих Ърнест да пише на неудобната малка масичка. Не седнах. Не можех.

— Искам ти и Полин да приемете да не се виждате сто дни.

Той онемя от изненада. Определено бях привлякла вниманието му.

— Не ме интересува къде ще отиде — ако иска, може да хване влак за ада, — но трябва да се махне. Няма да я виждаш и да й пишеш, а ако спазиш условието и след стоте дни още си влюбен в нея, ще ти дам развод.

— Ясно. И откъде се взе този гениален план?

— Не знам. Хрумна ми както разговарях с Дон Стюарт.

— Дон? Той винаги те е задирял.

— Едва ли си в позиция да ме съдиш.

— Да, добре. Значи сто дни? И после ще ми дадеш развод?

— Ако още го искаш.

— Ти какво искаш, Тети?

— Да се почувствам по-добре. — Очите ми бяха влажни и се борех да удържа сълзите. Подадох му листа със споразумението, с моя подпис отдолу. — Подпиши го и ти. Искам да е напълно ясно.

Той бавно пое листа.

— Нали не се опитваш да ме накажеш?

— Не знам. Вече нищо не знам.

Той отнесе споразумението на Полин, разказа й за плана и за мое учудване тя веднага се съгласи. Вероятно строгото католическо възпитание бе разбудило мъченическата й жилка. Може би смяташе, че трите месеца са приемливо изискване на една наранена съпруга, но може и да усещаше, че не е страдала достатъчно заради връзката. Раздялата щеше да помогне в това отношение. Писа ми, че се възхищава и вярва на моето решение, после си взе отпуск от списанието и купи билет за кораба „Пенланд“.

Единайсет дни след като написах споразумението, Полин беше вън от Париж, макар и не от живота ни.

— Може ли да й пиша, докато е още на кораба? — попита Ърнест. — Разрешено ли е?

— Добре, но тогава стоте дни започват, след като пристигне в Ню Йорк.

— Ти си като някаква кралица, нали? Налагаш своите правила.

— Не беше длъжен да ги приемаш.

— Да, май си права.

— Не се опитвам да бъда гадна — тихо казах аз. — Опитвам се да спася живота си.

Ърнест открай време мразеше да бъде сам — но отсъствието на Полин го остави повече от сам и много уязвим. Само след няколко дни той цъфна на прага ми по времето за вечеря. Току-що бе приключил с всекидневното писане и дълбоко в очите му се спотайваше онзи поглед, който имаше винаги когато бе останал твърде дълго с мислите си и се нуждаеше от разговор.

— Как беше писането днес, Тети? — попитах аз и го поканих да влезе.

— Като дълбаене през гранит — каза той. — Може ли човек да получи тук едно питие?

Влезе в столовата, където Бамби ядеше хляб и банани. Седна и аз усетих как всеки от нас, включително Бамби, въздъхва в това общо пространство. Просто защото сме на една маса.

Извадих бутилка вино и сервирах скромна вечеря.

— От „Скрибнърс Магазин“ ми платиха сто и петдесет долара за един разказ — каза Ърнест.

— Това са много пари, нали?

— Така си е. Но може би не трябва да го четеш. Разказва се за нашето пътуване от Антиб и онази жена с канарчето. Няма да ти е много приятно.

— Добре, няма да го чета — съгласих се аз и се запитах дали е включил горящата ферма край Авиньон и смачканите димящи вагони. — Искаш ли да изкъпеш детето?

Той запретна ръкави и извади ваничката, после клекна до нея, докато Бамби се плискаше и си играеше.

— Май вече е прекалено голям за ваничката, а? — каза Ърнест.

— След няколко седмици става на три. Трябва да му организираме празненство с шапки и ягодов сладолед.

— И балони — обади се Бамби. — И маймунка.

— Ти си маймунка, съкровище — каза Ърнест и го уви в голямата хавлия.

После аз го сложих да си легне, а когато излязох от стаята му и затворих вратата, Ърнест още седеше до масата.

— Не искам да питам дали може да остана — каза той.

— Тогава не питай — отвърнах аз.

Щракнах лампата, после отидох до масата и коленичих пред него. Той нежно обхвана тила ми с длан и аз зарових лице в скута му, вдъхвайки грубия плат на новите му панталони — купени несъмнено с помощта на Полин, за да не се излага, като го представя на приятелите си от Десния бряг. Притиснах по-силно, после свих пръсти около прасците му.

— Стига — спря ме той, опитвайки се да стане, но аз не го пуснах. Сигурно беше перверзно, но исках да го имам тук и сега, както аз реша, и да го задържа така, докато горещото болезнено чувство в стомаха ми си отиде. Той все още бе мой съпруг.

Когато се събудих на другата сутрин, той спеше до мен и чаршафите около нас бяха топли. Притиснах тяло в гърба му, погалих го с длан по корема, докато се поразбуди, и пак се любихме. В някои отношения сякаш нищо не се бе променило. Телата ни се познаваха тъй добре, че не се налагаше да мислим за движенията. Но когато всичко свърши и останахме да лежим неподвижно, усетих как ме обзема ужасна печал, защото го обичах все тъй силно. Ние сме едно и също момче, помислих си аз, но не бе вярно. През годините той упорито изтъкваше, че в най-общи линии си приличаме. И наистина бяхме започнали да си приличаме — с еднаква къса коса и загорели, здрави и кръгли лица. Но външната прилика не означаваше, че всеки от нас не е сам.

— Това означава ли нещо? — попитах аз, като внимавах да не го поглеждам.

— Всичко означава нещо. — Той помълча няколко минути, после каза: — Знаеш ли, тя се разкъсва.

— Всички се разкъсваме. Видя ли снощи лицето на Бамби? Беше толкова щастлив, че си тук. Сигурно е много объркан.

— Всички сме прецакани, няма съмнение. — Той въздъхна, изтъркаля се от леглото и започна да се облича. — Знаеш ли, Пфайф смята, че постъпваш много мъдро, като се опитваш да въдвориш някакъв ред в кашата, която забъркахме, но все пак се разкъсва. И аз също.

— Защо ми го казваш? Какво очакваш да почувствам?

— Не знам. Но ако не мога да кажа на теб, на кого да го кажа?

45

Още щом спомена за раздялата пред семейство Мърфи, Джералд стана безкрайно услужлив. Защо? Изведнъж му предложи студиото, а и пари. Можеше да тегли от банковата сметка на Мърфи.

— Не става въпрос само за брака — каза Джералд, когато направи предложението. Бяха седнали да пийнат по едно насаме. — Не знам какво бих правил без Сара, но ти си различен, затова и правилата са различни. Можеш да имаш място в историята. Вече го имаш. Името ти е изписано върху картонче и трябва само да го обърнеш на едната страна, а не на другата:

— Какво имаш против Хадли?

— Нищо. Как бих могъл? Тя просто се движи с различна скорост. По-предпазлива е.

— А аз трябва да съм главорез. Това ли искаш да кажеш?

— Не. Просто решителен.

— Тя ми помагаше през цялото време.

— Да, и се справи чудесно. Но тепърва идва нещо съвсем ново. Сега трябва да гледаш напред. Знам, че го разбираш.

Често му се струваше, че Джералд прекалява с ласкателствата, но сега, когато „Слънцето“ оставаше зад гърба му, а предстояха още толкова много неща, той имаше чувството, че ще трябва да даде всичко от себе си.

Пфайф беше пълна с идеи за бъдещето. Вече бе организирала брачната церемония, а вероятно я планираше от самото начало. Така сключваше сделка с Бога или със собствената си съвест.

— Кажи, че ме обичаш — каза тя първия път, още докато беше в нея.

— Обичам те.

Тя беше мускулеста и силна; интересно му бе поведението й в леглото — странно враждебно, заредено със свирепо упорство, каквото Хадли не притежаваше.

— Повече от нея ли? И да не е вярно, искам да го чуя.

— Обичам те повече — каза той.

Тя го преметна с дългите си силни крака и го възседна. С ръце върху гърдите му. Тъмните й очи се впиха в неговите.

— Кажи, че искаш да ме бе срещнал преди нея — заповяда тя, тласкайки с всичка сила.

— Да — каза той.

— Сега аз щях да бъда твоя съпруга. Твоя единствена съпруга.

Изражението й беше безкрайно унесено и в същото време свирепо и това малко го стресна. Може би тя трябваше да си измисли техен въображаем живот, иначе как би могла да живее със себе си и да остане приятелка с Хадли? В Шрунс той ги гледаше как седят една до друга пред огъня, разговарят и се смеят. Кръстосваха крака в една и съща посока, носеха еднакви чорапи и еднакви алпийски пантофи. Не бяха сестри; никак не си приличаха. Той бе единственото, което ги свързваше истински.

Напоследък не спеше добре и кошмарите се завръщаха. Понякога сред нощната тишина си мислеше за жените, които е обичал. Помнеше как се опитваше да зарадва майка си и колко ужасно беше това. Наричаше я Фуити и измисляше песни за нея, а когато на десет години тя го отведе с влака до Бостън, беше ужасно горд да седи с нея във вагон-ресторанта и да яде салата от раци с тризъба вилица сред белотата на стихналите околни маси. Но скоро след като се завърнаха у дома, дойде ново бебе, после още едно, а той беше твърде голям, за да копнее за нея. Уби отчаянието бавно и целенасочено, като си припомняше колко е вятърничава и критична под привидната нежност и как не може да й се довери.

Този трик невинаги действаше. Случваше се някоя жена да остане тайнствена и неуправляема като Кейт, а понякога жената слизаше до дъното на душата му и оставаше там въпреки всичко. Хадли беше най-добрата жена, която познаваше — прекалено добра за него. Винаги бе мислил така и продължи да го мисли дори след загубата на куфара с ръкописите. Стараеше се никога да не се връща към онзи ден. Това бе най-ужасното му преживяване. Да си ранен беше едно. Раната разкъса тялото му и го събуди за страха и ужаса. Тя още бе с него като шрапнела, заровен дълбоко в мускулната му тъкан. Но написаното — това бе самата му същност. Когато изчезна, той се почувства напълно изпразнен, сякаш можеше просто да се разтвори във въздуха — чувство за болка и страдание около пустотата.

След това продължи да обича Хадли. Не можеше и нямаше да спре да я обича, може би никога, но и тя уби нещо в него. Някога се чувстваше тъй закотвен, солиден и сигурен с нея, но сега се питаше дали някога ще може да вярва на когото и да било. Това бе истинският въпрос, а той нямаше отговор. Понякога си се представяше като структура, в чийто център е вграден дефектен крайъгълен камък, който оставаше невидим, но застрашаваше всичко. Полин беше неговото бъдеще. Той бе обещал и щеше да й се отдаде докрай. Но ако трябваше да е честен пред себе си, бе готов да признае, че не вярва и на нея. Тази част от любовта можеше да остане загубена за него завинаги.

46

В средата на октомври Ърнест дойде с екземпляр от романа „Слънце изгрява“, който току-що бе излязъл в Щатите. Церемониално развърза канапа, разгъна кафявата хартия и плахо ми подаде книгата. От вътрешната страна на титулния лист имаше посвещение с името на Бамби и моето. След раздялата бе променил текста, за да включи и мен.

— О, Тети. Книгата наистина е чудесна и много се гордея.

— Значи харесваш посвещението?

— Влюбих се в него. Просто е съвършено.

— Добре тогава. Исках поне това да направя за теб. Така съсипах нещата и сега навсякъде има толкова поражения.

— Да — казах аз, дълбоко трогната. — Но виж това. — Повдигнах книгата. — Виж какво можеш да правиш. Ти я създаде.

— Ние. Това е нашият живот.

— Не, беше ти от самото начало. Сигурно си го знаел, докато пишеше.

— Може би.

Той погледна книгата в ръцете им, после се обърна към прозореца.

* * *

Положих всички усилия, за да избягам от старите навици и да се срещам с приятели. Някои познати от едно време искаха да помогнат. Ейда Маклийш се обади да ме изведе на вечеря и да ме поразсее. Гъртруд и Алис ме поканиха на чай, но реших, че не е добра идея да възстановя тази дружба с риск Ърнест да си помисли, че избирам Гъртруд пред него. Лоялността е коварна игра и беше трудно да реша към кого е безопасно да се обърна. Кити се разкъсваше. Полин беше нейна приятелка, но и аз също; тя открай време не харесваше Ърнест и не му вярваше. На няколко пъти дойде в апартамента, но ме помоли да не казвам на Ърнест, че сме се виждали.

— Заловена в тила на врага, както се казва.

— Как тъй аз станах враг, когато тя е другата жена? Не е никак честно, нали?

— Когато скъсахме с Харолд, хората ме избягваха, като че бях паднала в писоар. Трябва време. Постепенно нещата пак ще се обърнат в твоя полза. Просто дишай дълбоко и чакай да мине, скъпа.

Един следобед си мислех, че Бамби спи, но той навярно бе чул как плача, захлупена на масата. Не знаех, че е в стаята, докато не го чух да пита:

— За какво се тревожиш, мамо?

— О, съкровище, добре съм — казах аз и избърсах очи с пуловера.

Но не бях добре. Бях отчаяна по-дълбоко от когато и да било и ми ставаше все по-трудно да се съвзема. Започваше месец ноември и още не бяха минали шейсет от стоте дни, когато попитах Ърнест дали ще се погрижи за Бамби, за да отида някъде да помисля. Той се съгласи и в последния момент помолих Кити да дойде с мен. Бях избрала Шартър и настоях, че без нейната приятна компания няма да мога да оценя замъците и чудесните местности, но всъщност просто се боях да остана сама.

Настанихме се в грандхотел „Франс“ точно преди залез-слънце и макар че бе хладничко, Кити предложи да се разходим около езерото преди вечеря. Въздухът беше свеж и всички дървета се очертаваха рязко като изрязани от хартия.

— Много размишлявах за брачния си обет — казах аз към средата на пътя. — Обещах да го обичам в добро и зло, нали?

— Злото определено дойде. — Тя се намръщи. — Право да си кажа, беше ми трудно да преглътна моя обет. Мен ако питаш, как може човек да обича някого, след като любовта си отиде? А колкото до онова с подчинението… просто не го казах.

— И аз прескочих тази част, но най-странното е, че все пак я изпълних.

— Когато срещнах Харолд, той също не вярваше в брака и сключихме тайно споразумение. Щяхме да бъдем равноправни партньори, докато всичко върви добре, а когато любовта свърши — край на връзката.

— Възхитителна идея, но не вярвам, че може да е толкова цивилизовано. При вас двамата не се получи.

— Да — призна тя. — Напоследък се питам дали изобщо ми е писано да имам любов — от трайната, искам да кажа.

— Не знам какво ми е писано да имам. Или да бъда.

— Може би раздялата с Ърнест ще ти даде възможност да разбереш.

— Може би.

Вдигнах глава и открих, че увлечени в разговор, сме обиколили цялото езеро и сега сме се върнали точно откъдето тръгнахме.

* * *

След близо седмица в Шартър главата ми най-сетне започна да се избистря. Една сутрин пратих Кити на самостоятелна експедиция и написах: Скъпи Тети, в някои отношения сега те обичам повече от когато и да било и макар че различните хора гледат на брачния обет по различен начин, аз наистина приемах моя до смърт. Ако трябва да знаеш, готова съм да бъда твоя завинаги, но тъй като ти се влюби и искаш да се ожениш за друга, чувствам, че нямам друг избор, освен да отстъпя. Стоте дни официално приключват. Идеята беше ужасна и сега се срамувам от нея. Кажи на Полин каквото решиш. Можеш да виждаш Бамби когато пожелаеш. Той е твой, обича те и му липсваш. Но моля те, нека само си пишем за развода, без да разговаряме лично. Вече не мога да се карам с теб, не мога и да те виждам, защото боли твърде силно. Винаги ще си останем приятели — най-нежни приятели, и ще те обичам до смърт, знаеш това. Винаги твое коте.

Когато пуснах писмото, плачех на глас, но ми олекна. През остатъка от утрото седях в стаята си и гледах огъня, а когато Кити се върна от обиколката, още бях по пижама и халат.

— Изглеждаш различна — каза тя и в очите й грейна огромна нежност. — Приключила си, нали?

— Опитвам се. Ще ми помогнеш ли, като отвориш една хубава бутилка „Шато Марго“?

— Сигурна съм, че Хем е бил също тъй нещастен в очакване на решението ти — каза тя, отваряйки виното. — Макар че не знам как мога да изпитвам и капка съчувствие към него след онзи проклет роман. Към Харолд бе още по-жесток. Да знаеш, ще загуби всичките си приятели.

— Напълно възможно — казах аз. — Още не знам защо трябваше да го напише така, да гази по чужди тела, но трябва да признаеш, че книгата е блестяща.

— Тъй ли? Ти изобщо не присъстваш в нея. Как му прощаваш нещо подобно?

— Както винаги.

— Ясно — кимна тя и мълчаливо надигнахме чашите.

Няколко дни по-късно двете с Кити потеглихме към Париж и там получих отговора на Ърнест. Скъпа Хадли, пишеше той. Мисля, че писмото ти, както всичко, което си вършила някога, е много храбро, изцяло безкористно и великодушно.

Ако разводът е неизбежна стъпка, мисля, че щом го започнем, всички ще се почувстваме по-добре и нещата постепенно ще се уредят. Моля те, скъпа Хадли, недей да мислиш, че се опитвам да ти повлияя — или да ускоря собствените си дела. Просто сме заприличали на двама изтощени боксьори, които залитат насам-натам, но все не нанасят последния удар.

По-нататък той казваше, че иска да получа всички приходи от романа и че вече е писал за това на Макс Пъркинс. Накрая завършваше с думите: Мисля, че може би най-голямото щастие в живота на Бамби е, че ти си негова майка. Няма да казвам колко се възхищавам на твоето праволинейно мислене, на главата, сърцето и прекрасните ти ръце и вечно се моля на Бог да изцели дълбоката рана, която ти нанесох — на теб, най-добрата, най-вярната и най-прекрасната личност, която съм срещал.

Ърнест

47

Тогава наричахме Париж „най-страхотното място“ и наистина беше такъв. В края на краищата ние го бяхме измислили. Създадохме го с копнежите си, с цигарите и рома „Сейнт Джеймс“; създадохме го от пушек, от умни и яростни разговори и нека някой само посмееше да ни каже, че не е наш. Заедно сътворихме всичко, а после го разбихме на парчета.

Някои казват, че е трябвало да се боря по-упорито или по-дълго за брака си, но в крайна сметка да се бориш за отлетяла любов е като да се опитваш да живееш в руините на изгубен град. Не можех да го понеса, затова отстъпих — и причината да издържа, причината да съм силна и да имам тяло и сърце да устоя беше Ърнест, който дойде и ме промени. Той ми помогна да видя какво представлявам в действителност и на какво съм способна. И след като вече знаех какво мога да понеса, трябваше да понеса да го загубя.

През пролетта на 1927 г. аз и Бамби потеглихме с кораб за Щатите, за да си отпочинем от Париж и от всичко, което все още ни привличаше в този град. Няколко месеца живяхме в Ню Йорк, после поехме на дълго пътешествие из страната, което накрая ни отведе в Кармел, Калифорния. Наех къща сред борова горичка близо до плажа. Небето се простираше до безкрая, кипарисите растяха изкривени от вятъра, а слънцето ме караше да се чувствам по-силна. Там научих, че Ърнест и Полин са се оженили на скромна католическа церемония в Париж. Той бе успял някак да убеди свещеника, че е католик и поради това първият му брак, сключен пред методистки свещеник, е недействителен. Прочетох тази новина в един от редките облачни дни през май, докато Бамби, вече почти на четири, дълбаеше в пясъка траншея с лопатката си. Морската вода се просмукваше и рушеше пясъчните стени още преди да са изградени докрай. Доплака ми се, като го гледах, затова взех писмото и отидох до самата вода. Отвъд прибоя вълните се изцеждаха от сиво към бяло, хоризонтът също бе бял, всичко се преливаше в нещо друго. Отвъд тази безкрайна вода Ърнест и Полин изграждаха заедно нов живот.

Бамби дойде до мен и притисна в полата ми влажното си солено лице.

— Да направим ли корабче? — попитах аз.

Той кимна и аз сгънах писмото на Ърнест, подвих и пригладих ръбовете, докато ми се сториха здрави. Подадох го на Бамби, нагазихме заедно в прибоя и пуснахме корабчето. То подскачаше и се люшкаше, думи върху вода, и когато вълните постепенно го отнесоха, аз поплаках съвсем малко, а после вече го нямаше.

ЕПИЛОГ

След нашето лято в Кармел двамата с Бамби се върнахме в Париж. Той ужасно тъгуваше за баща си, а аз, честно казано, не знаех къде другаде да отида.

След няколко месеца там се увлякох по журналиста Пол Моурър, някогашен познат на Ърнест. Пол беше чуждестранен редактор на „Чикаго Дейли Нюз“ и добър любител поет между другото. С Ърнест бяха работили заедно в Лозана и по онова време се срещнахме на няколко пъти. Скоро след раздялата с Ърнест случайно се видяхме в един тенис клуб и след играта той ме покани да пийнем по бира в Кафе дьо л’Обсерватоар. Той проявяваше интерес към мен и го намекна дискретно, но аз се нуждаех от време за размисъл. Все още дотолкова принадлежах на Ърнест, че не знаех дали ще мога някога пак да обичам. Но Пол беше невероятно мил и търпелив и имаше изумително бистри средиземноморско сини очи. Колкото по-дълго се взирах в тях, толкова по-малко ми се искаше да погледна другаде. У Пол нямаше нищо сложно. Той беше солиден и уравновесен и винаги носеше около себе си вълшебно спокойствие. Знаех, че винаги ще ме обича и няма да ме нарани дори мъничко. Просто трябваше да оставя нещата да си вървят по реда.

През пролетта на 1928 г. Ърнест и Полин заминаха от Париж за Щатите. Полин беше бременна в петия месец и щяха да идат в Пигът, после в Кий Уест, където Дос Пасос им бе обещал най-добрия лов на риба — меч на света. Полин щеше да купи къща и да уреди всичко чудесно, защото тя знаеше как се вършат нещата — къде да купиш най-хубавите мебели, как най-добре да рамкираш картина и с какви приятели да дружиш. Може би щеше да се грижи за него по-добре от мен. А може би не.

В крайна сметка Ърнест нямаше моя късмет в любовта. Полин му роди още двама синове, после той я напусна заради друга. След това напусна и нея. Общо имаше четири съпруги и много любовници. Понякога бе мъчително да си мисля, че за онези, които следят живота му с интерес, аз съм само ранната съпруга, парижката съпруга. Но това навярно се дължеше на суетата, на желанието да изпъкна в дългата поредица от жени. Всъщност нямаше значение какво виждат другите. Ние знаехме какво сме имали и какво означаваше то и макар че оттам насетне ни се случиха много неща, нищо не можеше да се сравнява с онези парижки години след войната. Животът беше болезнено чист, прост и хубав и вярвам, че тогава Ърнест даде най-доброто от себе си. Аз извлякох най-доброто от него. Ние извлякохме най-доброто един от друг.

След като замина за Щатите, го видях само още два пъти в дългия си живот, но наблюдавах от разстояние как много бързо се превърна в най-значителния писател на своето поколение и нещо като герой собствено производство. Видях го на корицата на „Лайф“, чух как доблестно отразявал войните, чух и за другите му подвизи — риболов от световна класа, лов на едър дивеч в Африка, огромни количества пиене, достатъчни да балсамират двойно по-едър мъж. Митът, който създаваше от живота си, бе тъй голям, че можех донякъде да му повярвам, но знаех, че под всичко това е все тъй изгубен. Че спи на светната лампа или изобщо не може да спи, че ужасно се бои от смъртта и тъкмо затова я търси при всеки удобен случай. Всъщност той беше невероятна загадка — добър и силен, слаб и жесток. Несравним приятел и гадно копеле. В крайна сметка нито едно нещо у него не беше по-истинско от другите. Всичко бе истинско.

За последен път разговаряхме през май 1961 г. Той се обади изневиделица около обяд през един хладен ден, докато аз и Пол бяхме на почивка в едно ранчо в Аризона, където ходехме веднъж на няколко години заради хубавия риболов и красивите гледки. Разговарях сама, а Пол си измисли някаква работа, защото знаеше, че така трябва. Не се наложи да го моля. Бяхме женени от трийсет и пет години и Пол ме познаваше по-добре от всеки друг. Почти.

— Здравей, Тети — каза Ърнест, когато вдигнах слушалката.

— Здравей, Тети — отвърнах аз и се усмихнах, чувайки нашия прякор отпреди четирийсет години.

— Икономката ти ми каза къде да те намеря. Дано да нямаш нищо против.

— Не, радвам се, че се обади. Радвам се, че си ти.

Набързо му разказах за ранчото, където бяхме отседнали с Пол, защото знаех, че ще го одобри. Не беше нещо лъскаво или прекалено удобно. По дървената ламперия в хижата имаше копринено гладки тъмни петна от осемдесет години огън в камината, а мебелите бяха грубовати, простички и ти създаваха усещане за реалност. Дните бяха дълги и ясни. Нощите — пълни със звезди.

От векове не се бях чувала с него, а сега той се обаждаше да разкаже за една нова книга, мемоар. Искаше да сподели истории за нашето време в Париж.

— Помниш ли курвите в танцовия салон, акордеона, пушека и миризмите?

— Да — отвърнах аз.

— Помниш ли Деня на Бастилията, когато музикантите свиреха по цели нощи под прозорците ни?

— Помня всичко.

— Ти си навсякъде в книгата — каза той и гласът му пресекна. Много се мъчеше да бъде весел, но знаех, че е тъжен, потиснат и преследван от миналото. — Кажи ми, мислиш ли, че искахме прекалено много един от друг?

— О, не знам, Тети. Възможно е.

— Може би е това. Бяхме прекалено обвързани един с друг. Обичахме се твърде много.

— Може ли да обичаш някого твърде много?

Той помълча и чувах тихото пращене по линията, което сякаш напомняше за всяка остра дума между нас.

— Не — каза накрая той много тихо и трезво. — Изобщо не е това. Аз съсипах всичко.

Усетих как някаква топлина стегна мускулите на гърлото ми, но се помъчих да устоя. И двамата се помъчихме. Поговорихме още за Париж, после за Бамби, когото отдавна наричахме Джак, и за неговата съпруга, след това продължихме да стоим на телефона, макар че всичко бе казано.

— Грижи се за котката — каза накрая той, имайки предвид мен.

Оставих слушалката, отпуснах се на канапето и за своя голяма изненада избухнах в сълзи.

По-късно този ден двамата с Пол тръгнахме по дългия път към реката и хвърлихме въдиците точно когато насекомите се събираха на рояци, а светлината започваше да се променя. Това бе любимата ни част от деня, този промеждутък, който сякаш винаги траеше по-дълго, отколкото би трябвало — вълшебно, обагрено в цвета на лавандула пространство между световете, недокоснато от часовете около него. Аз държах макарата, усещах трепкането на кордата и отново се връщах в Кьолн с Ърнест и Чинк. Отново при моята първа риба, знаейки, че без нея нямаше да има никоя друга, както нямаше да има и любов без онази, първата.

През една юлска неделя Мери, жената на Ърнест, позвъни да ни съобщи, че той се е застрелял. Събудил се рано, облякъл любимия си червен халат и излязъл в предния вестибюл с любимата си пушка. Застанал където падат слънчевите лъчи, привел се над цевта и натиснал двата спусъка.

Не пропуснах да забележа иронията на съдбата, че точно по същия начин се бяха самоубили моят баща и бащата на Ърнест през 1928 г., когато той беше едва на двайсет и девет. Може изобщо да не беше ирония, а история от най-чиста и тъжна проба. Бащата на Ърнест бе използвал револвер от Гражданската война. По-късно брат му Лестър също щеше да използва револвер. Сестра му Урсула щеше да се нагълта с хапчета. При толкова много гибел започваш да си мислиш, че е в кръвта, сякаш някакъв мрачен магнит тегли тялото в онази посока — може би от самото начало.

Не можех да се преструвам на изненадана от смъртта на Ърнест. От различни източници бях чувала за психиатрията в Рочестър и електрошоковата терапия, която Ърнест наричаше „разбиване“. Смъртта винаги беше до него, понякога само на една ръка разстояние.

— Да ти донеса ли нещо? — попита след малко Пол, като застана зад мен и покри раменете ми с длани.

— Не — казах аз и собственият ми глас прозвуча странно и отчуждено в стаята. Тети бе мъртъв. Пол не можеше нищо да направи за мен, освен да ме пусне назад — към Париж, Памплона и Сан Себастиан, към Чикаго, когато бях Хадли Ричардсън, млада девойка, слязла от влака, за да срещне мъжа, който щеше да промени живота й. Тази девойка, тази невероятно щастлива девойка, не се нуждаеше от нищо.

БЛАГОДАРНОСТИ

Преди всичко дължа благодарност на моята агентка Джули Барър, чието всеотдайно посвещаване на това начинание бе видно (и повече от значимо) още от самото начало. Блестящата Сузана Портър — в моите очи редакторът мечта — има огромен принос за окончателния вид на книгата. Дълбоко признателна съм за подкрепата и съдействието на не един и двама от „Балантайн Букс“ и „Рандъм“, сред тях и Либи Макгуайър, Ким Хоуви, Тереза Зоро, Кристин Фаслър, Куин Роджърс, Дебора Фоли, Стив Месина, Джилиан Куинт и Софи Епстайн. Уилям Богес от агенция „Барър Литерари“ откликваше на всеки отчаян зов по телефона, готов да предложи безценна помощ. Хиляди благодарности на Урсула Дойл, Виктория Пепе и целия екип от „Вираго“, на Кристен Кокрейн и всички от „Дъбълдей“, Канада, както и на Каспиан Денис от „Абнър Стайн“, Ники Кенеди, Сам Едънборо и всички от Интърнешънъл Литерари Ейджънси.

Специална признателност отправям към моите приятели и първи читатели Глори Симънс, Лори Кийн, Брайън Гро, Ан Урсу, Алис Д’Алесио, Сара Уилис, Тери Дюбоу, Тони Тейър, както и на Дениз Мачадо, Джон Сарджънт, Пол Кокс и Кирстен Доктър, Пам и Дъг О’Хара, Тони Ратнър от Ист Сайд Райтърс, Уилям Джосън, Беки Гейлорд, Хедър Грийн, Ейми Уайнфъртнър, Маргарет Коен и Патриша Кейо, Сузана Хейган и Карен Розънбърг от Сидар Хил Уокинг Клъб. Също и на Карен Лонг от „Плейн Дийлър“, Кливланд, Джудит Мансур от Ел Ай Ти, Джим Хармс и Джаклин Дженс от програмата „Поезия“ в Ню Ингланд Колидж и много скъпи колеги и студенти от години назад.

Много дължа и на моето семейство за безкрайното търпение и насърчение — Грег Д’Алесио, Конър, Фиона и Бекет, всички близки и далечни Д’Алесио, Джули Хейуърд, Рита Хинкън и — без съмнение — на моите прекрасни несломими сестри Тереза Релър и Пени Пенингтън. Приемете моята благодарност и обич.

ОТНОСНО ПОЛЗВАНИТЕ ИЗТОЧНИЦИ

Макар че Хадли Ричардсън, Ърнест Хемингуей и останалите действителни лица да се появяват тук като герои на роман, за мен бе от особено значение да предам фактологията на живота им възможно най-точно и да се придържам към надеждно документираната хронология. Истинската история на този брак е толкова драматична и завладяваща и е така красиво предадена от самия Ърнест Хемингуей в „Безкраен празник“, че това обуслови намерението ми да проникна по-надълбоко в емоционалния живот на героите и да осветля от различен ъгъл историческите събития, без да подменям фактите. В процеса на работата си съм се опирала на много източници, сред тях: „Хадли: първата мисис Хемингуей“ от Алис Хънт Соколоф, „Хадли“ от Джоя Дилиберто, „Жените на Хемингуей“ от Бърнис Кърт, „Ърнест Хемингуей: историята на един живот“ и „Ърнест Хемингуей: избрани писма 1917-1961“ от Карлос Бейкър, „Хемингуей: годините в Париж“ и „Хемингуей: завръщане в Щатите“ от Майкъл Ренълдс, „Истинското поколение“ от Денис Брайън. За да си създам по-достоверна представа за Париж от двайсетте години, много ми помогнаха „Лудите години“ от Уилям Уайзър, „Париж сякаш бе вчера“ от Джанет Фланър, „Хубавият живот е най-сладкото отмъщение“ от Калвин Томкинс, „Зелда“ от Нанси Милфорд, „Първата световна война и модерната памет“ от Пол Фъсъл, „Избрани творби“ от Гъртруд Стайн.

Сюзан Рин и Сам Смолидж от секцията „Хемингуей“ на библиотеката „Джон Ф. Кенеди“ в Бостън ми оказаха неоценима помощ, докато се борех с огромния справочен материал, включително кореспонденцията между Хадли Ричардсън и Ърнест Хемингуей, както и автентичните ръкописи на Хемингуей. Безкрайно много дължа също така на повечето книги на Хемингуей: най-вече „Безкраен празник“, както и „В наше време“, „Слънце изгрява“, „Райската градина“, „Смърт следобед“ и пълното издание на кратките разкази.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

Епилог

Благодарности

Относно ползваните източници

Заслуги