ФАБИАН ЛЕНК

ОКОТО НА НЕФЕРТИТИ

Част 25 от „Детективи с машина на времето“

Превод от немски: Ирена Патулова, 2014

chitanka.info

КИМ, ЮЛИАН, ЛЕОН И КИЯ — ДЕТЕКТИВИ ВЪВ ВРЕМЕТО

Находчивата Ким, знаещият Юлиан, смелият Леон и загадъчната египетска котка Кия са четирима приятели, които имат необикновена тайна.

Те притежават ключ за старата библиотека в манастира „Свети Бартоломей“. Там се намира мистериозната стая на времето Темпус[1], през която може да се отиде в миналото. Темпус пулсира в ритъма на времето, има хиляди врати и зад всяка се крие определена година от историята на света. През тези врати приятелите могат да се озоват в Египет от времето на фараоните или в Древен Рим.

Винаги, когато се интересуват от някоя вълнуваща епоха или попаднат на загадъчен криминален случай от миналото, те се озовават там с помощта на Темпус.

И пак Темпус връща приятелите в настоящето. Трябва обаче добре да запомнят мястото на пристигането, защото само оттам могат да се върнат обратно в нашия свят.

Дори когато пътуванията във времето продължават по няколко дни, в настоящето не е изминала и секунда. Така никой не забелязва внезапните изчезвания на нашите детективи.

[1] Темпус — (от лат.) време. — Б.пр. ↑

БЮСТЪТ НА НЕФЕРТИТИ

— Доста странно изглежда — усмихна се Ким.

— Така ли? — отрони Леон и вдигна поглед.

Приятелите имаха час по изкуство и задачата им бе да изработят от глина скулптура на глава. Върху двайсетте маси можеха да се видят резултатите от работата им. Учителката се разхождаше между масите, даваше на учениците насоки и им помагаше.

— Намирам, че е… как да се изразя… красив — каза Леон, който не можеше да свали очи от собственото си творение.

Ким не можа да сдържи смеха си.

— Красив ли? Прилича на сбръчкана зелка с повехнали листа.

— Това са ушите! — запротестира Леон.

— Хм, уши, значи… — отвърна Ким с убийствено сериозен глас. — Хайде, дай да ти помогна.

Леон се дръпна от мястото си с мърморене. Знаеше, че тя бе посещавала два курса по грънчарство и се справяше значително по-добре от него.

— Ето така се прави — каза Ким и с няколко движения придаде на меката топка форма, наподобяваща глава. — Ушите трябва да са по-малки, оформяме носа, а след това и устните. Трябва да има и очи, нали така?

— Разбира се! — въодушевено кимна Леон.

В този момент се обади Юлиан.

— Моята глава има само едно око.

— Как така? — попита Ким, която точно в този момент оформяше долната устна на главата на Леон.

— Защото изобразява Нефертити — загадъчно отвърна Юлиан. — Правя копие на красивата египетска царица.

Ким го погледна.

— Имаш предвид прочутия бюст[1] ли?

— Да, една от най-забележителните творби на египетското изкуство. Независимо че е на повече от три хиляди години, бюстът е запазен идеално, но лявото око липсва — и Юлиан посочи към албума, разтворен на цветната фотография, която му служеше за модел.

Ким се приближи до масата на Юлиан и видя едно хармонично лице с фини и нежни черти и с тъмна, искрящо свежа кожа. Главата на царицата бе увенчана от синята корона, носена от египетските царици — подобна на шапка с форма на цилиндър, висока около трийсет сантиметра и препасана през средата с лента на червени, зелени и сини ивици. Отпред на короната, над челото, имаше златен уреус[2] — фигурка на нападаща кобра. Царицата имаше гладка лебедова шия, прав нос — нито много дълъг, нито много къс, и бадемови очи… Ким потръпна. Зеницата на лявото око липсваше!

— Археолозите са изправени пред огромна загадка — подхвърли Юлиан.

— Може би зеницата е изгубена — отвърна Леон, който също се приближи.

— Възможно е. Искам да се отбия днес следобед в нашата библиотека, може би ще успея да открия нещо повече. Ще дойдете ли с мен? — попита Юлиан.

Както винаги, приятелите отидоха в библиотеката по време, когато тя бе затворена за посетители. Тъй като Юлиан притежаваше ключ от нея, не се налагаше да се съобразяват с работното време.

С тях, разбира се, бе и една невероятно красива котка с кехлибарена козина и смарагдовозелени очи — Кия. Когато приятелите влязоха в отдела с исторически книги, Кия побърза да се настани на любимото си място върху перваза на прозореца.

Леон и Юлиан сърфираха в интернет, а Ким търсеше специализирана литература за Нефертити. Тя изтегли от рафта една биография на египетската царица и се разположи в близкото кресло.

— Нефертити била съпруга на фараона Ехнатон[3], който управлявал от 1364 до 1347 година преди новата ера. Всъщност археолозите все още спорят за годините — каза Ким след малко. — Не разполагат и с достатъчно данни за живота им. По всичко изглежда, че в началото били щастлива двойка, но след това бракът им изпаднал в криза. Предполага се, че вина за това имала и царица Тий[4], властната майка на фараона. Много любопитно наистина! А ето че се появява и един стар наш познайник: съветник[5] на Ехнатон бил самият Ейя[6]. Помните ли, че се срещнахме с него по време на приключението ни с Тутанкамон[7]?

— И аз открих нещо за Ехнатон — намеси се Юлиан. — Опитал се е да наложи нова религия на египтяните. Премахнал култа към старите божества и принудил жреците[8] и народа да се прекланят пред един бог: бога на слънцето Атон[9], изобразяван като слънчев диск. В началото на управлението си приел името Аменофис IV, но по-късно го променил на Ехнатон, което означава „угоден на Атон“.

— Знаете ли какво означава в превод Нефертити? — попита Ким.

— Не.

— „Красавицата, която идва оттам“ или „идващата красота“. Какво прекрасно име! — възхити се момичето. — Ехнатон построил и нова столица, която нарекъл Ахетатон[10], тоест „хоризонтът на Атон“. По онова време градът наброявал повече от петнайсет хиляди жители. Бил издигнат буквално от нищото — на безлюдно място край Нил, точно между старите столици Тива[11] и Мемфис[12]. — Момичето прегледа бързо следващите няколко реда. — Градът трябва да е бил много красив! Там се издигал великолепен храм на бог Атон. Учените предполагат, че е бил една от най-големите религиозни постройки в историята на човечеството! Бил с широчина двеста и петдесет метра и почти един километър дълъг. Невероятно, нали!

Леон кликна с мишката върху един текст, който откри в интернет.

— Само че Ахетатон не просъществувал дълго. След смъртта на Ехнатон жреците на старите богове възвърнали влиянието си, столицата била преместена и градът скоро се обезлюдил и запустял. Старите божества отново станали популярни и пясъкът погълнал спомена за Ехнатон и Нефертити…

— … докато през 1912 г. археолозите открили изумителната скулптура. Мястото днес се нарича Тел ел Амарна — завърши Юлиан.

Леон хвърли многозначителен поглед към приятелите си.

— Е, щом столицата е била преместена така внезапно, това вероятно обяснява и факта с липсващото око на Нефертити. Може би скулпторът не е успял да завърши творбата си.

— Възможно е — промърмори Юлиан.

— Имам възражение — обади се Ким и потупа книгата си. — Предполага се, че бюстът е бил изработен през 1356 година преди новата ера от майстор на име Тутмос[13], а градът е бил изоставен дванайсет години по-късно! Освен това много вероятно е майсторът изобщо да не е предвиждал око, мястото не е обработено така, че в него да може да се постави стъклено око. В това навярно се крие някакъв умисъл! Изследователите и до ден-днешен не са разгадали тази загадка. — На устните й се изписа усмивка. — Но ние може и да имаме късмет, момчета.

Очите на Юлиан заблестяха.

— Искаш да кажеш, че…

— … е време да направим посещение на Темпус — завърши изречението Леон. — При това веднага!

— Точно така! — извика Ким и хлопна книгата. — Знаем къде и кога е бил изработен бюстът, а това е напълно достатъчно!

Кия се надигна от мястото си, протегна се и се затича към тайнствената стая на времето.

— Кия вече тръгна натам — засмя се Юлиан и изключи компютъра.

Леон също изключи компютъра си.

— Да я последваме!

Темпус бе скрит зад висок шкаф с книги, който можеше да бъде изместен встрани по релсата, върху която бе монтиран. С общи усилия приятелите избутаха шкафа, отвориха мрачната врата и пристъпиха в стаята. В нея, както обикновено, цареше загадъчен сумрак. Синкавата мъгла, която се носеше над необятното пространство с хилядите врати, допълнително затрудняваше ориентирането. Подът пулсираше отривисто в ритъма на времето като уморено, но все още здраво сърце.

От вратите, които непрекъснато се отваряха и затваряха с трясък, се носеха множество звуци — пронизителни и остри или пък спокойни и приятни. Някои звучаха стряскащо и напомняха гръмотевичен тътен, други бяха нежни и успокоителни като ромоленето на поток. Ким се огледа с търсещ поглед. Къде ли се намираше вратата на годината 1356 преди новата ера? В този момент умната котка се отърка в краката й и това й подейства някак успокоително.

— Имаш ли представа накъде трябва да се движим? — попита Ким котката.

В отговор се разнесе само протяжно мяукане.

Така че Ким продължи да навлиза все по-навътре и по-навътре в стаята на времето. Останалите я следваха по петите. Тя не преставаше да се вглежда във вратите, над всяка от които бе изписано числото на някоя година. Напразно, никое от числата не бе това, което търсеха.

Мъглата ставаше все по-гъста, светлината — все по-оскъдна, а Ким — все по-нервна.

Внезапно лунен лъч, подобно на копие от светлина, освети една врата, потънала допреди секунди в черните дълбини на стаята на времето.

— 1356! — извика Ким и се втурна към вратата. Когато тримата застанаха пред нея, видяха, че бе кръгла и разпръскваше наоколо златисто сияние. — Слънчевият диск на Атон! Без съмнение, това е мястото, което търсим.

В този момент в средата на блестящия диск се появи черна цепнатина и вратата се раздели на две крила, които безшумно се разтвориха.

Ким взе Кия в ръце. След това приятелите се хванаха за ръце и се концентрираха върху Ахетатон, защото само така Темпус щеше да ги отведе на правилното място. После направиха една-единствена, но решителна крачка и пропаднаха в нищото.

[1] Бюст — скулптурна фигура на глава с горната част от човешко тяло. — Б.пр. ↑

[2] Уреус — изображение на кобра, която въплъщава богинята Буто. Египетските царе го носели на короната над челото, символизира могъщество и предпазва от неприятели. — Б.пр. ↑

[3] Ехнатон — името, което фараонът Аменофис IV (Аменхотеп IV) приел в чест на бога Атон. — Б.пр. ↑

[4] Тий — майката на фараона Аменхотеп IV (Ехнатон). Известно време тя управлявала вместо непълнолетния си син, който се възкачил на престола едва 12-годишен. — Б.пр. ↑

[5] Съветник (везир) — началник на централната египетска администрация — ръководел полицията, събирането на данъците, финансите, приемал докладите на номарсите (провинциалните управители) и т.н. — Б.пр. ↑

[6] Ейя — везир по времето на Ехнатон, а вероятно и по времето на баща му Аменофис III (Аменхотеп III) и сина му Тутанкамон. — Б.пр. ↑

[7] Тутанкамон — египетски фараон (1347–1337 г. пр.н.е.), син на Ехнатон и една от съпругите му — Кая. — Б.пр. ↑

[8] Жрец — духовно лице, което ръководи религиозните церемонии и ритуали, грижи се за храмовете и храмовите статуи. В Древен Египет жреците имали голямо влияние. — Б.пр. ↑

[9] Атон — египетски бог на слънцето, изобразяван като слънчев диск с разклоняващи се във всички посоки слънчеви лъчи, главен бог по време на управлението на Ехнатон. Всъщност фараонът Ехнатон си позволил да промени култа към много божества с култа към един бог. Поради това за столетия името му било забравено. — Б.пр. ↑

[10] Ахетатон — град, построен от фараона Ехнатон и превърнат в негова резиденция и столица. Построен е само за четири години, някъде около 1360 г. пр.н.е. — Б.пр. ↑

[11] Тива — столицата на Египет от времето на Старото царство, основана през 2200 г. пр.н.е. — Б.пр. ↑

[12] Мемфис — най-големият град в северната част на Египет, столица по време на Старото царство. — Б.пр. ↑

[13] Тутмос — известен скулптор в двора на Ехнатон и Нефертити, създател на прочутия бюст на царицата. — Б.пр. ↑

ПОЯВАТА НА ВЛАДЕТЕЛИТЕ

Леон бе заслепен от ярка светлина и объркан разтърка очи. Видя се да стои на някаква улица, широка около петнайсет метра. Улицата бе доста прашна. Усети палещите лъчи на слънцето върху голите си рамене и се огледа. И той, и Юлиан имаха само кожени препаски и носеха сандали. Ким бе облечена в проста бяла ленена рокля и също бе обута със сандали.

Тълпата около тях ги повлече напред, без да им обръща внимание. Повечето мъже носеха препаски, а жените — леки рокли. Имаше амбулантни търговци[1], продаващи талисмани и мехлеми, жени, носещи стомни с вода на главите си, писар с папирус[2] под мишница, група хихикащи деца, рибар с пълна мрежа нилски костури, пастир с две кози, както и селяни с двуколки, натоварени догоре със смокини, лук, краставици, грозде, леща, грах, праз, бакла, марули, чесън, дини, пъпеши, чували с ечемик, жито и нахут. Отляво и отдясно на улицата се виждаха сергии с всевъзможни стоки. Сергиите бяха сглобени от дървени летви с опънати над тях бели платнища, които пазеха хората от жарките слънчеви лъчи.

— Пристигнахме… — каза Леон.

— Колко е топло и хубаво! — възкликна зарадвано Ким.

Кия също бе превъзбудена.

— Няма съмнение, че обича прародината си! — засмя се Юлиан.

Леон кимна и хвърли поглед през рамо. Зад гърба му се извисяваше десетметрова кула, покрита с ослепителнобели мраморни плочи. Точно пред тази кула се бяха озовали в света на Нефертити и трябваше добре да запомнят мястото — кулата щеше да им послужи като обратен билет за родния Зибентан.

Приятелите стояха насред улицата. Леон отметна глава назад. Кулата поддържаше през средата дълъг покрит мост, който се простираше над улицата и свързваше два комплекса от сгради зад високи огради. Зад стените се виждаха върховете на огромни пилони[3] — високи масивни четириъгълни кули с наклонени стени — като пресечени пирамиди. Там вероятно се намираха някакви храмове. Леон знаеше, че от двете страни на входа на древните храмове винаги се разполага по един пилон.

Потокът от хора минаваше през високия проход под моста. Непосредствено под плоския покрив на кулата, високо над моста, се виждаше огромен отворен прозорец, обезопасен с перила. Там, отдясно и отляво на един слънчев диск, се вееха червени знамена.

Приятелите се отдръпнаха встрани, за да не пречат на движението, и застанаха в края на улицата. Тримата захласнато съзерцаваха суматохата наоколо.

— Невероятно! — извика Ким. — Първо обаче трябва да разберем къде се намира работилницата на този Тутмос и след това…

— Идват, идват! — извика в този момент малко момиченце, застанало недалеч от тях.

— Кой идва? — попита Леон.

Детето го погледна развеселено.

— Да не би да си паднал от небето, че не знаеш? — каза то, хихикайки.

— Е, не чак от небето, но не съм оттук — уклончиво отвърна Леон.

— Е, опитай се да познаеш тогава кой ще се появи на онзи прозорец?

— На онзи прозорец ли?

— Да! — засмя се детето. — Е, хайде, ще ти помогна. Там ще се появят красивата Нефертити и богоподобният Ехнатон! По това време обикновено се показват на народа, който ги приветства.

Леон забеляза, че хората край него се бяха спрели и бяха засенчили с ръце очите си. Към мястото прииждаха все нови и нови тълпи, така че само след минути приятелите вече не можеха да се обърнат. Всички с нетърпение очакваха нещо.

— Не виждам никого — колебливо отвърна момчето.

— В такъв случай погледни към дясната страна на моста — каза момичето. — Виждаш ли войниците?

В този момент Леон видя отряд войници, въоръжени с копия и боздугани. По всяка вероятност бяха застанали от двете страни на владетелите. Във всеки случай Леон не можеше да види нито Нефертити, нито Ехнатон.

— Това са телохранителите им! — обясни момичето. — Съпровождат владетелите от личните им покои до палата, където управляват. Той се намира от другата страна на улицата.

Леон видя, че отрядът се спря. Един мъж, облечен в леопардова кожа, си запробива път през стената от хора. Леон остана с впечатлението, че той настойчиво уговаря за нещо владетелската двойка, която бе все така скрита от погледите на приятелите.

В този момент някой извика високо.

— Майка ми ме търси — каза момиченцето на приятелите и изчезна сред тълпата.

Когато Леон вдигна ръка, за да й помаха за сбогом, нещо го заслепи и той погледна към срещуположната страна на улицата. Нещо отново проблесна. Какво ли може да е?

Момчето погледна към отсрещната страна на улицата. Там също нещо проблесна! Идваше от една от сергиите.

— Забелязахте ли това? — тихо се обърна Леон към Ким и Юлиан.

— Сякаш някой подава светлинни сигнали — отвърна Леон.

— Сигнали ли?

— Да! — Леон посочи към сергията. — Светлинният сигнал идва оттам. Виждате ли мъжа, застанал върху сандъка до сергията? Обзалагам се, че държи в ръката си огледалце, с което отразява слънчевите лъчи.

Момчето се обърна. Диагонално от него се намираше друга сергия, цялата покрита с платнище. По всичко изглеждаше, че е затворена. Отразеният слънчев лъч затанцува по платнището! В този момент зад платнището се очерта сянка. Криеше ли се някой там?

Разнесоха се възгласи и Леон отново погледна към моста. Войниците се приближаваха с маршова стъпка към прозореца на кулата.

— Всеки момент ще видим владетелите! — възбудено извика Юлиан. — Оттук ще можем да ги разгледаме много добре!

Леон обаче не спираше да мисли за странните сигнали. Погледът му продължаваше да снове между двете сергии.

Тълпата избухна във възторжени викове.

— Ето ги, ето ги!

Някои хора паднаха на колене, други молитвено протегнаха ръце към слънцето, а трети благоговейно редяха молитви.

На прозореца се появи дребен мъж с пшент[4] на главата — висока сребърна корона, като калпак, с още по-висок червен издатък отзад на темето и с уреус в предната част, над челото. Лицето на мъжа беше издължено и овално, с меки черти, с леко издадена напред брадичка, носът бе къс и приплеснат, а устните — тънки. Върху гърдите на фараона блестеше тънка, квадратна плочка, вероятно от чисто злато. В ръцете си, скръстени на гърдите, владетелят държеше царските знаци на божествената му власт — жезъл във формата на пастирска гега и камшик.

В този момент до него застана поразително красива крехка жена.

Нефертити, помисли си Леон. Тутмос бе възпроизвел лицето й изключително точно.

Царицата бе облечена в обикновена бяла рокля, плътно прилепнала към тялото. За сметка на това обаче широката огърлица, която покриваше и раменете й, очевидно беше безценна. Беше от злато, с инкрустирани[5] огромни сапфири и перли, и искреше в цветовете на изгряващо слънце. Върху катраненочерните си коси царицата носеше корона като тази, с която бе изобразена на бюста. Към декоративната лента, която я опасваше, бяха пришити диаманти. От предишните си приключения в Египет Леон знаеше, че царицата най-вероятно е с перука. Заради голямата горещина повечето египтяни имаха къси коси, а при тържествен повод приближените до царската фамилия си слагаха скъпоструващи перуки.

Погледът на Леон се стрелна към покритата с платнище сергия. Но светлинните сигнали бяха изчезнали. Дали не се бе заблудил? За всеки случай отново погледна натам. Това, което видя, го ужаси.

Между частите на платнището, спускащи се над входа, се подаваше върхът на стрела!

— Атентатор! — извика Леон и си запробива път през гъстото множество.

Приятелите го последваха.

Хората наоколо го гледаха неразбиращо. Момчето осъзна, че няма никакъв смисъл да им обяснява какво е видял. Трябваше да действа, за да предотврати нещастието!

Той напредваше метър след метър към уж изоставената сергия. Върхът на стрелата бавно се издигаше нагоре — точно към прозореца, на който стояха владетелите. Нямаше съмнение, че целта на извършителя е владетелската двойка!

В този момент Леон стигна до сергията. Без да мисли много, той се хвърли към платнището. Чу се сподавен вик и върхът на стрелата изчезна.

Платнището не издържа тежестта на Леон и момчето пропадна навътре. Когато погледна нагоре, видя как една сянка, с огромен лък и стрела в ръце, се изниза от задната страна на сергията. В този момент до него застанаха Ким, Юлиан и Кия.

Момчето инстинктивно грабна едно малко столче и го запрати към нападателя.

Чу се вик, едрият мъж загуби равновесие и падна на колене. Обърна се и стреля, без да се прицелва. Лицето му, с белег на дясната буза, бе изкривено от гняв и омраза. В малките му студени очи бе стаено нещо, което смрази кръвта на Леон. С ловко движение мъжът изтегли изпод дрехата си меч и скочи на крака.

В този момент Кия скочи и заби нокти в ръката на нападателя. Мъжът изруга и сграбчи котката за главата. Кия измяука жално.

— Не! — изкрещя Леон и се хвърли към мъжа, за да спаси котката. При сблъсъка си с него Леон усети как през пръстите му се промуши и изпадна на земята верижка, която се откъсна от врата на мъжа.

Вбесен, мъжът метна котката настрана — за щастие, тя пъргаво се приземи на четирите си крака. След това блъсна Леон, който се строполи върху приятелите си, и трите деца се озоваха на земята. В това време нападателят побягна.

Леон пръв се изправи на крака и се втурна към задната част на сергията. От непознатия нямаше и следа. В този момент отнякъде се появиха множество гологлави войници.

— Какво става тук? — нахвърли се срещу приятелите един от тях, вероятно командирът им. Беше як и мускулест. Очите му бяха разположени близко едно до друго.

— Имаше опит за атентат! — бързо рече Леон. — Прогонихме нападателя! Избяга през задния вход.

— Да бе! — измърмори мъжът, като провлачваше думите. — Само дето не мога да видя никого.

— Естествено! — каза Леон. — Този тип яко си плю на петите.

Мъжът свъси вежди.

— Ти си бил голям умник — и той се наведе към лъка и стрелата, изтървани от нападателя. — Кой ще ме убеди, че не вие сте имали намерение да използвате лъка? — тихо и заплашително попита той.

Леон отстъпи назад.

— Ние ли? Но това е просто…

— … какво? — изсъска мъжът. — Тук има още нещо… — и той вдигна от земята амулет[6], прикрепен към тънък кожен ремък.

Леон бе убеден, че това падна от врата на атентатора.

Мъжът показа амулета на хората си.

— Знакът на нечестивия — каза той глухо. След това тикна амулета под носа на Леон.

Момчето видя сребърна фигурка с висока корона и жезъл в дясната ръка.

— Това е знакът на Амон Ра[7] — изрева командирът. — А този знак е забранен, защото ние имаме само един бог, Атон. Който носи знака на Амон Ра, се наказва със смърт!

— Това нещо не е наше, изтърва го нападателят — отвърна Леон.

— Да, да, тайнственият непознат. И аз щях да твърдя същото, ако бях на ваше място — невъзмутимо отвърна командирът. — Ще ви заведем при великия Ехнатон. Той ще реши как да постъпи с вас и с мъжа. — И той направи знак на хората си: — Отведете ги!

[1] Амбулантни търговци — пътуващи продавачи на дребни стоки. — Б.пр. ↑

[2] Папирус — вид тръстика, от която египтяните изработвали лодки, рогозки, кошници и др. Папирус се нарича и древен ръкопис върху лента, направена от папирус. Тръстиката се нарязвала на ивици, които киснели във вода, след това се подреждали една до друга и се пресовали. Така се получавал гладък материал, върху който можело да се пише. — Б.пр. ↑

[3] Пилон — висока масивна четириъгълна кула с наклонени стени. Два свързани помежду си пилона бележат входа на всички храмове и светилища в Древен Египет. — Б.пр. ↑

[4] Пшент — една от короните на египетските царе, носена след обединяването на Долен и Горен Египет от фараона Нермер. Същинското й име е схемти. То означава „двете сили“. Представлява съчетание от бялата корона на Горен Египет и червената корона на Долен Египет. — Б.пр. ↑

[5] Инкрустация — 1. Декоративно-приложно изкуство, което се състои във врязване върху повърхността на предмет на украшения от друг материал (злато, сребро, седеф, слонова кост и др.); 2. Самото врязано украшение. — Б.пр. ↑

[6] Амулет — малък предмет, за който се вярва, че предпазва от болести, злополука и зли сили. — Б.пр. ↑

[7] Амон — първоначално бил бог на въздуха и вятъра. По-късно бил почитан като бог на плодородието и създател на целия свят. В Новото царство Амон се превърнал в цар на всички богове и баща на всички фараони. Върховен египетски бог, изобразяван седнал, със скиптър в ръка, или изправен, с корона и жезъл. Главният култов храм на Амон се намирал в Тива (днес Карнак). Култът към него се смесвал с култа към бог Ра и станал известен като Амон Ра. — Б.пр. ↑

В ПАЛАТА

— Заподозрени сме — изплашено прошепна Юлиан на приятелите си, когато тръгнаха след командира на отряда. Войниците ги бяха обградили отляво и отдясно и не ги изпускаха от очи.

— Ситуацията е доста глупава все пак — отвърна Ким. — Лък и стрела, а и амулетът с Амон Ра в прибавка, а от извършителя няма и следа. Нищо чудно, че войниците не ни вярват.

— Тихо! — кресна им командирът на отряда.

Малкият отряд мина под прозореца, където владетелите се появиха пред народа, продължи по прашната улица и най-после стигна до широка, правоъгълна каменна порта в стената, ограждаща палата на владетелите. От двете страни на портата стояха войници, които им махнаха да минават.

Озоваха се във великолепен парк. Финикови палми се поклащаха от топлия ветрец и под клоните им човек можеше да си почине на сянка. Тук растяха и акации, върби, смокини и нарове. В квадратни езерца цъфтяха водни лилии. Минаха край голямо изкуствено езеро, дълго повече от сто метра и широко около четиридесет. На прекрасен дървен кей, покрит с великолепни орнаменти, бяха завързани малки лодки. Между лехите с чудно красиви цветя сновеше армия от градинари, които скубеха плевелите и поливаха нежните растения. В просторни клетки се разхождаха фламинго и жерави, антилопи и диви коне. Около една скала, оградена с пълен с вода ров, скачаха и лудуваха павиани.

Имаше и хищни животни. В една от клетките ръмжаха два лъва, а малко след това минаха покрай няколко гепарда, които неуморно тичаха насам-натам зад решетките.

Когато клетките с хищниците останаха зад гърба им, командирът на отряда ги поведе по портик — покрита алея с колонади[1] от двете страни. Масивните колони, боядисани в жълто и с капители[2] във формата на лотоси[3], носеха дървен покрив, също боядисан в цвета на слънцето.

Под сянката на портика малката групичка мина край ниска постройка, толкова непретенциозна, че бе повече от ясно, че служи за подслон на слуги и чиновници. Най-накрая стигнаха до кръгъл площад.

— Невероятно! — изтръгна се от устата на Юлиан, който бе вдигнал глава и гледаше в захлас.

Пред него се издигаше красив триетажен палат с плосък покрив. Стените му бяха облицовани с розов мрамор и украсени с великолепни барелефи[4] с прецизно изваяни многобройни детайли. Около тесните прозорци се виеха растения. Портата на палата бе направена от червеникаво дърво и украсена с многобройни златни слънца.

Войниците поведоха приятелите през прохладни вътрешни дворчета и безкрайни коридори. От многобройните канцеларии се разнасяше глъчка. Най-после стигнаха до двукрила врата, пред която стояха двама стражи.

— Трябва да почакате — казаха им мъжете. — Богоподобният ни фараон и Нефертити имат важен разговор с Тий, съветника Ейя и главния жрец Мериере.

— Трябва да докладваме нещо важно! — изръмжа командирът на отряда.

— Може и така да е, но ни заповядаха да не пускаме никого вътре.

Командирът се подчини с неохота и те зачакаха, докато най-после вратата се отвори.

— На колене! — изсъска той на децата, когато влязоха в тронната зала.

Юлиан, Ким и Леон се подчиниха. Кия се притисна в краката на Юлиан.

Момчето предпазливо огледа пода. Той беше покрит с мозайка с разноцветни изображения на пеперуди, риби и водни птици.

— Какво става тук? — разнесе се носов, леко отегчен глас.

— Арестувахме тези тримата — започна командирът на отряда, който също бе коленичил.

— … и една котка, както виждам. Можете да се изправите!

Децата се изправиха и сега вече успяха да разгледат залата. Тя бе огромна. Богато изрисувани с различни орнаменти колони поддържаха високия таван. Стените бяха покрити с колоритни стенописи, изобразяващи сцени от живота на млад фараон: фараонът като военачалник в бойна колесница, като владетел, на когото се заклеват във вярност, и като благ баща, заобиколен от красивата си съпруга и децата си, които гледаха към него. Без съмнение, това беше Ехнатон.

В залата имаше малки каменни езерца с вода, в които се виждаха плуващи костури. Край тях бяха подредени удобни кушетки, от купи с благовонни масла, поставени върху ниски масички, се носеше приятно ухание. Мебелировката на залата бе изключително оскъдна, сякаш нищо не трябваше да отклонява владетелите от задълженията им. Владетелският трон, изработен от тъмно дърво, стоеше върху висок подиум с четири стъпала. Зад него блестеше голямо слънце от жълто стъкло. На трона седеше Ехнатон. Ейя, съветникът, стоеше зад фараона и му вееше с ветрило от паунови пера. Втори мъж, доста сух на вид, се разхождаше нервно наоколо. Вероятно е жрецът, помисли си Юлиан заради леопардовата дреха на мъжа.

Отляво и отдясно на владетеля, върху две кушетки, се бяха излегнали две жени. Пред тях в стъклени купи бяха подредени различни деликатеси: фурми, пълнени с орехи, смокини и круши в мед.

Една от жените бе красивата Нефертити, а другата — на около шейсет години, без съмнение беше Тий, майката на Ехнатон. Тя бе облечена в бледосиня рокля с широк колан и бе отрупана със златни накити, гривни подрънкваха дори на глезена й. Имаше леко изпъкнали очи, остър нос с широки ноздри и пълни устни, извити в сърдита гримаса.

— Хайде, говори, какви са тези деца и тази котка? — обърна се Ехнатон към командира на отряда.

— Бяха въоръжени и се бяха скрили зад платнището на една сергия, непосредствено до прозореца, където се показвате на народа — изстреля командирът. — Стори ми се, че замислят нападение върху живота ви, богоподобни фараоне.

Тий бързо сложи ръка пред устата си.

— Просто да не повярваш! — смаяна извика тя.

— Успокой се, майко! — меко се обърна към нея Ехнатон.

— Намерихме и това у тях — добави командирът. И той се приближи към трона, свел глава. В протегната му напред ръка лежеше коженият ремък с амулета.

— Дай го на върховния жрец! — заповяда фараонът на командира.

Той се подчини, а ръката му трепереше.

Жрецът взе амулета и внимателно го заразглежда.

— Е, Мериере? — обърна се към него Ехнатон.

— Няма съмнение, че това е амулет на Амон Ра. Символ на старото време, символ на преврата! — злостно процеди Мериере и започна да се разхожда още по-нервно.

Ехнатон студено се усмихна.

— Това ще ви струва живота — отрони той.

— Не! — извика Юлиан. — Това не е наше! Можем да обясним всичко.

Командирът на отряда се засмя глухо.

— Замълчи! — заповяда му Ехнатон. След това погледна въпросително Юлиан.

Момчето първо представи приятелите си и себе си. След това разказа какво се бе случило.

— Малкият се опитва да си спаси кожата — вметна Мериере, когато момчето свърши.

Командирът на отряда също енергично кимна с глава.

Фараонът изглеждаше разколебан. Юлиан и приятелите му изплашено се спогледаха. Дали всемогъщият фараон щеше да им повярва?

В този момент се раздаде звънкият глас на Нефертити.

— Какво е оръжието, което децата са носили със себе си?

Командирът кимна на войниците и те донесоха големия лък.

Нефертити се надигна, взе го в ръце и го измери с поглед.

— Само силен мъж може да опъне такъв лък. Права ли съм?

Командирът кимна с нежелание.

— Едно момче не може да го направи — каза царицата и на Юлиан му се прииска да я прегърне.

Нефертити небрежно пусна лъка на земята.

— Не вярвам, че тези деца замислят нещо лошо — каза тя. — Напротив, вероятно действително са се опитали да предотвратят атентат. Дължим им благодарност за това.

Ехнатон не изглеждаше напълно убеден.

— Не знам, понякога си много доверчива…

— Моля? — изтръгна се от устата на царицата. — На мен пък ми се струва, че ти си заслепен. Работата е повече от ясна.

Фараонът изкриви лице.

— Добре, добре — каза помирително той и внимателно разгледа лъка. — Вероятно си права. Но в такъв случай кой е нападателят?

— Вероятно някой от жреците на Амон Ра — обади се в този момент съветникът, като не спираше ритмичните си движения с ветрилото.

— Да — отвърна Мериере. — Спомнете си само за голямото въстание на тези неверници. Искаха да възстановят стария ред, както го нарекоха. Искаха отново да се кланят на старите божества. Какъв късмет, че успяхме да потушим бунта им.

Владетелят кимна замислено.

— Така е, в името на Атон! Нападателят би могъл да е жрец на Амон Ра, успял да се изплъзне от войниците ми и търсещ отмъщение. Така че отново се връщаме към теб… — и Ехнатон се обърна към командира на отряда. — Струва ми се, че си заловил не когото трябва. И ако имаш нещо в главата си, ще заловиш истинския виновник!

Командирът се поклони ниско и побърза да излезе от тронната зала, следван от войниците си. Върховният жрец Мериере също се сбогува и излезе, като каза, че имал работа в храма.

— И какво ще правим сега с тези деца и котката им? — попита Тий.

Нефертити заговорнически се усмихна.

— Остава ни само едно…

[1] Колонада — редица еднакви колони, украса в сграда или парк. — Б.пр. ↑

[2] Капител — горната разширена част на колоната, често украсена. — Б.пр. ↑

[3] Лотос — едри водни растения с красиви бели или жълти цветове. — Б.пр. ↑

[4] Барелеф — слабо изпъкнало скулптурно изображение върху равна повърхност. — Б.пр. ↑

БОЖЕСТВЕНАТА СВЕТЛИНА

Ким с безпокойство погледна царицата — какво ли ги очакваше?

— Ще проявим благосклонност към децата, естествено — продължи Нефертити с тон, нетърпящ възражение.

— От мен да мине — махна с ръка фараонът.

— Както вече казах, дължим ви благодарност. Оказахте неоценима услуга на фараона и на Атон. Какво ще кажете да ви покажа най-святото нещо на света? — обърна се Нефертити към приятелите.

Ким зяпна.

— За храма на Атон ли става въпрос? — попита момичето.

— Именно! — усмихна се Нефертити и добави: — Тук едва ли се нуждаят повече от мен.

— Е, хайде, върви, щом си толкова убедена, че трябва да покажеш на тези улични деца нашия храм — отвърна фараонът, а в гласа му се долавяха подигравателни нотки.

Царицата очевидно нямаше намерение да му отговаря.

— Последвайте ме! — подкани тя приятелите.

Съпроводена от двама слуги, красивата жена с грациозна походка се отправи към един от страничните изходи на тронната зала.

— Не мога да повярвам. Очаква ни нещо като безплатна разходка — прошепна Ким на Леон и Юлиан. — Невероятно, нали?

По покрита алея, обградена с колони, стигнаха до висока стена и през една обикновена порта влязоха във вътрешен двор, облян от слънчевата светлина. Обграждаха го два реда колони, боядисани в ярки цветове.

В противоположния край на двора се издигаше висока стена, на входа в средата й се издигаше пилон, а от двете му страни се извисяваха два обелиска[1], високи около трийсет метра, огненочервени като лъчи на залязващо слънце. Зад стената, както обясни царицата, се простираше храмовият комплекс Гем-Атон[2]. Когато наближиха, Ким видя върху обелиските изображения на Ехнатон и Нефертити. Те бяха седнали един срещу друг и се държаха за ръце. Над главите им беше изобразен слънчев диск, разпръскващ наоколо лъчите си. Когато се приближи, момичето забеляза, че лъчите завършваха с ръце, които протягаха към царската двойка кръстове анх[3]. От предишното си посещение в Египет Ким знаеше, че анхът символизира вечния живот.

След като отминаха обелиските, се озоваха в следващия двор, където царицата им посочи безкрайно дълги редици каменни маси отляво и отдясно на пътя.

— Тук народът оставя жертвоприношенията си към Атон.

Приятелите бяха изумени. Масите бяха стотици! Най-отдолу бяха наредени плоски хлябове, върху тях — телешки бутове, оскубани гъски, цветя и купи, в които гореше тамян.

Около даровете бръмчаха мухи. Слугите на храма безуспешно се опитваха да ги разгонят.

— Даровете ни са изобилни — каза Нефертити, на която не й убягна изненадата на приятелите. — Тук има хиляда и седемстотин маси и народът не се уморява да оставя все нови и нови дарове. Това е чудесно, тъй като Атон е изворът на живота и на светлината.

Царицата поведе приятелите по-нататък през храмовия комплекс. Минаха покрай още три обелиска, оцветени в нюанси на тъмночервено, през оранжево до жълто — все цветовете на слънцето. След това стигнаха до обширно пространство с размери 40 на 40 метра, където убиваха жертвените животни. Ким много се зарадва, че в момента няма жертвоприношения.

След около петстотин метра стигнаха до стена с вход с пилони.

— Най-после — с тайнствен глас оповести царицата — стигнахме до светилището, най-свещеното място на света. Тук имат право да влизат единствено жреците. И членовете на царското семейство, разбира се. Тук се молим бог да ни подкрепя.

И Нефертити, следвана от слугите, мина между пилоните, покрай ниско приведените жреци.

Ким, Юлиан и Леон я последваха, изпълнени с любопитство.

Внезапно Ким дочу енергичното мяукане на Кия и хвърли поглед през рамо. Един от жреците бързо се обърна и тя бе убедена, че той тайно я бе наблюдавал. В следващия момент видя как някой изчезна зад пилона. Обзе я неприятно предчувствие.

Но когато отново се обърна напред, изумление измести тревожното й чувство. В ъглите на оградения със зидове двор се извисяваха четири монументални статуи, всяка висока двайсет метра. Бяха ярко оцветени и изобразяваха Ехнатон с жезъл и камшик в ръце. Изразът на лицето му бе строг и властен. Между статуите бяха разположени редици от десетметрови колони с жълти и червени капители във формата на лотосови цветове. Между тях се виждаха множество каменни олтари, високи около метър, от които се издигаше дим. Наоколо се разнасяше силен аромат на тамян.

Най-невероятното обаче бе творението, закрепено на стената между две статуи на Ехнатон. То искреше толкова ярко, че на Ким й бе необходимо доста време, докато разбере какво е всъщност — слънце от чисто злато с диаметър повече от десет метра! Ковачите бяха изковали лъчи, които ограждаха слънчевия диск.

Ким бе поразена.

— Да — чу тя гласа на Нефертити. — Това е най-свещеното на света! Сега почитаме само един истински бог и той е силен и могъщ. — Смехът й отекна в двора. — Когато се омъжих за любимия си съпруг, той още се колебаеше дали трябва да вярваме и в други богове наред с Атон…

— И какво стана после? — попита Ким.

— Успях да го убедя, че ще е по-добре за нас и за народа ни, ако почитаме само един бог. Преди имахме почти двеста богове и богини, които трябваше да почитаме. Сега имаме един-единствен бог, сияйния Атон, и всички са отдадени на вярата си към него.

— Всички ли? — попита Ким. — Ами жреците на Амон Ра?

Усмивката изчезна от красивото лице на Нефертити и на нейно място се появи гневна бръчка.

— Забрави за тях! — ядосано отвърна тя. След това продължи да обяснява преимуществата, свързани с религиозната реформа, извършена от Ехнатон.

Докато я слушаше, Ким все повече се убеждаваше, че Нефертити, а не Ехнатон бе движещата сила на реформата.

Едно мяукане, още по-настойчиво от това при пилона, я откъсна от мислите й.

Ким бързо се огледа — великолепният слънчев диск, красивите колони и Кия, която се бе покатерила върху един от олтарите…

Сърцето й внезапно спря. Оттам се подаваше крак! Пръстите на краката сочеха нагоре, така че човекът, на когото принадлежеше кракът, би трябвало да е легнал по гръб.

Дали някой не бе решил да подремне малко, мина й през главата. Но не, никой не би си позволил такова нещо. Обзе я ужасно подозрение.

— Могъща царице — прекъсна тя Нефертити, — там…

— Колко грубо от твоя страна да ме прекъсваш — рязко отвърна царицата.

— Простете ми! — отвърна Ким и се постара да придаде на гласа си раболепна нотка. — Но погледнете там, при олтара, където се е настанила котката ни! — и тя посочи към Кия.

— Велики Атоне, какво е това? — извика Нефертити.

Ким се втурна нататък, за да разбере какво става. Но не стигна далеч.

— Остани на мястото си! — заповяда й царицата и даде знак на двама от жреците да се приближат. — Вижте кой е този, посмял да се излегне в най-святото ни място, вместо да си върши работата! — заповяда тя гневно.

Жреците се поклониха и се упътиха към олтара.

— Това е Мериере, главният жрец! — извика един от двамата секунда по-късно. — Изглежда тежко ранен!

— Какво? — изтръгна се от устата на Нефертити. И тя се втурна към олтара, следвана от слугите.

Приятелите трябваше да останат по местата си.

— Какво може да се е случило? — прошепна Ким на Леон и Юлиан.

— Добър въпрос — отвърна Леон. — Може би се е подхлъзнал.

Те не откъсваха очи от олтара. Натам прииждаха все повече жреци. Настана суматоха.

— Вижте, има рана на тила. Бил е ударен с нещо! — извика някой.

— Бързо, трябва ни лекар! — викаше друг.

Един човек се откъсна от тълпата и се втурна към изхода на двора.

— Извършено е престъпление — прошепна Ким. След това разказа на Леон и Юлиан за нервността на Кия и за чувството й, че някой ги наблюдава.

— Значи мислиш, че някой ни е наблюдавал, така ли? — попита Юлиан.

Ким вдигна рамене, след това бавно ги отпусна.

— Да-а… — отвърна несигурно тя.

В този момент откъм олтара се разнесе вик:

— Мериере е мъртъв! Убили са го тук, на това свято място!

[1] Обелиск — висока четиристенна каменна колона, чиито стени се скосяват пирамидално към острия връх. Фараоните издигали обелиски в чест на слънчевите божества. Предната част на обелиска се изписва с възпоменателни надписи и барелефи. — Б.пр. ↑

[2] Гем-Атон (в превод „Атон е бил намерен“) — централният храм на Атон в столицата Ахетатон. — Б.пр. ↑

[3] Анх — символ на вечния живот, изобразяван е като кръст, чиято най-горна част представлява кръг. Носели го боговете, фараоните и цариците. — Б.пр. ↑

ГЛАВНИЯТ СКУЛПТОР

Половин час по-късно Нефертити, Ехнатон, майка му Тий, съветникът Ейя и приятелите, станали свидетели на случилото се, отново се събраха в тронната зала. Тук бяха и няколко високопоставени военни, в това число и командирът на отряда, задържал приятелите.

Всички бяха потресени и объркани. Всички говореха един през друг. Всеки имаше някаква теория за случилото се в храма на Атон.

Леон също бе потънал в мислите си. И както винаги, когато размишляваше, подръпваше крайчеца на ухото си, осеяно с лунички.

Кой би могъл да е извършителят, блъскаше си главата момчето. Или ако поставим по друг начин въпроса, кой е имал достъп до храма? Предната му част, както вече им бе казала Нефертити, бе достъпна за народа. Но в светилището в задната част на храма, имаха право да влизат само свещениците и членовете на царската фамилия.

Така че имаше две възможности: или убиецът е бил човек от народа, успял по някакъв начин да проникне в най-вътрешния двор, или извършителят е някой от жреците… Внезапно косата му настръхна. Имаше и трета възможност — царското семейство!

Но момчето веднага отхвърли тази възможност. Нито Ехнатон, нито Тий бяха на местопрестъплението. Нефертити също, естествено, нямаше как да е сред заподозрените.

Рязък глас го изтръгна от мислите му.

— Разбира се, че това е работа на жреците на Амон Ра! — извика везирът.

— Да! — съгласи се с него Тий. — Искали са да нанесат удар на религията ни, като убият главния ни жрец!

Ехнатон поклати глава.

— Не знам какво да кажа… Как би могъл жрец на Амон Ра да проникне в храма?

— Трябва да изпратиш войници, които да претърсят района — категорична бе Нефертити и Ехнатон се разпореди това да бъде направено.

След това погледът му се спря върху Леон и приятелите му.

— А, още сте тук — каза той, гледайки ги отвисоко. — Можете да си тръгвате. Вървете си вкъщи!

Само това не, помисли си Леон. Бяха се натъкнали на толкова интересен случай, а сега се опитваха да ги отпратят.

— Мога ли да кажа нещо, велики фараоне? — обърна се към него Леон, като се поклони.

— Щом се налага — с въздишка отвърна Ехнатон.

— Не можем да се върнем вкъщи, защото нямаме дом — каза Леон и се опита да придаде на гласа си подобаваща доза тъга. — Ние сме бедни сирачета. Загубихме родителите си при нападение на разбойници. Дойдохме в Ахетатон, защото се надявахме, че ще намерим тук работа и подслон. Но както изглежда, нямаме късмет…

Фараонът сви рамене. Явно тази затрогваща история не го впечатли особено.

В този момент на помощ им се притече Нефертити.

— Не бъди толкова коравосърдечен, любими мой съпруже. В Ахетатон има достатъчно работа. Тримата могат да са ни много полезни.

— Така ли? И как?

На царицата не й бе нужно много време да намери отговор.

— Тази сутрин чух, че главният скулптор Тутмос се нуждае от помощници. Нали бързо трябва да завърши бюстовете ни — моя, твоя и този на Тий.

— Имаш право — намеси се в разговора Тий. — Оплака ми се тази сутрин, че не може да разчита на помощниците си.

— Какво ще кажете? — обърна се Нефертити към приятелите.

— Би било чудесно — каза Леон, но не твърде въодушевено.

— Е, добре, така да бъде! — отвърна Нефертити. — А сега вървете, защото започва аудиенцията[1]. Всеки, който пожелае, има право да дойде при нас и да ни изложи оплакването си.

После махна на един слуга и му разпореди да заведе приятелите до работилницата на скулптора.

Когато напуснаха тронната зала, Юлиан тихо прошепна на Леон.

— Добре се справи!

— Сега ще се озовем точно при човека, изработил знаменития бюст — прошепна Ким и одобрително потупа Леон по рамото.

— Това, разбира се, е чудесно, но ако трябва да сме честни, повече ме интересува кой е извършителят на убийството. Трябва на всяка цена да разберем това, хора!

— Прав си — съгласи се с него Ким. — Преди това обаче, ако всичко се развие както трябва, ще получим нов дом и работа. След това вече бихме могли да се заемем с разследването.

Слугата ги поведе през лабиринт от коридори. Най-после излязоха от палата и се озоваха на широката главна улица. Водачът им ги поведе през тесни улички, край кирпичени[2] къщи, боядисани в бяло. Повечето бяха едноетажни, но всички имаха плоски покриви. Леон знаеше, че семействата спяха там, когато стане твърде горещо. Прозорците представляваха тесни процепи, напомнящи бойници на крепост.

— Пристигнахме — каза слугата и почука на вратата на една голяма къща.

Отвори им един от слугите на главния скулптор. Озоваха се в огромна, варосана в бяло стая, в която беше приятно хладно. В средата се издигаше ниска колона, върху която бе поставен бюст, изобразяващ красив мъж, който благосклонно се усмихваше на посетителите. Осем светлозелени дървени колони поддържаха белия таван. В горния край на стените имаше фриз от цветя. В ъглите на помещението бяха поставени четири големи глинени съда с вода.

Леон потопи пръст в един от съдовете. Водата бе студена и момчето разбра, че това бе направено с цел да понижи температурата в помещението.

Отново се появи слугата, който ги посрещна. Той отпрати другия слуга и поведе приятелите навътре.

Първо се озоваха в голям вътрешен двор, където цареше оживление. Около двайсетина работници режеха камъни и изчукваха груби контури в каменните блокове, правеха отливки или приготвяха гипс за бюстовете. Те чукаха с чукове, стържеха с триони и шлифоваха.

След това минаха през дълъг коридор, украсен с множество високи амфори[3], и стигнаха до обляно в светлина ателие. Край стените имаше рафтове със статуи, бюстове и портрети, отлети от гипс. Леон се вгледа в многобройните лица, излезли изпод длетото на майстора: на деца и старци, на мъже и жени, на обикновени хора и царски особи. Всички бяха изработени много правдоподобно, установи Леон. Майсторът бе изобразил всеки белег, бръчка и дори торбичките под очите на моделите си. Бе възпроизвел лицата им изключително точно.

Сред всички тези глави Леон едва можа да различи фигурата на мъж, застанал с гръб към тях между нещо, покрито с платно, и маса, върху която бяха наредени всевъзможни бои. В този момент мъжът се обърна към тях.

Слугата се поклони и каза:

— Тутмос, божествената Нефертити ви изпраща тези млади слуги. На ваше разположение са.

Тутмос бе висок и слаб мъж на около трийсет години. Леон веднага разпозна лицето му. Бе го видял вече във вестибюла — като бюст. Скулпторът имаше ъгловат профил с характерен нос и масивна брадичка. Очите му бяха тъмни като загадъчните дълбини на езера. Погледът им бе остър и изпитателен.

Главата на младия мъж бе гладко избръсната и той, както повечето египтяни, носеше само ленена препаска. Единствените украшения, които си бе позволил, бяха голям анх, полюшващ се на врата му, и разноцветни стъклени камъчета, които блестяха върху каишките на сандалите му.

Той повдигна високо вежди.

— Нефертити значи? Каква чест!

— По всичко изглежда, че тя високо цени вашите умения, господарю — раболепно запя слугата. — Вие сте най-добрият.

Скулпторът се усмихна, поласкан.

— Да не преувеличаваме, въпреки че това, разбира се, е вярно… но да оставим това. — Той отпрати слугата и попита приятелите какво умеят.

— О, ние сме много работливи и на нас определено може да се разчита — уклончиво отвърна Леон.

— И сме много схватливи — бързо додаде Ким.

— Надявам се да е така — строго отвърна Тутмос. — Ако си вършите добре работата, можете да живеете и да се храните при мен. Всички мои работници са настанени в малките постройки наблизо. Една от стаичките е свободна в момента. Тази сутрин изгоних работника, който живееше в нея. Изобщо не можех да разчитам на него, ако разбирате какво имам предвид. Задачата му далеч не беше толкова трудна. Трябваше само да разтрошава камъните, от които правим гипса.

— Ще се справим с това — уверено каза Ким.

Леон съвсем не бе толкова убеден, но предпочете да си държи езика зад зъбите.

— Ще ви заведа при един работник да ви обучи — каза Тутмос. — А след това ще продължа работата си. — И той посочи към масата.

— Над какво работите в момента? — попита Леон.

С широк жест скулпторът дръпна покривалото. Откри се бюст, още незавършен — не бе оцветен и нямаше очи, но Леон веднага позна, че това е бюстът на Нефертити!

— Не е ли красива? — промърмори главният скулптор.

— Много е красива!

— Ще стане още по-красива — каза Тутмос и се усмихна замечтано, но тутакси се опомни и потули усмивката си. — Не само че ще стане по-красива, ще бъде направо съвършена. Съвършена, каквато е и самата царица, неповторимата Нефертити.

Пръстите му внимателно погалиха главата.

— Изработих бюста от варовик, който след това покрих с гипс. Нефертити често ми позираше като модел. Все още не сме свършили — трябва да ме посети още няколко пъти.

— Работите и върху бюстовете на Тий и фараона, нали? — попита Леон.

— Да, Тий специално дойде в Ахетатон, за да изработя и нейния бюст — отвърна скулпторът.

Леон бе изненадан.

— Значи Тий не живее в града?

— Не, тя живее в палата на покойния си съпруг Аменофис III, в старата столица Тива. Но непрекъснато пътува до Ахетатон, за да посещава единствения си син Ехнатон, когото безумно обича, както се говори. Този път обаче дойде специално заради бюста. Въпреки че всички смятат, че е дошла на гости на сина си — подсмихна се той. — По всяка вероятност се опитва да го контролира.

Леон наостри уши.

— Какво имате предвид? — По всичко изглеждаше, че главният скулптор се гордее с това, което знаеше по въпроса, и очевидно му доставяше удоволствие да говори за нещата, които бе подочул. От този източник очевидно имаше какво да се научи.

— Когато Ехнатон се възкачи на трона след смъртта на баща си, беше само на дванайсет години. Тогава се казваше Аменофис, като баща си. Тий управляваше вместо него, докато той не порасна. Би могло да се каже, че от време на време иска да се увери дали синът й си върши добре работата… — Той отново се подсмихна. — Все пак тя загуби част от властта си.

— Как така?

Майсторът започна да се разхожда надолу-нагоре из работилницата.

— Когато стана на тринайсет, Ехнатон се ожени за Нефертити. Тогава тя е била на осемнайсет, доколкото знам. И естествено, е имала влияние върху значително по-младия си съпруг, включително и по религиозните въпроси.

— Значи Нефертити е внушила на Ехнатон, че бог е един-единствен — Атон? — попита Ким.

— Да, така се говори. Във всеки случай фараонът смени името си от Аменофис на Ехнатон. По това време беше на седемнайсет, доколкото знам. От този момент нататък хвана здраво юздите в ръцете си. И влиянието на Тий в двора намаля — обясни Тутмос. — Но отношенията й с Ехнатон са все така искрени и сърдечни. Връзката между тях е много силна. По всичко изглежда, че Тий е приела новата вяра. Но това не би могло да се каже за твърде влиятелните жреци.

Леон поклати глава.

— Очевидно е така.

— Да не би да знаеш нещо във връзка с това? — високомерно подхвърли скулпторът.

Леон кръстоса ръце пред гърдите си.

— Главният жрец Мериере бе убит днес…

Скулпторът се отпусна върху едно ниско столче.

— Какво!? Хайде, говори, искам да чуя всичко!

И Леон се зае да разкаже с подробности за всичко, включително и за атентата край прозореца, в който се бяха появили владетелите. Завърши с думите:

— Заподозрени са загубилите властта си жреци на Амон Ра.

Тутмос бавно кимна.

— Умът ми не го побира, трябва да са изпълнени с омраза. Надявам се, че тези луди не планират нови атентати срещу Ехнатон и Нефертити! Защото, строго погледнато, Мериере беше само слуга по въпросите на вярата, макар и с много висок ранг. Ако извършителите обаче искат да уцелят сърцето на вярата в Атон, няма да се посвенят да вдигнат ръка и срещу царската двойка. Ужасно, наистина. Стражите трябва добре да си отварят очите — включително и в скромния ми дом.

— Да не би да очаквате днес височайше посещение? — попита Леон.

Лицето на скулптора се озари от лъч светлина.

— О, да, Нефертити ще ми позира тази вечер!

Леон се зарадва, но по никакъв начин не го показа. Ако имаха късмет, още днес щяха да видят как протича работата по прочутия бюст и вероятно щяха да научат повече за липсващото ляво око.

След това обаче му дойде наум, че Нефертити и Ехнатон са в голяма опасност. Кой би могъл да гарантира, че работилницата на главния скулптор е достатъчно сигурно място…

[1] Аудиенция — прием при държавен глава или високопоставено лице, от латинската дума за слушане, изслушване. — Б.пр. ↑

[2] Кирпичени тухли — тухли от кал, смесена със слама. Сушат се в калъпи на слънце. Древните египтяни строели къщите и дворците от кирпичени тухли, за които вземали кал от река Нил. — Б.пр. ↑

[3] Амфора — голям глинен съд с удължено яйцевидно тяло, тясно гърло и две вертикални дръжки. Служел за съхраняване и пренасяне на вино, зехтин, вода. — Б.пр. ↑

ЕДИН ИНТРИГУВАЩ РАЗГОВОР

Малко след това приятелите вече седяха в големия вътрешен двор и обядваха заедно с останалите работници. Мъжете пиеха бира и сърбаха супа с много подправки. За десерт имаше хляб и смокини.

Юлиан, Леон и Ким си бяха взели купички. Тутмос се погрижи да им сипят козе мляко.

— Какво има в супата? — подозрително попита Ким.

— Латос[1] — отвърна един от работниците.

— Латос ли? — повтори Ким и смръщи нос. — Това е някаква риба, нали?

— Ами да!

— Гадост, мразя риба! — извика момичето и сложи купичката си на пода пред Кия, която лакомо се нахвърли върху храната.

— Предпочиташ месо, така ли? — работникът се засмя. — Но месо могат да си позволят само богатите, а ние не сме богати.

Ким задъвка мрачно хляба си, а след това натъпка няколко смокини в устата си.

След половин час всички отново се върнаха на работа. Възложиха на приятелите, както бе разпоредил Тутмос, една сравнително лека дейност: да разтрошават скални отломъци гипс, докарани от кариерите. След това да отнасят натрошените камъни до нещо като мелница в дъното на двора. Там разтрошените камъни, с размер колкото речни камъчета, биваха стривани между два воденични камъка.

Един от двама мъже, на които трябваше да помагат, обясни на Юлиан принципа на действие на мелницата.

— Долният воденичен камък е неподвижен. Но горният се върти и стрива камъчетата върху долния камък — получава се нещо като брашно.

Мелницата се задвижваше от един вол, който послушно обикаляше в кръг.

Юлиан с интерес наблюдаваше как към стрития на прах гипс се прибавя вода. С получената гипсова рядка каша се правеше гладко покритие на бюстовете.

— Ей, какво зяпаш, върви да чукаш камъни! — извика му един от работниците.

Юлиан послушно се упъти към приятелите си и започна да чука камъни. Добре й е на Кия, помисли си той.

Котката си играеше с едно камъче, което побутваше с лапички насам-натам. Беше повече от ясно, че й се играе футбол. Юлиан, Ким и Леон често играеха футбол с нея. Кия пазеше на вратата, а те се опитваха да я надхитрят и да й вкарат гол с някой добре премерен шут, което всъщност рядко им се удаваше, тъй като пъргавата котка имаше много бързи рефлекси.

— Може би ще ни се удаде възможност да се отбием в ателието на майстора след работа — тихо каза Юлиан на приятелите си.

— Нещата не изглеждат особено добре — отвърна сухо Леон. — Дадоха ни неподходяща работа.

В този момент Юлиан видя как един работник понесе делва с гипс към ателието на Тутмос.

— Хора, открива ни се добра възможност — каза той, изпълнен с надежда. — Вероятно ще можем и ние да му занесем гипс и да хвърлим поглед на работата му.

Засега обаче не им бе разрешено да напускат работното си място и часовете едва-едва се нижеха.

В ранната вечер един работник дотича от ателието, крещейки.

— Божествената Нефертити е тук!

Сред работниците се понесе шепот. Пред вратата на коридора, водещ към ателието на майстора, настана блъсканица. Юлиан, Ким и Леон също се втурнаха натам. В този момент се разнесе резкият глас на Тутмос, който ги върна към задълженията им. Работниците с ропот се подчиниха.

— Скоро и без това ще се стъмни — каза някой. — Мисля, че можем да приключваме за днес.

— Хайде да поиграем на зарове! — извика друг и двама от мъжете откликнаха на предложението му.

Тримата изчезнаха в една уличка, непосредствено зад мелницата за камъни, която, по всичко изглежда, водеше към града.

Някои от работниците довършваха работата си или прибираха инструментите си. След това се разпръснаха. Само приятелите все още стояха в двора, с чукове в ръце.

— Хм, дали да не се поразходим из града — предложи Ким. — А след това…

— Гипс, трябва ми гипс! — раздаде се в този момент нервен глас откъм ателието.

Юлиан изпусна чука.

— Това е шансът ни, хора! — втурна се той към коридора и извика: — Идваме, идваме!

— Побързайте, в името на Атон! — разнесе се в отговор.

За щастие беше останал един съд, пълен с гипсова каша, която все още не се бе втвърдила. Юлиан го грабна и тримата хукнаха по дългия коридор към ателието. Юлиан вървеше начело и първи стигна до него. То бе отделено от коридора само със завеса.

Тя бе тук, божествената Нефертити! Бе седнала на един стол в средата на ателието. Светлината на множество маслени лампи осветяваше прекрасното й лице.

Сърцето на Юлиан се преобърна в гърдите: владетелката носеше синята корона, позната му от бюста, който щеше да бъде открит три хиляди години по-късно…

— Защо си се вторачил така в мен? — развеселено попита царицата.

— Да, наистина — обади се Тутмос. — Дайте ми гипса и изчезвайте!

Юлиан се поклони и се подчини. Ким и Леон също оставиха съдовете, които носеха, и си тръгнаха. Само Кия се престраши да се приближи до Нефертити и се заумилква в краката й.

— Изчезвай оттук! — извика скулпторът.

— Остави я — отвърна Нефертити. — Обичам котки. А тази е не само красива, но и, как да кажа… единствена по рода си… Виж само очите й!

Кия измяука и подаде главичката си, за да я погалят.

Юлиан наблюдаваше сцената със смесени чувства. Ами ако Нефертити просто вземеше тяхната Кия със себе?

Котката сякаш прочете мислите му, побутна за последен път с носле финия глезен на царицата и се върна при тях.

Главният скулптор също си отдъхна с облекчение:

— Можем да продължим работата. Трябва да завърша очите!

— Можем ли да гледаме? — престраши се да попита Юлиан.

— Не, само ще ме разсейвате! — грубо отвърна майсторът. — Хайде, омитайте се оттук! И дръпнете завесата!

Жалко, помисли си момчето.

— Трябва да обсъдим нещо — каза царицата. — На четири очи.

Юлиан кимна и отново се поклони.

Докато вървяха по коридора обаче, внезапно го осени една идея.

— Искам да разбера за какво ще си говорят Нефертити и Тутмос — прошепна той на Ким и Леон.

Момичето се усмихна и каза тихо:

— Искаш да подслушваш, значи?

— Каква ужасна дума — отвърна момчето и също се усмихна. — Идете при вратата, водеща към двора, и я затръшнете, така че Тутмос да си помисли, че сме си тръгнали. Аз ще се промъкна обратно и ще застана на пост.

— Добре, но бъди много внимателен — прошепна Ким.

Юлиан видя как приятелите му изчезнаха в двора. Когато вратата зад тях се затвори с трясък, той се запромъква на пръсти обратно към ателието.

Стигна до завесата, която само преди минути бе дръпнал по нареждане на Тутмос, и плътно се прилепи към стената.

— … толкова се радвам, че не пострада при атентата — казваше точно в този момент Тутмос.

— Да, Ехнатон също е добре — чу се гласът на царицата.

Чу се сумтене, а след това Тутмос рече:

— Това ми е все едно. Той не е достоен за теб. Не те заслужава.

Юлиан усети, че скулпторът е бесен.

В отговор се разнесе звънък смях.

— Но е фараон. Син е на Атон и самият той е бог.

— Да, той е много могъщ — отвърна главният скулптор. — Но умее ли да използва разумно властта си?

— Какво те кара да се съмняваш?

— Добре знаеш отговора!

— Не, не го знам.

— Знаеш го, разбира се! — разпали се Тутмос. — Ехнатон е самодоволен и сляп. Сляп за народа си и за боговете. Да, той успя, построи този град, този храм, този палат, но какво е всичко това всъщност? Продукт на безумните му вярвания. Той унищожи всичко, постигнато от народа ни, всичко, което го правеше силен! Назрява съпротива, чуваш ли? Атентатът е ясен знак за това.

Настъпи кратка пауза.

Повече от ясно е, че Тутмос презира Ехнатон, а може би дори го мрази, помисли си Юлиан. Освен това скулпторът очевидно смяташе, че атентатът е бил насочен към фараона, а не към Нефертити.

— Ти също ще си нищо без него — прекъсна мълчанието Нефертити. — Той избра теб за царски скулптор. Можеше да възложи задачата и на друг майстор.

— Ами да го направи тогава! — извика скулпторът. Чу се хлипане.

Юлиан бе напълно объркан. Плачеше ли високопоставеният скулптор? Момчето не можеше да не забележи и още нещо: Тутмос говореше на Нефертити на ти. По всичко изглежда, че е много близък с нея!

Разговорът отново заглъхна. Какво ли става там вътре, опитваше се да отгатне момчето. Колко глупаво, че не може да види нищо! Юлиан впери поглед в плътната завеса и видя, че между долния й ръб и пода имаше процеп, широк около десет сантиметра. Много добре!

Юлиан безшумно се отпусна на колене. След това погледна през процепа към ателието.

Царицата продължаваше да седи на стола. Скулпторът бе коленичил пред нея, навел глава. В този момент Нефертити протегна ръка и погали Тутмос по рамото, сякаш искаше да го утеши.

Скулпторът бавно вдигна глава и Юлиан видя, че по бузата на мъжа се стичат сълзи.

— Аз… аз те обичам — промълви той.

— Знам — меко отвърна Нефертити.

— Мога ли да се надявам на нещо?

Сърцето на Юлиан заби бързо. Ставаше все по-интересно!

Но Нефертити не даде на скулптора ясен отговор:

— Единствено Атон знае кой път ще изберем…

— Моля се ден и нощ този път да ме отведе до теб. Ехнатон не те заслужава — повтори скулпторът. — Любовта ви е угаснала. Ти сама го каза.

Нефертити се усмихна едва забележимо:

— Въпреки това има много неща, които ни свързват. А и съм царица благодарение на него. Ако го оставя, ще трябва да се откажа от всичко.

Внезапно лицето на Тутмос придоби сурово изражение.

— В такъв случай той трябва да те напусне, при това завинаги…

Юлиан настръхна от ужас.

Царицата рязко се изправи.

— Нали не искаш да кажеш, че аз, че аз трябва да го… Не, не, не е възможно да си си помислил такова нещо!

— Точно това си помислих! — Гласът на Тутмос внезапно изтъня: — Да, трябва да го убиеш! — И той безумно се изсмя. — Може би дори вече си се опитала да го направиш тази сутрин на моста. Непознатият стрелец вероятно е действал по твоя заповед!

Юлиан си помисли, че не е чул добре. Той се ощипа по ръката. Не, не сънуваше!

— Спри! — викна Нефертити. — Ще ни навлечеш огромни неприятности. Ако някой чуе думите ти, и двамата сме загубени.

Мислите се блъскаха в безпорядък в главата на Юлиан. По всичко изглежда, че атентатът е бил насочен срещу самия Ехнатон! Но дали действително бе дело на жреците на Амон Ра? Нямаха ли пръст в него Нефертити или Тутмос?

— Смъртта му щеше да е избавление — извика Тутмос с изкривено от омраза лице. — Пътят пред теб щеше да е свободен и тогава…

— Замълчи! — не го остави да довърши Нефертити. — Тръгвам си! Ще дойда утре вечер по същото време да видя докъде си стигнал с бюста ми! А сега се погрижи гвардейците ми да ме придружат. Хайде!

Юлиан скочи на крака. Ами сега! Чу стъпки, които се приближаваха към завесата.

[1] Латос — месото на големия нилски костур, една от основните храни в Древен Египет. — Б.пр. ↑

ГЛАВНИЯТ ЖРЕЦ

— Къде се губиш? — нахвърли се Ким върху Юлиан, когато той се появи в двора.

— Нямаме време, да изчезваме от тук! — отвърна момчето, останало без дъх.

Тримата се втурнаха край мелницата за камъни и излязоха на малката уличка, водеща към града.

Когато се озоваха на сигурно място, Юлиан се подпря на една стена, дишайки тежко.

— Хора, няма да повярвате…

— Не ни карай да теглим думите ти с ченгел от устата — прекъсна го Ким. — Разказвай!

Юлиан им разказа всичко до най-малката подробност. Ким остана със зяпнала уста. Не можеше да бъде! Дали зад атентата срещу фараона действително не стои някой от двамата?

— Трябва да предупредим Ехнатон! — възкликна Леон.

Ким поклати глава.

— По-добре да не го правим!

— Защо?

— Първо, не е сигурно дали Тутмос, или Нефертити е поръчител на атентата. Никой от тях не е споменавал такова нещо. По-скоро се подозират един друг. Но дори и да си бяха признали, твърдението на Юлиан нямаше да има повече тежест от тяхната дума. Така че познай от три пъти на кого биха повярвали — обясни момичето.

Леон подръпна крайчеца на ухото си.

— Имаш право. Трябват ни неопровержими доказателства…

— Така е — отвърна Ким. — Предполагам, че поръчителят е бил Тутмос, защото има мотив! Не трябва да го изпускаме от очи.

— Не знам — колебливо възрази Юлиан. — Ами смъртта на Мериере? Мислиш ли, че Тутмос има пръст и в това?

Ким не бързаше с отговора. Забележката бе основателна.

— Ами — каза тя най-после — може би двете деяния изобщо не са свързани помежду си. Само че едва ли ще разрешим загадката тази вечер. Какво ще кажете, дали да не се поразходим из града? Трябва да се поразсеем малко. Утре ще продължим с разследването.

Леон и Юлиан се съгласиха и тримата се упътиха към града.

Макар да бе надвечер, продължаваше да е много горещо. Из улиците тичаха деца. Косите на повечето момичета бяха сплетени в многобройни плитчици. Момчетата бяха с обръснати глави, с изключение само на един кичур коса, сплетен на плитка, която висеше отстрани над ухото.

Приятелите се присъединиха към една шумна група, която наблюдаваше някакво състезание.

Играчите бяха разделени на два отбора, всеки от по двама души. По момче от всеки отбор се бе покатерило върху раменете на свой съотборник. Между двата отбора прелиташе топка. Приятелите бързо се ориентираха в правилата. Ездачите си подхвърляха топката. За всеки пас се полагаше по една точка, в случай че играчът, на когото бе хвърлена топката, не успееше да я улови.

Тримата погледаха около четвърт час, а след това продължиха безцелно да вървят по улиците. Минаха покрай множество работилници. Стоките, които се произвеждаха в тях, се излагаха за продан на улицата, непосредствено пред работилницата. На широка полица бяха наредени сандали с всевъзможни размери, а пред една дърводелска работилница млад мъж предлагаше кутии за бижута от абаносово дърво с инкрустирани детайли от слонова кост и злато.

Малко по-нататък се полюбуваха на уменията на един плетач на кошници и на един грънчар.

Най-после стигнаха до малък пазарен площад, където клиентите използваха последните слънчеви лъчи, за да довършат покупките си.

Очите на Ким заблестяха. Тук имаше буквално всичко: разни мехлеми, планини от разнообразни плодове и зеленчуци, съдове от алабастър[1] и глина във всички размери и големини, амулети и талисмани[2] от различни материали и в различни форми, плисирани набедрени препаски, билки и подправки, панделки за коса, обеци, зарове от кост, вкуснотии с мед, играчки като дървени кончета и лъв, чиято паст можеше да се отваря и затваря с помощта на шнур, подаващ се от опашката му.

Кия измяука силно и привлече вниманието на децата. Момичето видя, че котката бе вперила поглед в една сергия, на която се продаваха амфори с вино. Чуваха се разгорещени викове. Някакъв мъж се оплакваше от качеството на виното и ругаеше търговеца.

— Добавил си му вода, жалък измамник!

Продавачът на свой ред възмутено крещеше нещо, а след това повика отговорника на пазара.

Междувременно Ким забеляза някакъв мъж, който внимателно наблюдаваше сцената. Той носеше на главата си кърпа, подобно на работниците, които по цял ден се трудят под палещите лъчи на слънцето. Мъжът стоеше с гръб към тях.

Когато отговорникът на пазара дойде, за да умири кавгаджиите, мъжът бързо се дръпна назад, сякаш се страхуваше да не бъде забелязан. При това обърна за малко лицето си към Ким и тя замръзна на мястото си.

На дясната си буза мъжът имаше изпъкнал белег! Без съмнение това бе атентаторът!

Тя тихичко прошепна на приятелите си, които в този момент наблюдаваха работата на един фризьор, какво бе видяла.

— Да извикаме стражите! — предложи Юлиан. Лицето му бе станало бледо като платно.

— Не — отвърна Ким. — Докато го направим, той ще е зад девет планини в десета. По-добре да го проследим!

— Точно така — съгласи се с нея Леон. — Ще наблюдаваме къде ще отиде и тогава ще повикаме стражите!

— Вероятно ще отиде при Тутмос — предположи Ким.

Мъжът мина покрай един щанд със смокини и изчезна в някаква тъмна уличка.

Приятелите го последваха, като се движеха на разстояние зад него.

Мъжът продължи напред, мина покрай малка двуколка, като не обърна внимание на смеха, който се разнасяше от кръчмата наблизо, и се отдръпна встрани, за да направи място на един конник, който профуча покрай него.

— Хм — възкликна Ким. — Работилницата на Тутмос се намира на съвсем друго място. Струва ми се, че се опитва да стигне до Нил.

Внезапно мъжът сви в друга уличка, още по-тъмна от предишната.

Ким се сепна. Освен дремещото куче, легнало пред входа на една къща, в уличката нямаше никого. Къде се бе дянал този тип?

Тя безпомощно погледна към Юлиан и Леон.

И тъй като те само вдигнаха рамене, момичето продължи напред. Кучето наостри уши. Най-вероятно бе усетило Кия, която бе минала от другата страна на уличката. Кучето — мършаво, рунтаво псе, се изправи с ръмжене.

— По-добре да се връщаме — предложи Юлиан с треперещ глас.

— Как ли пък не! — възпротиви се Ким.

В този момент някой се хвърли към нея откъм тъмния вход на една къща. Сграбчи я с неимоверно силните си ръце и я притисна към стената.

Ким пронизително изкрещя, но в този момент едра ръка запуши устата й.

С разширени от ужас очи тя видя, че нападателят й бе мъжът с белега.

Леон и Юлиан й се притекоха на помощ, но мъжът ги блъсна и те полетяха към земята.

След това мъжът приближи обезобразеното си лице до това на момичето:

— Мислиш ли, че не съм забелязал как се мъкнете по петите ми? — каза той с тих, заплашителен глас. В очите му блестеше опасно пламъче.

Ужасена, Ким поклати глава. Погледна крадешком встрани и видя, че приятелите й се бяха изправили. Видя също, че Кия се бе приготвила за скок.

Мъжът внезапно се изправи — острите нокти на съскащата котка се бяха забили в широкия му врат. Той посегна към котката и пусна Ким, която мигновено си плю на петите.

Само след няколко крачки обаче Ким разбра, че уличката, по която тича, е задънена. Бяха попаднали в капан!

Ким завика за помощ колкото й глас държи, Леон и Юлиан се присъединиха към нея, Кия все още бе вкопчена във врата на мъжа, а той се извиваше в някакъв странен танц, опитвайки се да се отърве от котката.

Някакъв прозорец се отвори и от него се разнесоха викове. Някой се опитваше да извика стражите.

Кия най-после остави мъжа на мира и с големи скокове хукна към Ким, Леон и Юлиан.

Белязаният изтри кръвта от шията си. След това се надвеси със стиснати юмруци над приятелите:

— Свършено е с вас! — изрева той. — Тази вечер ще е последната в живота ви!

Изплашени, приятелите заотстъпваха назад. Ким добре разбираше, че няма как да му се изплъзнат.

Точно в този момент до ушите й достигна кратка команда. В уличката се втурна отряд войници. Носеха факли и бяха въоръжени с копия.

Мъжът понечи да избяга, но Ким му подложи крак и той се стовари на земята. Преди да бе успял да стане, войниците дотичаха и го обградиха.

— Какво става тук? — извика дрезгав глас.

Ким направи крачка напред и разпозна командира на отряда, който ги бе арестувал, малко след пристигането им в Ахетатон.

— Какво, пак ли вие? — изненада се той.

— Да — отвърна Ким, надмогвайки страха си. — А това е атентаторът!

— Какво, какво? — изплъзна се от устата на командира на отряда.

— Той е, разпознахме го.

Командирът засия.

— Много добре! Ехнатон ще остане доволен! Това задържане ще ми донесе повишение. Какъв късмет, че отрядът ми бе наблизо и чухме виковете за помощ. — И той внимателно попипа голата си глава, все едно че бе рохко яйце. — А и ще ми гарантира, че хубавата ми глава ще си остане на мястото.

Хубава ли, помисли си Ким. Е, за вкусовете няма да спорим…

Сега командирът на отряда вдигна факлата по-високо и разгледа мъжа.

— Не мога да повярвам на очите си! — извика той.

— Познавате ли този тип? — попита Ким.

— Разбира се — отвърна командирът на отряда. — Кой не го познава. Това е Паренеферу, беше първожрец на бога Амон в Тива.

— Ти го казваш — отвърна атентаторът. — Могъществото ми е несломимо.

— Ще видим това.

— Да, ще видиш, нищожество такова! И ще съжаляваш, в името на Амон Ра, че изобщо си се родил.

Амон Ра ли? Но нали този бог е забранен, помисли си Ким.

— Добре ли чух… — започна Ким, но командирът на отряда й заповяда да замълчи.

Той насочи върха на копието си към сърцето на атентатора.

— Надценяваш се твърде много. Държа те в ръцете си!

— Но не за дълго — отвърна атентаторът и се изплю в краката му. След това се изсмя гръмко.

— Отведете го! — заповяда командирът и се погрижи войниците му да завържат ръцете на Паренеферу. След това се обърна към приятелите: — Вие също ще дойдете в палата. Необходими сте ни като свидетели.

Четвърт час по-късно приятелите и командирът на отряда отново стояха пред фараона, Нефертити и Тий. Паренеферу остана пред вратата, където няколко войници го пазеха.

Този път не бяха в тронната зала, а в една от многото други зали на палата. Светлосините стени бяха покрити с изображения на риби, на ловни и земеделски сцени край Нил, както и на кораби.

Ехнатон и Нефертити се бяха излегнали върху кушетки, които наподобяваха огромни водни лилии.

Зад кушетките имаше растения с листа във всички нюанси на зеленото.

По всичко изглеждаше, че царската двойка точно бе привършила вечерята си. Слугите изнасяха навън това, което бе останало от разкошните блюда. В дъното на залата се бяха настанили музиканти с флейти, барабани, кречетала от слонова кост и арфи. Няколко танцьорки чакаха реда си.

— Божествени фараоне, водя мъжа, посегнал на живота ви — каза командирът на отряда с нисък поклон.

Ехнатон се надигна.

— Въведете го!

Командирът направи знак и войниците въведоха първожреца.

Ким внимателно наблюдаваше Ехнатон. Лицето му внезапно пребледня, когато видя пред себе си атентатора.

— Добре ли виждат очите ми? — изрече той.

— Да, аз съм, главният жрец на Амон — язвително отвърна мъжът.

Ким си помисли, че сигурно е от жреците на Амон Ра, лишени от власт по нареждане на Ехнатон и Нефертити.

— Мислех, че си мъртъв — дрезгаво рече Ехнатон.

— Много хора си мислят така. И в това е шансът ми — засмя се Паренеферу.

Ядосан, фараонът погледна към Нефертити.

— Вероятно е успял да избегне по някакъв начин арестите.

В този момент се обади Тий.

— Не всички жреци попаднаха в затвора, някои успяха да избягат.

Фараонът кимна мрачно.

— Така трябва да е станало. Успял си да се изплъзнеш по някакъв начин.

— Да, а успях да нанеса и удара си — заяви доволно мъжът. — За съжаление, тези дребосъци ми попречиха — и той отправи към приятелите пълен с омраза поглед.

— О, да, тези деца и тяхната котка са невероятно умни! — обади се Нефертити и децата се почувстваха много поласкани.

— Значи ти си убиецът на Мериере? — остро попита фараонът.

— Да, така е — без заобикалки отвърна Паренеферу и лицето му се изкриви в усмивка, докато измерваше с поглед Нефертити и Ехнатон. — Мериере бе една от машите ви. Той продаде истинската вяра. Добре знаете, че и той бе един от жреците на Амон Ра, но се отрече от вярата си, за да не загуби службата си. Затова не се присъедини към бунта ни. Той беше предател и трябваше да умре!

Ким се обърка. Жрецът ни най-малко не се опитваше да прикрие деянието си, въпреки че знаеше, че ще плати за това с живота си.

— Ще се постарая да нямаш повече поводи да се перчиш с деянията си — оповести Ехнатон. — Никога повече, чуваш ли? Никога повече!

В отговор се разнесе зловещ смях.

— Накарайте го да млъкне! — извика Тий.

Командирът на отряда се погрижи да запушат устата на първожреца и да го отведат. Когато стигна до вратата, мъжът се обърна и Ким видя очите му. В тях гореше опасно пламъче. Полазиха я тръпки.

[1] Алабастър — минерал, разновидност на гипса, с характерен млечнобял, понякога розов цвят, или прозрачен. Лесно се обработва и се използва за направата на съдове за благовония, лампи и други. — Б.пр. ↑

[2] Талисман — според суеверните представи — малък предмет с магическа сила, който предпазва от нещастия и носи успехи на притежателя му. — Б.пр. ↑

НАРАНЕНОТО СЪРЦЕ

Приятелите прекараха нощта в стаичката, която им бе обещана. Тя беше съвсем мъничка и цялата боядисана в бяло. Мебелировката се състоеше от три дебели тръстикови рогозки и малка масичка, върху която имаше кана с вода.

На следващия ден отново им възложиха да трошат камъни. За щастие, работниците бяха опънали платно над част от двора, което поне малко ги пазеше от безмилостните лъчи на слънцето.

Работата бе изключително монотонна. Освен това трябваше много да внимават някоя частица да не попадне в очите им. Съвсем не бе за учудване, че не след дълго тримата вече си мечтаеха за обедна почивка.

Тутмос се появи два пъти. Първия път, за да поговори с един от гипсаджиите, втория — за да хвърли поглед на работата на приятелите. Скулпторът се наведе над Леон и започна да го наблюдава. Момчето мразеше да го наблюдават така, беше му се случвало в училище, в родния Зибентан. Най-неприятно му бе, когато правеха контролно и учителят се разхождаше между чиновете и надзърташе над раменете на учениците. Върхът беше, когато този учител си позволяваше коментари във вид на въздишки. Тогава му идваше да зареже всичко.

А сега главният скулптор наблюдаваше работата му. Това му се стори двойно по-неприятно, нали все пак той и приятелите му имаха намерение да го държат под око, а не обратното. Затова почувства огромно облекчение, когато скулпторът най-после се обърна, без да отрони дума, и изчезна в ателието си.

Леон продължи с трошенето на камъни. Съмняваше се, че Тутмос или Нефертити имат пръст в атентата срещу Ехнатон. Извършителят по всяка вероятност бе побърканият Паренеферу. Но един вътрешен глас му казваше, че е още рано да смята случая за приключен.

Леон продължи да размишлява по въпроса. Внезапно се сети нещо — възможно бе Паренеферу да е действал по поръчение на Тутмос, а религиозният мотив да е само прикритие…

Обядът този път не беше риба, а сочно пилешко с хляб.

Леон забеляза, че Ким се зарадва на промяната в менюто. Храната бе проста, но вкусна и той с наслада омете порцията си.

Когато приключи с обяда, тихо каза на приятелите си:

— Любопитен съм да разбера как е реагирал Тутмос, когато е разбрал за залавянето на Паренеферу.

— Аз също — отвърна Юлиан. — Много вероятно е обаче все още да не е разбрал! Едва ли някой му е докладвал, пък и защо да го прави.

— Имаш право. Но нали Нефертити каза, че ще дойде в ателието утре по същото време, за да види как напредва работата по бюста й? Така че Тутмос ще научи най-късно днес — каза Леон. — Бих искал да съм там.

— Най-вероятно отново ще ни отпрати — подхвърли Ким.

— Със сигурност — отвърна Леон. — Но нали Юлиан откри удобно място за подслушване. Днес аз ще се скрия там, ако нямате нищо против.

— Така те искам — отвърна Ким и го потупа приятелски по гърба.

Когато мракът се спусна, кожата на ръцете на Леон бе станала грапава от трошенето на камъните. Той чу смях и вдигна глава. Мъжете, които обслужваха мелницата, освободиха воловете от яремите им и ги отведоха в обора. Останалите работници също привършваха работата си. Сърцето на Леон заби бързо-бързо. По всичко изглеждаше, че работният ден е приключил, а това означаваше, че царицата ще да дойде съвсем скоро.

— Хей, вие там, можете да си тръгвате! — извика им един от мъжете.

— Добре, свършваме ей сега! — отвърна Леон.

— Не се престаравайте! — извика мъжът. — Никой няма да ви каже благодаря за това!

Леон кимна и видя как мъжете си тръгнаха. Някои се запътиха към жилищата си, а други — към улицата.

Приятелите останаха сами в двора, както и предишната вечер. Тутмос не се бе мяркал наоколо. По всяка вероятност още работеше в ателието си.

— Отивам да видя какво става — каза Леон. — Тук няма как да разберем кога ще се появи Нефертити.

— И внимавай да не те видят! — предупреди го Юлиан.

Леон махна с ръка.

— Не се притеснявайте, ще внимавам!

След това влезе в коридора към ателието. Едва изминал няколко метра, чу разгневен глас, който се приближаваше.

Ама че лош късмет, помисли си момчето и се скри зад една от високите амфори. До завесата, отделяща работилницата от коридора, оставаха около десетина метра.

Мъжкият глас не спираше да нарежда и Леон предположи, че е на слугата, който ги въведе в къщата на скулптора.

След това се чу втори глас и момчето мигновено го разпозна. Нямаше съмнение, че е на Нефертити.

Мъжкият глас се отдалечи. Слугата очевидно бе толкова развълнуван, че продължаваше да си говори сам.

Момчето почака още една минута, после надникна иззад амфората.

Коридорът беше празен!

Леон се прокрадна към завесата и направи това, което предишния ден бе направил и Юлиан. Наостри уши.

Както можеше да се очаква, Нефертити и Тутмос говореха за жреца на Амон.

— Паренеферу ли? Да, познавам го — точно в този момент каза скулпторът, а след това се поправи: — Не лично, разбира се. Предполагам, че още много хора, имащи достъп до двореца или до храмовете, са го познавали.

Разнесе се лек смях, след това царицата отвърна:

— Ти също си чест гост както в двора, така и в храмовете…

— И какво от това? — избухна скулпторът. — Това още не значи, че познавам всички важни личности.

Леон сбърчи чело. Тутмос реагира твърде бурно на забележката на гостенката си.

— Паренеферу беше важна личност — поправи го Нефертити. — Днес е само заслепен от омраза престъпник. Той вече е само история, а опасността отмина. Или не съм права?

Още една двусмислена забележка, помисли си Леон.

— Да, така е! — побърза да се съгласи скулпторът.

— Добре, а сега искам да видя бюста. Винаги го криеш зад това ужасно покривало.

— Ще ти го покажа. Днес целия ден работих по него. Изрисувах лицето, короната и шията. Почти са готови. Моделирах и дясното око. Все още обаче не е напълно завършено.

— Искам да го видя! — настоя царицата.

Леон дочу някакво шумолене, след това изумен възглас.

— О, тези цветове!

— Не ти ли харесват?

Настана напрегната тишина.

— Ами — отвърна Нефертити, — ще трябва да излъжа, ако кажа, че…

— Че какво?

— Всъщност не ми харесват — без заобикалки изрече царицата.

— Но… но…

— Никакво но, твърде тъмни са!

— Не е така! — извика скулпторът. — Ето виж сега, тук има повече светлина…

— Не харесвам и челото. То е толкова… — Царицата не можеше да намери точните думи. — … високо.

— Високо ли? — разгорещи се Тутмос.

Олеле, помисли си Леон. Тутмос със сигурност се е почувствал засегнат.

— Търсиш причина да ме уязвиш. Забелязах го още вчера! — извика Тутмос.

— Не говори глупости!

— Глупости, така значи! Бюстът е съвършен, по дяволите, а ти се опитваш да му намериш някакъв недостатък! Ами че ти не разбираш нищо от изкуство!

— А ти се държиш безобразно! — гневно извика Нефертити. — Не забравяй къде ти е мястото! Ще преработиш бюста, както ти кажа, в противен случай ще се погрижа да напуснеш града.

— Значи искаш да ме изгониш? А аз винаги съм си мислел, че ме…

— Не, не е вярно, никога не съм го казвала. Въобразил си си. Не си прави напразни илюзии. По-добре си свърши работата! — хладно отсече царицата. — Утре вечер ще дойда отново и дотогава да си преработил бюста, в името на Атон! По-светли тонове и по-ниско чело.

Леон бързо притича зад амфората. Тъкмо навреме, защото в този момент Нефертити излезе от ателието и повика телохранителите си.

С разтуптяно сърце Леон изчака царицата да си тръгне. Тъкмо се канеше да се отдалечи, когато от ателието се разнесе вик, който смрази кръвта му.

Леон се поколеба за момент. Не знаеше какво да прави — дали да изтича при приятелите си, или да види какво става в ателието?

Реши все пак да отиде в ателието.

Скулпторът бе застанал пред бюста. Обърна глава и впери поглед в Леон. Очите му бяха кървясали.

— Не… нещо не е наред ли? Искам да кажа… — запелтечи Леон. — Чух вика ви и исках само да видя, дали…

— … дали всичко е наред ли? — изригна Тутмос. — Нищо не е наред! Нефертити беше тук преди малко и не хареса бюста. А той е великолепен!

— Да, така е — съгласи се Леон.

— Но божествената царица отхвърли работата ми! — крещеше скулпторът. — Отхвърли и мен! По-добре да бях мъртъв!

Леон отстъпи крачка назад. В очите на мъжа се бе затаило нещо обезпокоително.

— Ела тук и ми помогни да направя това, което трябва да направя!

Леон преглътна. Какво ли е намислил Тутмос?

Скулпторът измъчено се засмя:

— Не се страхувай, няма да си причиня нищо лошо, не и сега. — Погледът му се закова върху прекрасния бюст. — Но ще унищожа това нещо, ще го строша още тази минута!

— Не, не го правете! — извика Леон. — Това е изключително произведение на изкуството!

Но Тутмос вече бе грабнал бюста и го бе вдигнал над главата си.

Леон затвори очи, за да не види как бюстът ще се разбие на пода.

Но, слава богу, не последва нищо. Момчето предпазливо отвори очи. Скулпторът бе върнал бюста на мястото му и го съзерцаваше.

— Имам по-добра идея — измърмори той и Леон си отдъхна. — Ще го завърша, както аз искам — изсмя се някак странно Тутмос и Леон се запита дали все още е с всичкия си.

— Ще го завърша, но няма да инкрустирам лявото око. Така това красиво лице ще бъде обезобразено — изсъска той. — И всеки, който види бюста с липсващото око, ще си помисли, че Нефертити е била ужасна!

Леон зяпна. Очевидно скулпторът искаше да отмъсти на Нефертити, защото бе отхвърлила любовта му и защото не бе оценила изкуството му!

— А сега си върви, ще се справя и сам — извика той на Леон.

Момчето изскочи от ателието и се втурна по коридора. Трябваше час по-скоро да разкаже на Ким и Юлиан за случилото се. Бяха разгадали първата загадка. Току-що бе успял да разбере защо лявото око на бюста липсва.

НАХОДКАТА

Юлиан и Ким бяха много изненадани, когато чуха разказа на Леон. Тутмос се бе почувствал отхвърлен и като творец, и като влюбен мъж — това бе отговорът на загадката!

Тримата седяха край запалена факла в едно ъгълче на вътрешния двор и размишляваха какво да предприемат от тук нататък. На няколко метра от тях двама от работниците на Тутмос играеха игра, напомняща табла. С шеметна бързина те местеха пуловете насам-натам. Приятелите бяха виждали вече тази игра, когато разнищваха загадката около смъртта на Тутанкамон.

Кия подскачаше край децата и се опитваше, или поне така си мислеше Юлиан, да ги склони да поиграят футбол. Само че приятелите сега имаха друга работа — да измислят какво да правят от тук нататък.

— Всъщност — тихо каза Ким — можем да се върнем вкъщи. Разрешихме загадката.

Чу се ядосано мяукане и Юлиан си помисли дали Кия не изразява така недоволството си от забележката на Ким. Но това не бе възможно…

— Кия май не е съгласна с теб — каза Леон и се засмя.

— Ами да, Египет е родината й — отвърна Ким. — И тя си я обича.

Юлиан се почеса по главата.

— Не мислите ли, че има и друга причина да останем тук…

Ким и Леон го погледнаха с любопитство.

— Спомняте ли си за сигналите, които видя Леон, преди Нефертити и Ехнатон да се появят на прозореца пред народа — продължи замислено Юлиан.

— Да — отвърна Ким. — И какво?

— Извършителите са най-малко двама — предположи Юлиан. — Или дори повече. Но само един от тях е в затвора: Паренеферу!

Момичето кимна.

— Имаш право. Докато другият или другите са на свобода, опасността не е отминала. Не бях помислила за това.

— Значи смяташ, че трябва да продължим с разследването, така ли? — попита Леон.

— Точно така. Освен това ме интересува как ще реагира Нефертити, когато види готовия бюст. И трето…

Юлиан не можа да довърши, защото някакъв дебел мъж се втурна в двора. Юлиан разпозна в него един от помощниците на Тутмос.

— Чухте ли вече новината? — извика той, останал без дъх, към двамата играчи.

— Откъде да я чуем? — изръмжа единият от тях, стискайки един от пуловете в ръка.

— Сигурно нямаш търпение да ни я кажеш — обърна се към дебелия вторият играч.

Дебелият си пое въздух, застанал между двамата седнали играчи.

— Той… е… избягал! — изрече най-после, като дишаше тежко.

Юлиан наостри уши — кого ли има предвид? Може би Паренеферу?

— Кой е избягал? — попита единият от играчите.

— Ами онзи тип, който се опита да убие фараона!

Юлиан хлъцна. Значи дебелият наистина говореше за ужасния жрец на Амон Ра!

— Само това липсваше — каза в този момент единият от играчите. — Как ли е успял? Винаги съм си мислел, че никой не може да се измъкне от тъмницата. Или поне не жив.

Дебелият сви рамене.

— Нямам представа — отвърна той. След това на тлъстото му лице заигра усмивка: — Само че негодникът не е успял да стигне далеч…

— Така ли? И какво се е случило?

„Казвай най-после!“, помисли си и Леон. Тримата с Ким и Юлиан си размениха погледи, изпълнени с очакване.

— Спипали са го по време на бягството! — съобщи им дебелият.

— Какъв късмет, в името на Атон! — извика вторият играч.

— Бил е убит, докато се е опитвал да открадне един кон. По всяка вероятност е искал да избяга с него. Чух го в една кръчма на пристанището — продължи дебелият.

Играчът, който бе на ход, премести пула си.

— Най-после ще имаме спокойствие — каза той.

Едва ли, помисли си Юлиан, не вярвам. След това послуша още известно време дебелия. Но той не каза нищо друго интересно.

Късно вечерта приятелите се върнаха в скромната си стаичка.

Легнал върху тръстиковата рогозка, Юлиан не можа да заспи. Ким и Леон бяха потънали в дълбок сън. В съзнанието му за пореден път изплува реакцията на Нефертити, когато видя незавършения бюст. Щеше ли Тутмос да завърши творбата си? Все още не бе изпълнил поръчката, така че бе на служба при царицата!

Кия се намести до момчето и започна да мърка. Юлиан я погали под брадичката и тя замърка още по-силно. Сгушен до нея, той най-после успя да заспи.

Но сънят му не продължи дълго. Малко след това Кия започна да го буди с присъщата си упоритост.

— О, не — измърмори момчето в просъница. — Още е тъмно, не е време за ставане.

Но Кия ни най-малко не се интересуваше от това. Тя не спря да го побутва с лапичката си, докато той не се събуди.

— Какво има? — сънено попита момчето.

Котката измяука тихо и се плъзна към вратата.

Юлиан въздъхна. Дали Кия не искаше да излезе навън, за да се поразходи или да отиде на лов за мишки?

Той се надигна и я пусна да излезе навън. Но когато понечи да се обърне и да се върне в леглото, котката отново измяука — настойчиво и очаквателно.

Сега вече Юлиан се събуди напълно. Кия нямаше намерение да ходи на лов, искаше той да я последва. Умната котка щеше да му покаже нещо!

Той се поколеба за секунда. Дали да не събуди Ким и Леон?

Кия не му даде възможност, защото се втурна към вътрешния двор.

Юлиан я последва и се озова почти до камарата с камъни, където той и приятелите му щяха да се трудят с настъпването на зората.

— Не бързай толкова — тихо извика момчето на котката и видя как тя се шмугна в коридора към ателието на скулптора.

При бюста ли ме води, помисли си Юлиан, когато влезе в коридора.

Коридорът бе пуст.

— Кия? — прошепна момчето.

Разнесе се мяукане, но откъде?

Момчето наостри уши и отвори широко очи. В коридора бе тъмно. Успя да долови обаче как нещо се размърда в самия му край.

Това трябва да е Кия! Момчето продължи да се придвижва опипом напред. Ето че мина покрай завесата, висяща пред входа на ателието.

Значи целта на котката не бе ателието. Но какво тогава?

Юлиан продължи напред и стигна до част от къщата, в която не бе влизал досега.

Коридорът минаваше покрай помещение, чиято врата бе отворена. Миришеше на дим, лук и бира и момчето се досети, че това е кухнята.

Само че и това не бе целта на Кия. Котката го поведе по друг коридор, свършващ пред една затворена врата.

Ами сега, помисли си Юлиан. Предположи, че се намира пред една от стаите, в които живее скулпторът.

Кия започна да драска с лапичка по вратата. По всяка вероятност искаше да влезе точно тук.

Сърцето на момчето заби бързо. Имаше силно развита фантазия и живо си представи как вратата пред него се отваря и в рамката й застава разяреният скулптор.

Но това, слава богу, не стана.

Юлиан въпросително погледна към среднощната си спътничка.

Разнесе се нетърпеливо мяукане, след това котката се обърна и Юлиан започна да се пита каква все пак бе целта на разходката им.

Кия обаче нямаше намерение да напуска коридора. Тя отстъпи половин метър назад, а след това скочи върху дръжката на вратата.

Вратата се отвори.

Юлиан преглътна и отстъпи назад, а котката изчезна в тъмното помещение.

Момчето почака няколко секунди, преди да се престраши да я последва. Тази стая бе с много тесни прозорци, но вътре все пак се прокрадваше слаба лунна светлина. Юлиан различи неясните контури на едно легло, няколко ракли, ниска масичка и два стола.

Той прикова поглед към леглото. Спеше ли там някой? Дали Тутмос няма да се събуди и да обезумее от ярост?

Юлиан затаи дъх. Очите му постепенно привикнаха към слабата светлина. Той се взря нататък.

В леглото нямаше никого! Както и в стаята. Скулпторът вероятно бе излязъл да се види с приятели и да се поразвлече. Или бе отишъл в някоя кръчма на пристанището да удави любовната си мъка.

Защо тогава го бе довела тук котката?

— Ела, Кия, да се махаме оттук! — прошепна Юлиан, който се страхуваше, че Тутмос може да се появи всеки момент и да го помисли за крадец.

В отговор чу недоволно мяукане. Котката се покатери върху леглото и после скочи върху капака на една ракла. Извади нокти и задраска по дървото.

Юлиан разбра какво иска да му каже умното животно. Трябва да погледне в раклата! С разтреперани ръце той вдигна капака.

Доколкото можеше да види на слабата лунна светлина, в раклата имаше сгънати чисти дрехи.

Изненадан, Юлиан бръкна в нея.

Страхотно, няма що, помисли си момчето. Ровя се в партакешите на Тутмос!

Усети мекотата на някакъв плат, след това здравия шев на дрехата и най-после… но какво е това?

Пръстите му напипаха нещо твърдо.

Катарамата на колан ли е, помисли си той за момент. Не, не, трябва да е нещо друго. Египтяните от това време не носеха нито панталони, нито палта…

Юлиан бавно издърпа предмета изпод дрехите. При това не можа да не забележи колко нервна е Кия.

Сега вече плячката бе в ръцете му. Някаква фигурка. Когато тръгна към прозореца, където имаше повече светлина, почти се досещаше какво е открил.

Кия скачаше в краката му, докато той разглеждаше находката си. Държеше изящна фигурка с висока корона на главата и жезъл в дясната ръка.

Амон Ра, забраненият бог! Бяха намерили подобна фигурка и у атентатора! Ето защо го бе довела тук Кия…

Мислите се стрелкаха в главата му. Беше ли скулпторът последовател на низвергнатия бог? Може би и той принадлежеше към групата на атентаторите? Беше ли съучастник на Паренеферу?

В такъв случай имаше дори два мотива да убие Ехнатон: религията и любовта към Нефертити.

Фигурката изгаряше ръката му и момчето побърза да я върне на мястото й.

След това затвори капака на раклата и двамата с Кия излязоха от стаята.

СКОРПИОНЪТ

На следващия ден, още предобед, беше толкова горещо, че Атон сякаш бе забравил за съществуването на своя град. Както обикновено, приятелите трошаха камъни. Ким бе сложила на челото и върху раменете си кърпа, намокрена в студена вода, и като Леон и Юлиан размахваше чука.

Докато работеше, тя не спираше да мисли за това, което Юлиан им разказа още през нощта.

Тутмос, оказва се, бе последовател на Амон Ра. Той нямаше как да не знае, че това застрашава живота му. Въпреки това обаче държеше фигурката у дома. Твърде рисковано… Дали Нефертити знае за това?

Капки пот започнаха да се стичат от челото към носа й. Ким се изправи, за да отиде до коритото, в което се събираше вода, довеждана по канал от Нил. Искаше да пие и да донесе вода на приятелите си. Когато потопи дървената кофа в коритото, чу силни нервни гласове, които идваха от ателието.

Момичето остави кофата и влезе в къщата.

Насреща й се зададе някакъв слуга, който ръкомахаше изплашено:

— Височайше посещение! — извика той. — Дошли са Ехнатон и майка му. Искат да посетят ателието и да видят как върви работата по бюстовете им.

— Да посетят ателието ли?

— Оказват ни голяма чест, дребосъко!

— Как ме нарече?

— Добре, добре, нямаме време да се обясняваме сега — отвърна слугата. — Предай новината на останалите. Да се държат по подобаващ начин и да не мързелуват!

— Тук никой не мързелува — не се сдържа да не отбележи Ким и се втурна обратно към двора, за да извести останалите за пристигането на фараона и майка му.

Не бяха изминали и две минути, когато високопоставените гости, съпровождани от Тутмос, влязоха в двора. Всички паднаха на колене пред фараона и майка му.

Скулпторът обясняваше нещо на фараона. След това тръгнаха към къщата.

— Елате, момчета — прошепна Ким на Леон и Юлиан и също се запъти към къщата.

Никой не ги спря, когато влязоха в ателието заедно с гостите и скулптора.

— А, ето ви и вас — рече Тутмос, когато ги видя. — Трябва ми още малко гипс!

Приятелите се втурнаха да изпълнят поръчката му. Когато се върнаха с гипса, завариха Ехнатон и Тий, застанали пред бюста на Нефертити.

— Къде е едното око? — попита фараонът.

Скулпторът си пое дълбоко въздух, но не каза нищо.

Ядосан, Ехнатон повтори въпроса си.

— Ами… — не бързаше да отговори скулпторът. — Има само едно око…

— Не го казваш сериозно, нали! — извика фараонът. — Какво означава тази небрежност? Да не би да се опитваш да я загрозиш така?

Ким тихо сложи кофата с гипс на пода. По всичко изглеждаше, че никой не се притесняваше от присъствието им. Това я зарадва, защото искаше да разбере какво ще отговори скулпторът.

— Не е небрежност. Направено е с умисъл!

— Какво си позволяваш, нищожество такова? — изкрещя Ехнатон. — Ще те отстраня от длъжност и ще заповядам публично да те бичуват!

Скулпторът се отпусна на колене и се поклони толкова ниско на фараона, че челото му докосна пода.

— Все ми е едно — изхлипа той. — Това е нищо в сравнение с болката, която Нефертити ми причини.

— Какво искаш да кажеш? — малко по-меко попита Ехнатон.

Ким прехапа долната си устна — какво му става на Тутмос, да не е откачил?

— Аз… аз я обичам — промълви той.

Неочаквано за Ким Ехнатон се засмя.

— Всички я обичат! — извика той. — Целият народ!

— Но аз я обичам по различен начин, обичам я, както мъж може да обича жена. И тя ме обича.

Фараонът и майка му го гледаха смаяно.

Ким не знаеше какво да мисли. Защо лъже Тутмос? Нали Нефертити ясно и недвусмислено му бе заявила, че не трябва да си прави илюзии. Дали скулпторът не се опитва да си придаде важност? Или наистина му е все едно, нали и без това не иска да живее…

— Какво каза? — попита фараонът и в гласа му се долавяше заплаха.

Тутмос простена:

— Да, аз я обичам. Нефертити също ме обича. Но снощи ме отблъсна…

Скулпторът се надигна. Лицето му, покрито със сълзи, придоби сурово изражение.

— Затова обезобразих лицето й на бюста. Освен това…

— Достатъчно, в името на Атон! — отекна гласът на Ехнатон.

След това фараонът започна да ругае като обезумял. Но гневът му бе насочен не към скулптора, както очакваше Ким, а към Нефертити. По всичко изглежда, че бе повярвал на историята, която Тутмос си съчини. Бе ослепял от ревност.

— Не мога да повярвам! — беснееше той. — Тя злоупотреби с доверието ми!

Тий сложи ръка на рамото му.

— Успокой се. Можеш да имаш всяка красива жена на света. Ти си фараон. Всяка жена копнее да е на твоите услуги.

Но това ни най-малко не успокои Ехнатон.

— Нефертити не е коя да е жена, тя е най-красивата от всички!

— Щом мислиш така — отвърна майка му. — Но какво ще правиш? Ще я изгониш от двореца ли?

— Не знам — отвърна Ехнатон. — Трябва да го обмисля. След малко ще има аудиенция. Нефертити също ще присъства както обикновено. Така че ще видим. А сега ни покажи нашите бюстове, Тутмос. Много се надявам да не им липсва нос или някое око!

Като по предварително зададен сигнал, приятелите се изнизаха в коридора.

— Каква побъркана история — тихо възкликна Ким.

— Не беше много трудно да бъде разклатено доверието на Ехнатон към Нефертити — забеляза Юлиан. — Колко тъжно.

Те излязоха в двора, където мъжете продължаваха работата си, както и преди.

Приятелите с въздишка се наведоха над камъните.

Само след минута обаче Ким остави чука си настрана.

— Какво ще кажете да отидем на аудиенцията по време на обедната почивка? Всеки има право да е там, нали? — каза тя.

— Нищо не ни пречи да се опитаме да влезем — отвърна Леон. — Но какво очакваш да стане?

— Ще се опитам да говоря с Нефертити — каза Ким. — Намирам за несправедливо, че Ехнатон я подозира и че смята, че е имала връзка с Тутмос. Може дори да я изгонят от двореца! А ние знаем, че Тутмос излъга. Вероятно, за да й отмъсти. Трябва да предотвратим това!

Леон подръпна крайчето на ухото си. След това енергично кимна.

— Абсолютно си права!

Така че те пропуснаха обяда си и се втурнаха към палата.

— За аудиенцията ли сте? — мрачно ги попита един от стражите пред входа. — Много сте подранили. Елате по-късно!

Ким се чудеше какво да правят. Търпението не бе сред най-силните й черти.

— Трябва да се видим с Нефертити!

Войникът изви очи.

— Всички така казват.

— Имаме да й казваме нещо важно — не се предаде момичето. — Изпраща ни Тутмос, главният скулптор. Ние сме от помагачите му.

Войникът се поколеба за кратко, но ги пусна в палата. Съпроводени от други двама стражи, приятелите стигнаха до вратата на тронната зала.

— Почакайте тук! — разпореди им единият страж и изчезна в една от съседните стаи.

Появи се отново след минута и ги въведе в стаята.

Нефертити бе седнала на един стол. Няколко слугини се суетяха край роклята й — семпла, снежнобяла, извезана със златни конци. На шията си носеше диск от чисто злато с изображението на Атон, а върху сандалите й блестяха скъпоценни камъни.

Още не бяха сложили перуката й и приятелите видяха, че катраненочерната й коса е късо подстригана. Ким намираше за много практично това, че тя можеше да сменя прическите си бързо и лесно.

— А, това сте вие! — поздрави ги царицата, а те й се поклониха дълбоко. — Погледнете ме, не обичам, когато пълзят пред мен — рече с усмивка Нефертити.

Приятелите с удоволствие се подчиниха. Кия изтича при царицата и скочи в скута й.

— Кия, ела тук! — извика Ким.

— Остави я — меко каза Нефертити. — Защо сте дошли? Чух, че ми носите съобщение от Тутмос. Да не би да е завършил бюста ми?

— Ами… не е това — заекна Ким. — Идваме по съвсем друга причина.

Царицата вдигна нагоре изящно извитите си черни вежди и развеселено махна с ръка.

— Така ли?

— Става въпрос за… един слух… — каза Ким. — За един доста неприятен слух.

След това обясни какво има предвид.

Когато момичето свърши, царицата звънко се разсмя.

— Каква долна история! Какво си въобразява този Тутмос? Ще трябва да му поискам обяснение и най-вероятно ще го изгоня. Най-добре ще е обаче изобщо да не му обръщам внимание. Ще видим. Не се безпокойте за Ехнатон. Ще говоря с него след аудиенцията. Във всеки случай съм ви благодарна, че дойдохте.

Приятелите се спогледаха с облекчение.

Една от слугините донесе огледало[1] и го обърна към царицата. Тя кимна одобрително.

— Много добре!

В този момент се разнесоха детски викове и Нефертити се обърна. Четири момиченца, Ким предположи, че са на възраст между две и шест години, се втурнаха в стаята. Съпровождаха ги две слугини.

— Дъщерите ми Меритатон, Макетатон, Анхсенпаатон и Нефернеферура — гордо ги представи царицата.

Децата се скупчиха около нея и поискаха тя да дойде заедно с тях в близкия парк.

— По-късно — отвърна Нефертити и отново се засмя. — Трябва да поуправлявам малко…

Протестирайки, децата продължиха нататък, водени от слугините.

— Хм — промълви царицата, хвърляйки изпитателен поглед към огледалото. — Остава само перуката. Къде се е дянал този Рамос?

— Слугата по перуките ли?

— Точно той. Извикай го!

— Имате слуга специално за перуките? — попита Ким, когато слугинята излезе.

— Разбира се — отвърна Нефертити. — Имам шестстотин слуги и слугини. На някои от тях знам имената, като на Рамос например. Той отговаря за това да ми слага перуките. Изработил я е, разбира се, друг слуга. Специалист по изработването на перуки. Перуката, която избрах за днешния ден, е много специална. Направена е от сто хиляди сплетени и залепени с пчелен восък косъма.

Ким бе изумена. Какво невероятно разточителство!

— Идвам! — разнесе се глас и се появи закръглен мъж с възглавничка, върху която бе положена великолепната перука. — Извинете ме, божествена царице, но един кичур се бе разхлабил — раболепно занарежда той. — Позволих си да го закрепя собственоръчно, защото перукерът Хея го нямаше никакъв, така че аз…

Царицата му махна нетърпеливо с ръка.

— Стига приказки, няма време! Залавяй се за работа, Рамос!

— Ей, сега! — припряно отвърна слугата.

В този момент Кия, която все още седеше в скута на Нефертити, започна да проявява признаци на нервност. Тя вдигна глава и изсъска срещу Рамос.

— Ти си една ужасно невъзпитана котана — превзето започна да нарежда слугата и фалшиво се засмя.

— Тя е котка — поправи го Ким, която мразеше някой да говори така за Кия. — И изобщо не е невъзпитана.

Рамос пусна край ушите си тази забележка, което още повече ядоса Ким.

Слугата застана зад царицата и сложи възглавничката върху една помощна масичка.

Кия скочи от скута на Нефертити. Козината й бе настръхнала и тя отново изсъска.

Какво й става, зачуди се Ким. Дали не е усетила някаква заплаха?

Ядът й се изпари също така бързо, както се бе появил. Вместо това усети как нервността на котката обхвана и нея. Погледът й се плъзна наоколо. Възможно ли е наоколо да дебне някой неприятел?

С бързо движение Рамос взе великолепната перука от възглавничката и също така бързо я постави върху главата на царицата. След това отстъпи крачка назад. Ким видя, че устните му трепереха. Очите му бяха вперени в гърба на Нефертити.

Ким стана още по нервна. Нещо не беше както трябва.

Кия отново скочи в скута на царицата и се опита да дръпне с лапа една от къдриците на перуката.

Нефертити се засмя.

— Не, не, не си играй с това! — опита се тя да я спре.

Рамос отстъпи още една крачка назад.

Странното поведение на котката, перуката, слугата… внезапно Ким бе обзета от ужасно предчувствие.

— Внимавайте! — извика тя.

В същата секунда царицата вдигна ръка към главата си.

— Какво е това? Нещо лази по главата ми…

С един скок Ким се озова до Нефертити, дръпна перуката от главата й и я хвърли на пода.

Къдриците се разпръснаха по мраморния под, покрит с красиви мозайки. Изпод тях изпълзя малко, черно насекомо, чиято вдигната нагоре опашка завършваше с остро жило.

— Скорпион! — изпищя Нефертити. — Някой се опитва да ме убие!

В първия момент Ким бе като парализирана. Знаеше, че отровата на скорпиона е смъртоносна. Едно-единствено убождане може да убие човек!

Слугините започнаха да крещят. Една от тях загуби съзнание. В стаята се втурнаха слуги и стражи и всички крещяха един през друг.

Скорпионът бързо пропълзя зад една висока ваза.

Ким имаше само една мисъл в главата — къде е Рамос? Защото бе повече от очевидно, че е замесен в това покушение.

Но слугата бе изчезнал. Вероятно бе използвал суматохата, за да избяга.

— Хайде, момчета! — извика Ким. — Да го пипнем!

И приятелите се втурнаха по петите му.

[1] Огледало — в Древен Египет за огледала се използвали полирани до блясък бронзови дискове. — Б.пр. ↑

ТАЙНСТВЕНИЯТ КОРАБ

Рамос едва ли е стигнал много далеч, помисли си Леон, докато тичаше с приятелите си по коридора.

В следващия миг тримата видяха как двама мускулести войници отвеждат слугата. Но за тяхна изненада, те не го поведоха към Нефертити.

— Странно, Нефертити със сигурност би искала да знае защо го е направил — каза Леон.

— И по чия заповед е действал? — додаде Юлиан.

Леон подръпна крайчеца на лявото си ухо.

— Може би по заповед на самия Ехнатон! — прошепна той. — Побеснял е от ревност… Елате да видим къде ще го отведат!

Без да се набиват на очи, приятелите последваха войниците и Рамос, който без съпротива се остави да го изведат от палата.

— Вероятно ще го отведат в затвора — каза Леон.

Какво бе изумлението им обаче, когато видяха, че войниците поведоха слугата към пристанището.

На кея бяха закотвени десетки товарни лодки. Някои бяха натоварени с подправки, а други — с глинени съдове. До лодките стояха писари, които записваха всичко, което се товареше или разтоварваше. Носачи мъкнеха полирано абаносово дърво, слонова кост, кошници с щраусови яйца и снопове леопардови кожи.

На около пет метра от тях бе акостирал разкошен кораб. Бе около трийсет метра дълъг, имаше елегантно извит нос, наподобяващ огромна патешка човка, внушителна мачта, каюта, дълга почти петнайсет метра, украсена с дърворезба, и огромно весло за рул на кърмата. Войниците поведоха слугата точно към този кораб.

— Какво означава това? — изплъзна се от устата на Леон, когато видя как войниците качиха Рамос на палубата на кораба. — Едно е ясно, обаче. Това е всичко друго, но не и затвор — додаде той. — Бих искал да знам на кого е този кораб.

Приятелите нерешително продължиха напред и стигнаха края на кея, където стояха няколко големи амфори.

— Вижте, задава се една покрита носилка! — възбудено каза Леон.

За по-сигурно приятелите се скриха зад амфорите.

Леон надзърна иззад амфорите и видя как четирима слуги качиха носилката, покрита с бели покривала, на кораба.

Един от слугите разпъна нещо като чадър и застана пред входа й.

Някой слезе от носилката. Леон се ядоса, защото успя да види само два крака. От разстоянието, на което се намираха, не бе възможно да се определи дали принадлежаха на мъж или на жена.

— Това трябва да е Ехнатон! — предположи Ким. — По всяка вероятност иска да научи от Рамос защо атентатът се е провалил!

Леон колебливо присви рамене. Случаят се бе оказал доста заплетен!

Човекът, когото така и не успяха да видят както трябва, влезе в каютата на кораба.

— Ама че гадост! — възкликна Леон.

— Да изчакаме мъжът да слезе от кораба — предложи Леон. — Може би тогава ще успеем да го видим.

На кораба се разнесе вик. После някой се втурна по палубата.

— Това е Рамос! — извика Леон.

Двама войници се втурнаха след слугата. Без да се колебае, мъжът скочи в Нил.

Войниците започнаха да ръкомахат възбудено, но останаха на борда. Може би не умееха да плуват. Край перилата на кораба се появиха още мъже. Ехнатон обаче не бе сред тях.

Междувременно Рамос плуваше енергично по протежение на брега и се приближаваше към мястото, на което бяха приятелите.

От кораба се носеха викове и отекваха команди. Леон видя как няколко от мъжете се втурнаха по кея.

— Искат да го пресрещнат на брега. Ние също можем да го направим — каза момчето и добави, смеейки се: — Още повече, че имаме известна преднина.

Рамос продължи да плува и стигна до обраслия с тръстика бряг.

— Хайде, сега е моментът! — извика Леон и излезе от скривалището.

Приятелите се втурнаха по тинестата пътека, успоредно на Нил. Леон не откъсваше поглед от високите стъбла във водата.

Но от слугата нямаше и следа.

— Скрил се е сред тръстиката — задъхано извика Леон.

Зад тях се разнесоха високи гласове.

— Войниците! — прошепна Ким и взе Кия на ръце. — Не искам да се окажем на пътя им. Кой знае по чия заповед действат!

— Точно така. Най-добре ще е и ние да се скрием в тръстиката — прошепна Леон, свали бързо сандалите си, взе ги в ръка и нагази в плитката вода, без да дочака отговора на приятелите си.

Тръстиката осигуряваше отлично прикритие, въпреки че водата стигаше до бедрата им. Леон чу как Ким тихичко измърмори, че ще намокри хубавата си рокля.

— Шшт! — направи й знак Леон да замълчи.

В следващата минута войниците профучаха край тях, без да ги забележат.

Много добре, помисли си Леон, но къде ли се крие Рамос?

В този момент чу някакво шумолене. Обърна се и видя слугата, скрит в тръстиката, близо до тях.

— Моля ви! — простена той. — Не ме предавайте! Те ще ме убият!

Леон му кимна с глава.

— Аз… аз се провалих — запелтечи мъжът. — Моя е вината, че…

— … гадният и подъл атентат със скорпиона не успя, това ли искаш да кажеш? — продължи думите му Леон. Изпитваше отвращение към мъжа.

Рамос кимна, треперейки.

— Ще ме накажат за това. Очаква ме смърт…

— Кой ще те накаже? — попита Леон.

Слугата преглътна с усилие. Той мълчеше.

— Говори! По чия заповед действаше? — настоя Леон.

ТАЙНИКЪТ

Рамос отстъпи назад към водата и изчезна от погледите им.

Юлиан хвърли въпросителен поглед към приятелите си. Трябваше ли да го последват?

В този момент съзря Кия и моментално отхвърли тази мисъл — котката не можеше да плува. Вместо това каза:

— Жалко, че Рамос бе толкова неразговорлив. Може би, ако разберем кой е собственикът на кораба, нещата ще се поизяснят. Защо не попитаме някой моряк или хамалин?

Приятелите се върнаха на пътеката и не след дълго отново стигнаха при кея. Точно в този момент четиримата носачи вдигнаха носилката и я понесоха към града.

— За бога! — простена Юлиан. — Пак не успяхме да видим кой е в носилката! Наистина, не ни остава друго, освен да попитаме някого.

Тримата небрежно се отправиха към мостчето, водещо към палубата, като се опитваха да не се набиват на очи.

Там се бе появил някакъв исполин с широки рамене, властно изражение и ъгловата брадичка. Гладкият му череп лъщеше на слънцето като стъклена топка. Мъжът се изплю в Нил и плюнката изписа дъга във въздуха. След това сложи ръка над очите си и погледна в посоката, в която бе изчезнала носилката. Сега оттам се зададоха три натоварени догоре коли, теглени от волове. Около колите пристъпваха няколко мъже.

— Хайде! — изрева мъжът вместо поздрав. — Пренесете стоката на борда! И не се мотайте!

Дали мъжът не е капитанът, запита се Юлиан. Във всеки случай изглеждаше като някой, който има какво да каже.

— Какво каза? — извика един от доставчиците. — Ще разтоварим стоката тук. За това ни е платено. А как тя после ще се озове на кораба ти, си е твой проблем, капитане.

На слепоочието на великана запулсира издута вена и той излая:

— Безсрамна сган!

Очите му неспокойно засноваха насам-натам. Явно не можеше да принуди мъжете да качат стоката на борда. Очевидно властта му се простираше само на кораба.

— Ще се разкайвате за това! — яростно извика той.

Мъжете невъзмутимо разтовариха стоката на кея. Не след дълго пред кораба изникнаха камари с плодове, кошници със сушени смокини и фурми, пити с мед, хляб, амфори с най-различна големина, стомни и кафези с гъски и кокошки.

Внезапно на Юлиан му хрумна нещо.

— Имате ли нужда от помагачи? — извика той на капитана.

Мъжът потърка главата си с ръка, сякаш искаше да я лъсне още повече.

— Вие ли сте помагачите? Три деца и една котка? — извика той в отговор.

— Много сме работливи, а и не искаме много.

Капитанът се засмя мрачно.

— Нямаше и да го получите. Да се работи на този кораб е чест, в името на Атон!

Юлиан скръсти ръце пред гърдите си.

— Чест ли? Че защо?

— Не знаете ли на кого е корабът?

— Не — отвърна Юлиан и си даде вид, че това ни най-малко не го интересува.

— Принадлежи на член на царското семейство — отвърна капитанът.

Юлиан бързо попита:

— Как се казва собственикът?

— Не е нужно да знаете — отвърна капитанът за най-голямо негово разочарование. — Заповядано ми е да не говоря за това без нужда. От съображения за сигурност. Във всеки случай собственикът ще отпътува довечера. Затова поръчахме провизиите. А сега всичко лежи тук, на този пек, а по-голямата част от моряците ми са в града. — И той отново потърка обръснатата си глава. — Е, добре, можете да помагате. Започнете с птиците и ги разтоварете в трюма.

— За нас е истинска чест! — отвърна Юлиан и намигна на приятелите си.

Приятелите грабнаха един от кафезите и го помъкнаха към трюма, а в това време капитанът извика моряците, останали на кораба, и им заповяда да се залавят за работа. Самият той не помръдна и пръст.

Щом стъпи на борда, Юлиан се огледа. Корабът имаше една горна и една долна палуба. В голямата каюта най-вероятно се намираха личните покои на собственика на кораба.

— Не зяпайте, ами се залавяйте за работа! — кресна им капитанът.

— Добре, добре — отвърна Юлиан.

Слязоха по една стълба във вътрешността на кораба, където вече имаше някакви стоки.

Юлиан остави кафеза на пода и бързо се огледа. Освен тях нямаше никого другиго. Той бързо обсъди положението с Ким и Леон.

— Невероятно, това корито принадлежи на член на царското семейство — каза той. — Но защо Рамос бе докаран точно тук?

— Много просто: по всяка вероятност собственикът на кораба е поръчителят на атентата — прошепна Юлиан.

— Само че не можем да го докажем — възрази Леон.

— Значи трябва да открием доказателства…

— И как ще го направим? — сбърчи чело Ким.

— Каютата! Сигурен съм, че собственикът се настанява там, докато трае пътуването.

— Искаш да влезеш там ли? — попита изненадано Леон.

Юлиан кимна:

— Ами да, възнамерявам да хвърля един поглед. Но мога да ти отстъпя тази чест.

— Благодаря, няма нужда — отвърна Леон и окуражително потупа приятеля си по рамото. — Ким и аз ще пазим да не те открият.

— Добре — отвърна Юлиан и се опита да изглежда спокоен.

Но не беше. Разбра го, когато с треперещи крака се заизкачва по стълбата. Идеята обаче беше негова и вече нямаше връщане назад.

Когато се озова на горната палуба, момчето се огледа. Капитанът се бе облегнал на парапета, гледаше надолу към кея и подхвърляше по някоя забележка на хората си. Наоколо нямаше никого другиго.

Момчето притича до вратата на каютата и я отвори. Бързо се шмугна вътре и затвори вратата зад себе си.

Наоколо цареше полумрак. Юлиан се притисна до стената и се огледа. Пред прозорците висяха пердета от плътен бял плат, които очевидно трябваше да спират слънцето. Все пак в каютата влизаше достатъчно светлина, така че той можеше да се ориентира. Видя писалище и етажерка с множество папируси, както и кушетка, маса и две табуретки. Изглежда, помещението служеше за кабинет и приемна. Юлиан безпомощно се огледа. Какво да търси?

В този момент чу мяукане и погледна към краката си. Сърцето му едва не спря да бие. Видя Кия, която очевидно го бе последвала и бе влязла заедно с него в каютата.

— Знаеш ли колко ме изплаши? — измърмори той, но бе доволен, че не е сам.

В задната част на помещението имаше още една врата. С разтуптяно сърце момчето се приближи до вратата и я отвори. Видя само едно широко легло с красиво покривало и няколко ракли, украсени с дърворезба. Това очевидно бе спалнята.

Реши да насочи вниманието си към първото помещение. Внимателно издърпа един свитък от етажерката и се зачете в него. Бе някакъв договор. Взе друг свитък и внимателно започна да го разглежда, но в него нямаше нищо подозрително. С всяка изминала минута ставаше все по-нервен. Какво би станало, ако някой влезе в каютата? Някой слуга или моряк например? Щяха ли Ким и Леон да успеят да го предупредят навреме?

Точно когато се канеше да изостави начинанието си и да напусне каютата, Кия измяука по характерния си начин и насочи вниманието му към писалището.

Юлиан пристъпи към него, а котката се шмугна отдолу.

Момчето застана на колене и видя, че от долната страна на писалището бе прикрепено малко чекмедже, което не се виждаше отгоре. Тайник!

Юлиан внимателно дръпна чекмеджето. Вътре имаше къс пергамент. Когато се приближи до прозореца, за да го разгледа, видя, че бе план на Ахетатон. Имаше нарисуван мост, който се простираше над една широка улица.

Това вероятно бе прозорецът, от който царската двойка се показваше на народа. Някой бе маркирал точно това място! Една права черта отвеждаше непосредствено към края на пътя. Сърцето на Юлиан заби по-бързо. Би могъл да се обзаложи, че в края на линията се намираше мястото, на което Паренеферу дебнеше в засада!

Юлиан обърна плана и видя, че на обратната му страна бяха обозначени часът и три имена. При вида им по гърба му започна да се стича студена пот.

— Благодаря ти, Кия — прошепна момчето.

След това се втурна към вратата, здраво стиснал в ръка находката си. Убеди се, че е чисто и затича към приятелите си.

ТРУДНО РЕШЕНИЕ

Приятелите се престориха, че се канят да продължат с пренасянето на стоките от кея. Но щом стъпиха на брега, се втурнаха да тичат колкото сили имат, без да обръщат внимание на проклятията на капитана.

Останали без дъх, приятелите стигнаха до центъра на града. Спряха да си починат при един водоем. Юлиан им разказа какво видя в каютата. Той разгъна пергамента и им показа трите имена.

Ченето на Ким увисна.

— Мериере, Паренеферу и Рамос — жертвата и атентаторите! Вече имаме и доказателство кой се крие зад всичко това. Собственикът на кораба!

— Хм, остава само да разберем името му! — отбеляза Юлиан.

Ким плесна с ръце:

— Едва ли ще е толкова трудно! Хайде да поразпитаме наоколо.

Те тръгнаха напосоки по уличките и започнаха да разпитват хората. Първоначално не срещнаха никого, който може да им помогне. Не след дълго обаче се натъкнаха на мъжете, доставили стоките до кораба.

— Разбира се, че знам на кого е корабът — каза единият от доставчиците.

— Е, и? — нямаше търпение да разбере Ким.

— На Тий, майката на богоподобния ни фараон!

Ким отвори широко очи. Значи Тий е била тайнствената личност в носилката!

Тя благодари на мъжа и дръпна приятелите си настрана:

— Можехте ли да го допуснете? — прошепна тя, като едва си поемаше въздух.

— Не, никога нямаше да ми дойде наум, че е Тий — призна си Леон. — Предполагах, че е Ехнатон. Значи Тутмос и той са невинни!

— В такъв случай първият атентат на моста не е бил насочен към Ехнатон, а към Нефертити! — разсъждаваше на глас Ким.

— Но какво е подтикнало Тий към това? Какъв е мотивът й? — попита Юлиан.

Ким щракна с пръсти.

— Мисля, че знам, момчета! Сещате ли се за думите на Тутмос, че Тий е загубила част от властта си, когато в живота на Ехнатон се е появила Нефертити. Дали не мрази снаха си, защото е загубила част от влиянието си над Ехнатон? Трябва да се върнем в палата и да разкажем за всичко това! Имаме и доказателство!

И приятелите се втурнаха към палата. След кратък спор стражите ги пуснаха да влязат. По пътя към тронната зала чуха, че аудиенцията се е състояла въпреки атентата срещу Нефертити.

Народът вече бе напуснал палата. Ехнатон и Нефертити бяха заобиколени от няколко от най-верните си слуги. Зад царската двойка стоеше Ейя, съветникът.

— Какво има пак? — Гласът на фараона прозвуча леко раздразнено.

Ким се опита да намери точните думи. Канеха се да обвинят майка му. Ами ако Ехнатон не им повярва, независимо от доказателството? Ами ако изобщо не иска да чуе истината?

— Е, слушам ви! — изръмжа фараонът.

Нефертити кимна на Ким. Беше почти незабележим жест, но той й даде кураж да продължи. С няколко изречения тя разказа какво бяха открили. При това не й убягна, че Ехнатон става все по-блед. Изглеждаше напълно шокиран. За разлика от Нефертити, която изобщо не изглеждаше учудена.

— Ако не можете да го докажете, ще ви хвърля на крокодилите — дрезгаво промълви фараонът.

На Ким й ставаше ту студено, ту горещо. Тя направи знак на Юлиан и той показа на владетеля скицата, която бе намерил в тайника.

Смръщил вежди, Ехнатон заразглежда парчето пергамент. Ставаше все по-блед. След това изпрати един слуга да доведе майка му.

Не след дълго Тий се яви. Тя мрачно премести поглед от Ехнатон към Нефертити.

— Това твоят почерк ли е? — попита я синът й и размаха папируса.

Ким нервно триеше ръце. Започна да става напрегнато!

Тий се приближи и хвърли поглед към скицата. След това преглътна с усилие.

— Откъде… откъде имаш това? — смотолеви тя.

Ехнатон й каза.

Тя впери поглед, пълен с ненавист, в приятелите и Ким неволно отстъпи крачка назад. Кия направи гърбица и изсъска.

Фараонът потърка слепоочията си.

— Моля те — простена той. — Моля те, майко, в името на Атон, кажи ми, че нямаш нищо общо с това!

— Вярно е — каза Тий през стиснати устни. — Аз платих на Паренеферу да убие Нефертити, докато се показвахте на прозореца над моста…

Ким кимна. Ето защо Паренеферу се бе засмял при залавянето си и изглеждаше толкова неуязвим. Защото бе действал по поръчение на Тий, майката на фараона!

— Значи ти си подкупила и Рамос, така ли е? — продължи с въпросите Нефертити.

Тий сведе поглед. След това каза:

— Да, а след това двама от стражите, подкупени от мен, го отведоха на кораба ми. Не исках да допусна да ме издаде, когато бъде разпитан. Но за нещастие той успя да избяга.

Ехнатон отпусна глава.

— Но защо го направи?

— Тази жена толкова ли ти е замъглила разсъдъка, че дори не си забелязал? — с крива усмивка отвърна майка му. — Тя те отне от мен. Тя се постара аз, омразната свекърва, да остана да живея в Тива. И откакто е с теб, синко, ти не се вслушваш вече в съветите ми!

Ким отново кимна. Както можеше и да се очаква, Тий ревнуваше!

Ехнатон зарови лице в ръцете си.

— Ами смъртта на Мериере? Имаш ли нещо общо с това?

— Да — последва кратък отговор. — Паренеферу го уби, за да сложи край на този смехотворен култ към Атон. Преди брака ти с Нефертити всичко беше както трябва. Но под нейно влияние ти потъпка вярата в нашите богове. Тръгнал си по грешен път! Смъртта на Мериере трябваше да е първата крачка към възстановяването на стария ред.

— Значи Паренеферу е бил твое оръдие? — тихо рече фараонът. — Какво му обеща в замяна?

— Предишната му титла на главен жрец на Амон! — отекна отговорът.

Фараонът въздъхна. В тронната зала се възцари странна тишина.

Ким наблюдаваше Ехнатон. Можеше ясно да се види как той се бори със себе си. Момичето предположи, че обича майка си и че бе напълно объркан. Още повече, че хората в залата очакваха от него да произнесе присъда над собствената си майка!

Ким погледна към Нефертити. Тя наблюдаваше случващото се с едва доловима усмивка. Изглежда, предусещаше, че е победила.

— Още днес заминаваш за Тива! — заповяда Ехнатон на майка си. — И никога повече кракът ти да не е стъпил в Ахетатон!

В очите на Тий се появиха сълзи:

— Няма да живея още дълго. А ти ме пропъждаш…

— Да — отвърна рязко Ехнатон. — Махай се от очите ми, преди да съм решил друго.

В този момент съветникът Ейя пристъпи напред и погледна Тий.

— Можеше да заповяда да ви убият — остро каза той.

— Замълчи! — изкрещя му фараонът. — А сега ме оставете сам!

Половин час по-късно тримата влязоха в къщата на главния скулптор Тутмос. Ким бе предложила да му кажат за случилото се. Откриха го в ателието му.

— Какво? Зад всичко това се е криела Тий значи? — изуми се той, когато Ким му разказа всичко. Помълча известно време, а след това започна да завързва краищата на голям вързоп с инструменти. Когато забеляза въпросителните погледи на приятелите, той им обясни: — И аз напускам този град. Той не ми донесе щастие. И аз като Тий ще замина за Тива и ще работя там. Не искам да виждам никога повече Нефертити. — И той посочи към бюста с липсващото око. — Ще оставя това тук. Твърде много ми напомня за… — Той не довърши изречението. Вместо това извади някакъв амулет от един друг вързоп. Това бе изящна фигурка с висока корона и жезъл в дясната ръка.

Ким вдигна високо вежди. Това сигурно бе загадъчният амулет, който Юлиан бе открил през нощта в дома му.

— Освен това в старата столица Тива е по-лесно да запазиш вярата си в старите богове. Тайно, разбира се. — Тутмос замислено изгледа приятелите и многозначително им се усмихна: — Благодаря ви и съжалявам, че няма да имам повече работа за вас. Тук няма бъдеще за мен — каза той. — Но вие сте толкова умни, че бързо ще си намерите нова работа. Желая ви всичко най-добро.

Приятелите се сбогуваха с него и напуснаха внушителната къща.

— Хм, струва ми се, че вече е време… — тихо каза Ким.

— … да се връщаме у дома, това имаш предвид, нали? — попита Леон.

Момичето кимна.

— Разрешихме случая. Вече знаем защо липсва лявото око на бюста, а и открихме кой стои зад атентатите. Време е да тръгваме.

— Кия няма да е доволна — подхвърли Юлиан.

Ким се наведе към котката и я взе в ръце.

— Това може и да не ти харесва, мила моя. Но се надявам това да не е последното ни пътешествие в Египет!

Кия погледна момичето със загадъчните си зелени очи и Ким се опита да прочете какво бе изписано в тях. В този момент котката премигна.

Ким се запита дали това бе случайност, или котката й даваше знак, че е съгласна. Момичето добре разбираше, че едва ли ще получи отговор на въпроса си, а и не бе нужно.

— Всичко е наред, момчета — каза тя. — Да тръгваме…

И приятелите се запътиха към моста, в средата на който се намираше прозорецът, от който царската двойка се показваше на народа. Точно в този момент една тежка кола затрополи към кулата. Приятелите се движеха плътно до нея, за да избегнат любопитните погледи. После се изкачиха до кулата и влязоха вътре. Нищо не ги задържа, нито камъкът, нито хоросанът.

Темпус ги отведе обратно в Зибентан.

ИСТИНСКО ИЗКУСТВО

Леон близна от сладоледа, който току-що си бе купил от „Венеция“, най-добрата сладоледена сладкарница в света. Приятелите седяха в голямата зала на училището. С тях бе и една невероятно красива котка със смарагдовозелени очи. Тя се бе настанила до Леон и гледаше към сцената. Там стоеше директорът и произнасяше една твърде дълга реч.

Леон слушаше с половин ухо. Очакваше с голямо нетърпение той най-после да открие изложбата. Днес залата бе превърната в изложбена зала в рамките на една инициатива за отворени врати. Щяха да бъдат изложени творби на учениците — в това число и главите, изработени от Леон, Юлиан и Ким в часовете по рисуване.

След няколко промени Леон бе останал доволен от работата си, въпреки че Ким я бе нарекла на шега жабешка глава с уши като дръжки на кана.

Но какво щяха да кажат за нея другите? Бяха дошли не само много родители, но също така и представители на пресата.

Най-после директорът свърши речта си и слезе от трибуната, съпроводен с аплодисменти. После поведе гостите да разгледат експонатите.

Леон, Юлиан и Ким застанаха съвсем близо до работите си и наостриха уши, за да чуят какво щяха да кажат посетителите.

Точно в този момент една жена се наведе над работата на Леон и каза на мъжа си:

— Не е зле, нали, Хуго?

— Ами да.

— Това определено е характерна глава. А не някакъв скучен красавец.

— Щом казваш, Хелга.

Двойката отмина нататък.

— Хей, чухте ли това? — зарадва се Леон. — Характерна глава! Тези двамата разбират от изкуство.

— Зелева глава щеше да е по-подходящо — подхвърли Ким и се ухили.

— Просто завиждаш!

В този момент се приближи млад мъж, вероятно по-големият брат на някой техен съученик. Той огледа бюста на Юлиан. След това глуповато се засмя.

— Я виж това — каза той на придружителката си, — липсва едното око. Как са могли да го забравят?

Леон хвърли поглед към Юлиан.

Приятелят му бе сложил ръка пред устата си, за да не избухне в смях.

— Това е репродукция на известния бюст на Нефертити — обясни Юлиан на младия мъж.

— На кого? — попита младият мъж. Очевидно изобщо не бе слушал в часовете по история.

— Не-фер-ти-ти — повтори Леон подчертано бавно. — Била е египетска царица. Лявото око на бюста й липсва. Скулпторът, който го е изработил преди повече от три хиляди години, нарочно не го е довършил.

Младият мъж изкриви лица в гримаса.

— Откъде знаеш това?

Леон се усмихна.

— Да кажем, че съм бил там…

Събеседникът му се потупа по челото:

— Разбирам, сигурно си скрил някъде някоя машина на времето, която те пренася където си поискаш…

Леон погледна към Ким и Юлиан. Сега и тримата избухнаха в смях.

КРАТКИЯТ РАЗЦВЕТ НА АХЕТАТОН

Египетският фараон Аменхотеп IV (Аменофис IV) управлявал от около 1353 до 1336 г. преди новата ера. Той останал в историята с религиозната реформа, която разтърсила страната. Причините за дълбоките религиозни промени и до момента са обект на дискусии сред историците. Според някои Аменхотеп IV се стремял да ограничи влиянието на жреците на Амон в Тива, които придобили огромни богатства и все повече се намесвали в управлението на страната. Според други младият фараон се стремял да обедини държавата, в която всеки град почитал различни божества.

Фараонът заменил почитането на много богове, сред които и върховния бог Амон, с вяра в един-единствен бог — бога на слънчевия диск Атон. Той забранил традиционното почитане на старите богове в цялата страна. Името на Амон било заличено от всички надписи. Огромните богатства на храмовете на Амон били конфискувани, жреците — прогонени. Самият фараон се обявил за върховен жрец на новия бог и сменил името си от Аменхотеп на Ехнатон („Слуга на Атон“).

За да утвърди новата религия, фараонът заповядал да бъде построен нов град, на север от Тива, който превърнал в своя резиденция и столица. Новият град, наречен Ахетатон („Хоризонтът на Атон“), се издигнал на мястото на днешния град Тел ел Амарна. По името му учените наричат периода на управление на Ехнатон и Амарнски период.

Ахетатон бил построен само за няколко години на пустия бряг на река Нил. Били издигнати храмове, дворци, административни сгради, жилища за гражданите. Вероятно около 1346 г. преди новата ера Ехнатон напуснал старата столица Тива и се преместил в Ахетатон заедно със своето семейство, воини, жреци, слуги. Тук се преместила и цялата администрация, както и работници, занаятчии, художници и скулптори, които продължавали да работят върху сградите на новостроящия се град.

Дворцовият комплекс се състоял от три двореца, разположени терасовидно от север на юг по протежение на река Нил. Най-южният, с езеро и красива градина, служел за отмора на фараонското семейство. При най-северния имало обширна градина със зоологическа градина и изкуствено езеро. Главният дворец в средата на комплекса посредством мост се свързвал с издигнатия на възвишенията дом на фараона. Централно място в града заемал големият храм на Атон. Грандиозната постройка, дълга 800 метра и широка почти 300 метра, представлявала комплекс от открити дворове, свързани помежду си с портици. Дори светилището било изложено на слънчевите лъчи, тоест осигурявало съприкосновение със слънчевия бог, за разлика от традиционните египетски храмове, в които светилището било затворено сумрачно помещение.

Ехнатон бил изцяло подкрепян в реформите от своята съпруга Нефертити, чието име означава „красавицата, която е дошла“, или „красивата дойде“. За царицата не са известни много неща. Според една от версиите тя била дъщеря на съветника Ейя, а според друга е Тадугепа, принцеса на страната Митани, дошла в Египет, за да бъде омъжена за бащата на Ехнатон фараон Аменхотеп III. Загадка остава и внезапното й изчезване от обществения живот още преди смъртта на съпруга й.

Безспорно е обаче, че тя била известна с красотата си. Наричали я „съвършена“, а лицето й красяло храмовете в цялата страна. Нефертити, за разлика от всички други царици в египетската история, играела важна роля в управлението и в религиозния живот на държавата.

Царската двойка насърчила развитието на нов художествен стил. Предишните строги, идеализирани и неподвижни изображения в скулптурите и стенописите били заменени от по-реалистични образи, с изящни форми и внимание към детайлите и движението. Сменила се и тематиката — изобразявани били сцени от семейния живот на царската двойка: фараонът и Нефертити в нежна прегръдка или как играят с децата си — нещо немислимо за предходния период.

Именно по това време бил създаден и прочутият бюст на Нефертити, който се смята за едно от най-изящните произведения на амарнското изкуство. Смята се, че е дело на придворния скулптор Тутмос, тъй като е намерена в неговото ателие в Ахетатон. Бюстът е изработен от варовик, покрит с оцветена щукатура (смес от вар, пясък и вода). За ирис на дясното око е инкрустиран кварц. Лявото око обаче е оставено неоцветено и без кварц. Историците и до момента продължават да търсят обяснение за липсващото око на царицата. Според някои то е било повредено от времето. Други са на мнение, че бюстът е служел като модел за рисуването на портрети на Нефертити, както и за обучение на учениците на Тутмос и затова лявото око е оставено нарочно недовършено, за да могат да видят как се изработва.

Свои привърженици има и предположението, че Тутмос е бил влюбен в царицата, но тя отхвърлила любовта му и затова той оставил бюста недовършен. Това предположение е възприел и авторът на тази книга.

Бюстът бил открит на 6 декември 1912 г. от германска експедиция, ръководена от археолога Лудвиг Борхарт, при разкопки в ателието на придворния скулптор Тутмос. Въпреки щателните търсения липсващото ляво око на Нефертити не било намерено. Бюстът бил показан за пръв път през 1924 г. като част от експозицията на Берлинския музей, където се съхранява и днес.

След смъртта на фараон Ехнатон наследниците му възстановили старата религия, столицата отново била върната в Тива, градът постепенно започнал да запустява, а около 1319 г. преди новата ера по заповед на фараон Хоремхеб, който се опитвал изцяло да изтрие спомена за Ехнатон и неговите реформи, Ахетатон бил разрушен. Пясъците постепенно покрили останките му и до края на XIX в. никой не подозирал за съществуването му, когато местна селянка случайно открила няколко глинени таблички с някакви надписи. Благодарение на тези таблички десетина години по-късно започнали планомерни разкопки около днешния град Амарна, които довели до удивителни находки и разкрили за човечеството един от най-любопитните и непознати периоди от историята на Древен Египет.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Ким, Юлиан, Леон и Кия — детективи във времето

Бюстът на Нефертити

Появата на владетелите

В палата

Божествената светлина

Главният скулптор

Един интригуващ разговор

Главният жрец

Нараненото сърце

Находката

Скорпионът

Тайнственият кораб

Тайникът

Трудно решение

Истинско изкуство

Краткият разцвет на Ахетатон

Заслуги