Метаданни
Данни
- Серия
- Криминален инспектор Юна Лина (2)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Paganinikontraktet, 2010 (Пълни авторски права)
- Превод от шведски
- Цветана Добрева, 2013 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
-
- Няма
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 4,3 (× 15 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, корекция и форматиране
- Еми (2019)
Издание:
Автор: Ларш Кеплер
Заглавие: Договорът „Паганини“
Преводач: Цветана Добрева
Година на превод: 2013
Език, от който е преведено: шведски
Издание: първо
Издател: Ентусиаст
Град на издателя: София
Година на издаване: 2013
Тип: роман
Националност: шведска
Печатница: „Мултипринт“ ООД
Излязла от печат: 30.05.2013
Редактор: Марта Владова
Художник: Анна Георгиева
Коректор: Александра Худякова
ISBN: 978-619-164-050-8
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/3095
История
- — Добавяне
93.
Смъртта на Грета
В колата цари мълчание, Роберт спира внимателно на светофара и чака да светне зелено.
— Ужасно съжалявам за случилото се — тихо казва той. — Брат ми каза, че ще те подслони, докато си намериш студентска квартира, но никога не съм си представял…
— Аксел не е педофил — също тихо отвръща тя.
— Не искам да го защитаваш, той не заслужава.
— Никога не ме е докоснал, трябва да го знаеш.
— Какво прави тогава?
— Прегръща ме — отвръща Бевърли.
— Прегръща те? — повтаря Роберт. — Ти каза, че…
— Прегръща ме, за да може да спи — допълва тя със звънкия си, по детски откровен глас.
— Какво искаш да кажеш?
— Не прави нищо лошо, доколкото съм забелязала.
Роберт въздиша и казва, че трябва да разкаже всичко в полицията. Разяждащо отчаяние отново се надига в гърдите му.
— Става въпрос за съня му — бавно пояснява Бевърли. — Не може да спи без хапчета, но с мен се успокоява…
— Ти си малолетна — прекъсва я Роберт.
Бевърли поглежда през предното стъкло. Светлозелените листа на дърветата потрепват от летния бриз. Няколко бременни жени вървят по тротоара и разговарят.
Възрастна дама стои неподвижно с лице, обърнато към слънцето.
— Защо? — неочаквано пита Роберт. — Защо не може да спи нощем?
— Казва, че е така от сто години.
— Да, скапа черния си дроб с всички тези лекарства.
— Разказа ми всичко за случилото се в болницата — казва Бевърли. — Имал е тежко преживяване, но…
Роберт спира пред пешеходна пътека. Дете изпуска биберона си, майката не забелязва и продължава да върви. Детето се отскубва ненадейно и се втурва обратно. Майката извиква ужасена, но разбира, че Роберт е видял и предвидил какво може да се случи. Тя грабва и понася ритащото дете през улицата.
— Някакво момиче било умряло — казва бавно Бевърли.
— Кое?
— Никога не иска да говори за това, освен тогава, в болницата…
Тя млъква, преплита пръсти и барабани с тях по крака си.
— Разкажи ми какво ти е казал — напрегнато пита Роберт.
— Прекарали са заедно нощта и после тя е посегнала на живота си — разказва Бевърли и мило поглежда Роберт. — Напомням за нея, нали?
— Да — отвръща Роберт.
— В болницата каза, че я бил убил — шепне Бевърли.
Роберт трепва и отново се обръща.
— Какво искаш да кажеш? — пита той.
— Разказа ми, че с постъпката си е причинил смъртта й.
Робърт остава с отворена уста.
— Нима е казал… нима е казал, че е станало заради него?
Бевърли кимва.
— Грешката е била негова — продължава тя. — Защото е трябвало да репетират, а вместо това са правели секс и тя си е помислила, че той я е измамил, за да спечели конкурса.
— Той не беше виновен.
— Напротив — упорства тя.
Роберт потъва зад кормилото. Разтрива лицето си.
— Милостиви боже — шепне той. — Трябва…
Рязко обръща колата, зад него някой натиска клаксона раздразнено и Бевърли го поглежда тревожно.
— Какво има? — пита тя.
— Аз… аз трябва да му разкажа едно нещо — продължава Роберт и поема обратно. — Останах зад сцената, когато той щеше да започне да свири, знам какво се случи, Грета беше преди него, беше първа и…
— Там ли си бил?
— Чакай — прекъсва я Роберт. — Чух всичко… Смъртта на Грета няма нищо общо с Аксел…
Всичко в него бушува, трябва отново да спре, лицето му е бледо като платно, когато се обръща към Бевърли:
— Извинявай — шепне той. — Но просто трябва…
— Сигурен ли си?
— Какво? — пита той и я поглежда.
— Сигурен ли си, че Аксел не е сгрешил?
— Да — отвръща той.
— Но какво се случи?
Роберт изтрива сълзите си и отваря замислено вратата на колата.
— Почакай малко, трябва… да говоря с него — казва той тихо, излиза и застава на тротоара.
Големите липи на улица „Свеавеген“ ръсят цветовете си в облаци от прах, виещи се на слънцето над автомобили и хора. Роберт се усмихва широко на себе си, изважда телефона си и се обажда на Аксел. След три сигнала усмивката му изчезва, той се връща в колата, без да затваря телефона. Едва когато прекъсва, открива, че колата е празна, Бевърли е изчезнала. Оглежда се наоколо, но никъде не я забелязва.
Наоколо е шумно, коли с абитуриенти вдигат врява край площад „Сергелс торг“. Той затваря вратата, запалва двигателя и потегля бавно, за да търси Бевърли.