МЕЛИСА ДЕ ЛА КРУЗ

ВЕЩИЦИТЕ ОТ ИЙСТ ЕНД

Част 1 от „Семейство Бошан“

Превод от английски: Виолина Димова, 2014

chitanka.info

На семейството ми

Кога ще се намерим пак

Сред дъжд и вихър, гръм и мрак?

Скоро, скоро! Боят щом Роди победа и разгром!

Уилям Шекспир, Макбет, превод В. Петров

Напълно е възможно някои от валкириите, решили да напуснат Валхала, да са се заселили в различни кътчета на тази или онази страна, където са започнали новия си живот като вещици.

Майкъл Пейдж и Робърт Ингпен, Енциклопедия на нещата, които никога не са се случвали

БЛАГОДАРНОСТИ

Благодаря на своя съпруг и сътрудник Майк Джонстън, без който моите книги нямаше да съществуват. Благодаря ти, Мати, за търпението, което проявяваш, когато „мама има краен срок“ и когато пораснеш, да станеш такъв „писател, на когото книгите се купуват“. Благодаря на семейството й приятелите ми, които се примириха с това да не ме виждат в продължение на седмици и месеци, докато пиша. Благодаря ви, че сте тук, когато писането ми приключи.

Благодарности и на невероятния екип на Хиперион: Елън Арчър, която повярва в книгите ми още в първата минута, Барбара Джоне, Кристин Кайзер, Мери Кулман, Браян Кристиян, Сара Рукър, Маха Халил, Катрин Ташеф и Минди Стокфийлд. Специална благодарност на моите редактори: Джил Шварцман, Елизабет Дисегард и Бренда Коупланд. Благодаря и на Ричард Абът, агент, приятел и покровител.

ПРОЛОГ

ГРАД НА ГРАНИЦАТА НА НЕБИТИЕТО

Норт Хемптън не съществува върху нито една карта. Разположено в най-отдалечения край на Атлантическото крайбрежие, това малко градче представлява истински капан за пътешественици. Известно е, че ако някой заблуден чужденец случайно се озове тук, то в последствие се оказва, че вече не може да намери пътя си назад. Ето защо, тази местност със забележителни и съвършено пусти плажове, покрити със сребрист пясък, със закръглени зелени хълмове и колоритни дървени къщички, се възприема по скоро като полузабравен сън, а не като действителност. Подобно на царството на Фата Моргана, Норт Хемптън е винаги скрит в мъгла — отдалеко не го виждаш. Влажността на въздуха тук винаги е висока дори и през лятото, макар че топлите месеци са просто великолепни. Коренните му жители отдавна са се сплотили в една общност. Цялото население се състои от няколко разклонения на старинни семейства, които са се заселили на Лонг Айлънд преди много поколения. И в отличие от останалата територия на острова в Норт Хемптън се срещат както истински фермери, отглеждащи картофи, така и рибари, излизащи за прехраната си в открито море. Тези хора живеят изключително от плодовете на своя труд.

Соленият морски бриз ласкаво гали неспокойната повърхност на синята вода, а плитчините са богати на миди и раци. В невзрачните ресторантчета сервират местни рибни специалитети от морски костур, риба балон, както и гъста кремсупа от миди с домати, но без мляко. Нашето модерно време не е сложило отпечатъка си нито върху околностите на Норт Хемптън, нито върху самия град. Тук няма безобразни търговски молове, както и разни други свидетелства за корпоративните интереси на XXI-и век, които да нарушават живописните пейзажи.

Срещу Норт Хемптън се намира малкият остров Гарднър, забравен и покрит с руини. Никой вече няма спомен кога тамошното имение „Феър Хейвън“ е опустяло, а господарският дом практически се е превърнал в развалини. Всички от града знаят, че имотът повече от сто години принадлежи на членовете на семейство Гарднър, но в течение на последните десетилетия никой от собствениците не се е появявал. Има слухове, че този род, някога много известен, вече не може да се грижи за старинното имение. Говори се дори, че семейната линия на този знатен род се е изтощила, а със смъртта на последния наследник всичко е прекъснато. Самият „Феър Хейвън“, както и всички земи, принадлежащи на Гарднърови остават недокоснати, без дори да става въпрос за тяхната продажба.

Имението изглежда така, сякаш е забравено дори от времето. Водосточните тръби под островърхите покриви бяха набити с опадали листа, боята по стените се белеше и падаше, а по колоните се бяха образували пукнатини. Сградата бавно потъваше в състояние на пълна разруха. Кейовете и пристаните за лодки на острова отдавна изгниха и пропаднаха. Орли рибари свиха гнезда на неизползваните плажове, а гората, обкръжаваща къщата, се разрасна и се превърна в непроходим гъсталак.

Една нощ, в самото начало на зимата, от острова се разнесе отвратително скърцане, а след него — ужасен трясък, сякаш в самата Вселена се образува цепнатина. Зави вятър и върху океанската повърхност се надигнаха вълни. Съпрузите Бил и Маура Татчър, които се грижеха и наглеждаха имението и живееха наблизо, тъкмо бяха излезли на разходка с кучетата си, когато от острова се разнесоха странните звуци.

— Какво е това? — попита Бил, мъчейки се да успокои кучетата.

— Съдейки по всичко, грохотът дойде оттам — Маура посочи към имението. И двамата с изумление видяха как в най-северния прозорец на „Феър Хейвън“ проблясва светлина.

— Я виж, Мо — удиви се Бил. — Не съм и знаел, че къщата е дадена под наем.

— А може би са се появили новите собственици? — предположи Маура. „Феър Хейвън“ изглеждаше, както обикновено: прозорците смътно проблясваха и напомняха на очи с полупритворени клепачи, а провисналите врати приличаха на смръщени прегърбени старци.

Маура се отдалечи заедно с кучетата от водата и стъпи на обраслия с трева край на дюната. Бил продължи да гледа към острова, като удивено почесваше брадата си. След минута светлината в прозореца премигна и угасна. Къщата отново потъна в пълна тъмнина. Само че сега съпрузите Татчър вече не бяха сами — в мъглата, обвиваща плажа, се виждаше някаква фигура и кучетата залаяха яростно при приближаването й. Сърцето на стария градинар изведнъж тревожно се разтуптя, когато видя, че съпругата му е изплашена до смърт.

Пред тях се появи жена, която в мъглата изглеждаше толкова висока, че ръстът й предизвика смущение. Косите й бяха прибрани с яркочервена лента, докато коланът на дъждобрана плътно обвиваше кръста й. Очите й бяха сиви като околния здрач.

— Госпожа Джоана! — възкликна Бил. — Не ви забелязахме в тази мъгла!

Маура кимна, потвърждавайки думите на мъжа си, и прибави:

— Извинете, че ви обезпокоихме, госпожо.

— Най-добре си вървете оттук и то бързо! И двамата! Тук няма нищо за гледане — гласът на жената звучеше толкова студено, сякаш беше преминал през мразовитите води на Атлантика.

Бил почувства как по гърба му плъзва хлад. Маура също трепереше като в треска. Семейство Татчър отдавна бяха на мнение, че съседите им — Бошан — са хора особени и „не от този свят“. В тях винаги се усещаше нещо неземно и неуловимо, но до тази вечер не се беше налагало да изпитват никакъв трепет пред тях. Но сега се почувстваха наистина страшно. Бил свирна, викайки кучетата, взе Маура за ръката и бързо се отдалечиха в обратна посока.

А на отсрещната страна на брега една след друга започнаха да се появяват светлини. Скоро целият „Феър Хейвън“ засия като огромен фар, подаващ сигнал на някого в тъмнината. Бил не издържа и се обърна — Джоана Бошан беше изчезнала. Странно. Не забеляза следи от обувките й върху влажния пясък, макар че тя току-що стоеше на брега и разговаряше с тях.

ШЕСТ МЕСЕЦА ПО-КЪСНО

ВЪЗПОМЕНАТЕЛЕН ДЕН НА СЪРДЕЧНИТЕ ЖЕЛАНИЯ

ГЛАВА ПЪРВА

ЛЕКОМИСЛЕНО УВЛЕЧЕНИЕ

Фрея Бошан така силно разклащаше чашата си с шампанско, че балончетата въздух рязко изплуваха на повърхността и със съскане се пукаха. Това трябваше да бъде най-щастливият ден в живота й. Е, всъщност един от най-щастливите й дни, но всичко, което усещаше, беше само вълнение. И това се превръщаше в сериозен проблем, защото всеки път, когато Фрея изпитваше подобно вълнение, около нея веднага започваха да се случват разни странни и необясними неща. Ето и сега например, сервитьорът най-неочаквано се спъна в края на обюсонския килим. Бедният, не само разсипа шедьоврите на кулинарното изкуство, които носеше върху подноса, но изцапа с тях и роклята на Констанс Бигелоу. Домашното куче, което обикновено пазеше мрачно мълчание, изведнъж започна да лае и вие, без да спира, заглушавайки музиката на квартета цигулки. А столетното бордо, извадено от фамилната изба на Гарднърови, придоби вкус на евтин киселяк.

— Какво е това? — попита нейната по-голяма сестра Ингрид, нежно хващайки Фрея под ръка. Ингрид притежаваше идеална модна фигура, а облеклото — както винаги бе елегантно и безупречно. Обикновено не можеше лесно да бъде заблудена, но сега и тя изглеждаше необичайно нервна. През цялата вечер навиваше на пръста си кичур коса, измъкнал се от стегнатия кок на тила й. Отпи глътка вино и не можа да сдържи гримасата си. — Ух, каква гадост! Цялото вино е пропито с магическо проклятие! — прошепна тя и остави чашата си на близката маса.

— Не съм аз! Кълна се! — запротестира Фрея. И не лъжеше. Почти. Фрея не можеше да направи нищо. Просто понякога магията, която притежаваше, съвсем случайно излизаше наяве. И тя наистина не правеше нищо, с което да събуди тази могъща сила. Прекрасно знаеше какво може да се случи и никога не би рискувала — особено в този важен момент. Усещаше, че Ингрид с помощта на вродените си умения се мъчи да проникне дълбоко в съзнанието й, за да погледне в бъдещето и да разбере какво е предизвикало това толкова силно безпокойство… Уви, нито един от опитите й не се увенчаваше с успех. Фрея чудесно можеше да охранява своето вътрешно аз. И разбира се, точно сега най-малко се нуждаеше от предсказанията на по-голямата си сестра. Но Ингрид ненапразно се опасяваше от последствията от импулсивните постъпки на Фрея.

— Уверена ли си, че не искаш да поговорим? — ласкаво попита тя. — Струва ми се, че всичко стана много бързо…

За момент на Фрея й се прииска наистина да излее душата си, да разкаже за мъчителните си съмнения, но… премисли. Трябваше й прекалено много време за обяснения. И макар че мрачните предзнаменования буквално висяха във въздуха — кучешкият вой, дребните „малки“ проблеми, както и противният мирис на изгорели цветя, необяснимо обгърнал къщата, Фрея реши да не им обръща внимание. Тя обичаше Бран! Беше си загубила ума по него. И това си беше чистата истина, нямаща нищо общо с мъничката лъжа, до която обикновено прибягваше, желаейки да се самоуспокои. Фрея често си говореше нещо от типа на „Днес, това е последната чаша вино.“, или „Аз няма да подпаля дома на тази кучка, макар че много ми се ще да го направя.“ и така нататък. Любовта й към Бран се оказа всепоглъщаща. Имаше нещо, което й даваше усещане за дом, сякаш се гушкаше под топло одеяло и потъваше в сън, изпълнен с покой и пълна безопасност. В никакъв случай не трябва да разказва на Ингрид за безпокойствата си. Въпреки че двете винаги са били не просто сестри, но и добри приятелки, макар от време на време се бяха оказвали и неволни съпернички. Ингрид нямаше да я разбере. Напротив, тя ще се ужаси, а точно сега на Фрея не й бяха нужни упреците на сестра й.

— Изчезвай, Ингрид! Лицето ти е толкова разтревожено, че ще изплашиш всичките ми нови приятели — прошепна Фрея и се обърна към поредната група доброжелателки, приемайки неискрените им поздравления.

Разбира се, всичките тези доброжелателки бяха поканени на празненството по случай годежа на Фрея, само че тя нямаше никакво съмнение, че главната цел на идването им е да поогледат жениха и невестата и после на воля да поклюкарстват. Всички най-достойни невести на Норт Хемптън, лелеещи заветната мечта (не толкова безпочвена!) да станат госпожа Гарднър, бяха запълнили целия просторен и почистен до блясък дом. Те се опитваха да скрият недоволството си и да приветстват победителката. А Фрея хвана и отнесе желания приз още преди играта да е започнала. Някои от участничките в състезанието дори не успяха да разберат, че изстрелът от стартовия пистолет е прозвучал.

А кога в града се появи Бран Гарднър? Съвсем скоро. Само че обитателите на Норт Хемптън вече знаеха кой е той и с какво се занимава. Младият филантроп беше постоянен предмет на слухове и на състезанията, и на събранията на обществото на домашното консервиране, и по време на неделните регати — накратко, по време на най-важните събития в тукашния живот. Навсякъде се обсъждаше историята на Гарднърови. Всички говореха за това, как преди много години те напуснали „Феър Хейвън“, макар че вече никой не помнеше точната дата. Освен това, нито един достопочтен гражданин не знаеше продължението на тази история. Известно беше само това, че наследниците на славното семейство се върнали в родното гнездо, а богатството им придобило още по-внушителни размери.

На Фрея не й трябваше умението да чете чуждите мисли, за да знае за какво говорят нортхемптънските клюкарки. Ама, разбира се, нужно е било Бран само да се появи в Норт Хемптън и негова избраница веднага станала тази младичка, симпатична сервитьорка! Може на пръв поглед той да не се е оказал като всички останали, само че те всички са сякаш от един дол дренки. Мъже! Вечно за едно и също мислят! Какво, кажете, е намерил той в нея, в тази сервитьорка? Барманка, искаше да поправи сплетниците Фрея. Като сервитьорка при тях работи девойката в селски костюм и пищен бюст, поднасяща чашите с бира на фермерите, седящи на разклатените дървени маси. Между другото, най-добрата бира се подава в халби. Напитката беше с вкус на сливи, ванилия и дъб заради испанските бъчви, в които се съхранява. Не, наистина много благодаря!

В действителност Фрея беше на деветнадесет (макар че шофьорската книжка, благодарение на която й бяха разрешили да разлива спиртни напитки, сочеше, че е на двадесет и две). Тя имаше поразителна, приковаваща вниманието възбуждаща красота, особено рядка в наше време, когато за еталон на женствеността служат кльощави диви, безплътни като модели. Фрея никога не е изглеждала така, сякаш е на диета, заставя се да гладува и тайничко да си мечтае да се поглези със сладкиш. Напротив, тя имаше такъв вид, сякаш всичко на света е в нейна услуга и може да получи желаемото само за секунда. Трудно се намираше правилната дума, но може да се каже, че тя изглеждаше по женски зряла. Сексапилността й беше очевидна — трябваше само да се хвърли един поглед на прелестните й закръглени форми. Дребна и миниатюрна, тя притежаваше гъсти и непокорни червеникави коси, приличащи на златиста праскова. А за скулите й известните модели просто биха дали всичко. Фрея притежаваше изящно носле и големи, леко скосени като на котка зелени очи, тъничка талия, сякаш създадена за най-тесните корсети и разбира се, великолепни гърди, които не можеше да бъдат подминати. Всеки представител на мъжката половина на човечеството просто трябваше да погледне Фрея и повече не можеше да откъсне очи от гърдите й.

Със сигурност лицето й оставаше незапомнено, но „близначките“ — както Фрея обичаше сама да нарича гърдите си — моментално се запечатваха в паметта на всеки. Те не бяха прекалено големи и не притежаваха онова сладострастие, заради което бившите й гаджета наричаха всички големи гърди „буфери“, което за Фрея еднозначно означаваше краве виме. Не, нейните „близначки“ бяха изящни — съвършено закръглени и стегнати, покрити с мека и нежна като сметана кожа. Тя не носеше сутиен и именно този факт й навличаше маса неприятности.

Запозна се с Бран по време на събирането на дарения в полза на Музея на изкуствата. Подобно мероприятие беше ежегодна пролетна традиция за местното изкуство в Норт Хемптън. В този ден Фрея направи истински фурор. Но едва влязла в залата и проблемите започнаха — тъничката презрамка, на която се крепеше предизвикателната й рокля, се скъса. Това неудобство внезапно я накара да отстъпи бързо назад, опитвайки се да се прикрие зад гърбовете на влизащите. Само че това отстъпление я озова в прегръдките на един костюм от крепон. Този костюм се оказа Бран, който стана неволен участник в това безплатно шоу. И точно тук и така започна всичко. Фрея буквално „изпадна“ от роклята си в ръцете му. И той веднага се влюби в нея. А и кой мъж би устоял в подобна ситуация?

Смущението на Бран бе толкова голямо, че незабавно и у Фрея се надигнаха горещи страсти към него. Той стана толкова червен, колкото и хризантемата на ревера му.

— О, Боже… извинете! Ударихте ли се?… Мога ли да ви по…? — той не довърши и почти задавяйки се с последната дума изумено се втренчи в нея. Така Фрея най-накрая разбра, че горната част на роклята й, крепяща се на тънките като спагети презрамки, някак си е успяла да се смъкне до талията й, заплашвайки във всеки един момент да се свлече на пода. А това би довело до друг, още по-голям проблем, защото Фрея просто не носеше бельо.

— Позволете ми… — Бран се опита да отведе Фрея настрани, като едновременно с това да я прикрие с тялото си. Но точно в този момент копринената тъкан, която той се опитваше да придърпа нагоре, се изплъзна от пръстите му. И това накара топлата му длан да се озове върху прелестната й гола бяла гръд. — О, Боже… — изпъшка той.

„Ама че работа — помисли си Фрея. — Като нищо ще си помислиш, че е начинаещ в подобни неща! И за какво толкова се смути?“ И тя бързо, защото подобна обстановка явно бе мъчителна за този младеж, се приведе в подобаващ вид. Презрамката се върна на законното си място, надлежно забодена с игла, а скъсаната материя беше бързо замаскирана (повечето показваща се плът на гърдите би се възприела като естествено продължение на дълбокото деколте). След това Фрея, вече взела се в ръце, с най-непринуден тон се представи.

— Аз съм Фрея. А вие сте…?

Бранфорд Лайън Гарднър. Живее на острова в имението „Феър Хейвън“. Между другото, именно той, като богат и щедър филантроп, е направил много щедро дарение в полза на музея и затова името му е отбелязано по очебиен начин в програмата. Фрея знаеше, че Гарднър заемат особено положение сред старинните и богати фамилии от североизточната част на Лонг Айлънд, която по принцип и Лонг Айлънд може да се нарече трудно. При всички случай, Норт Хемптън явно нямаше отношение към този луксозен окръг, който представляваше царство на дългокоси младежи, люшкащи се по редиците от търговски молове. Градчето повече напомняше Ню Джърси, отколкото Ню Йорк, и сякаш се намираше в друго измерение.

В края на краищата Норт Хемптън, стоящ на края на океанските води, не само е последният бастион на старата гвардия — той е бил активен път в далечни и отдавна отминали времена. В него без съмнение могат да се намерят всички необходими атрибути на класическия анклав Ийст Енд с неговите безупречни голф-клубове и вечнозелени ограждения. Само че Норт Хемптън се отказа от титлата за лятно местенце за забавления на почиващи туристи, защото по-голяма част от обитателите му живееха тук постоянно. Очарователните улици със засадени по края дървета са изпъстрени със семейни магазинчета. Парадът в чест на Деня на независимостта жителите отбелязваха задружно и весело с неизменните платформи, теглени на буксир от пожарните машини. И съседите не избягваха компанията си — напротив, те мирно и по приятелски си устройваха чаепитиета на откритите веранди. Макар че имаше нещо странно в Норт Хемптън — например Шосе 27, което свързваше богатите крайбрежни вили, но нямаше изход към града. Или пък че никой в щата не е чувал за градчето! („Норт Хемптън ли? Вие сигурно имате предвид Ийст Хемптън, нали?“) Местните жители не възразяваха и не се задълбочаваха много — свикнаха да използват околните пътища, а немногочислените туристи предпочитаха основно района на плажовете.

Дългото отсъствие на Бран Гарднър от местната социална сцена никак не влияеше на популярността му. На собственика на „Феър Хейвън“ му се прощаваха всякакви чудатости, а странностите в поведението му се забравяха след секунди. И разбира се, преобразяването на имението не предизвика никакви коментари. По време на възраждането си „Феър Хейвън“ дни наред остана тъмен и безжизнен, докато в едно ясно утро хората от града установиха, че колонадата на имението е напълно възстановена. След още неделя-две се появиха нови прозорци и покриви. Тук се криеше някаква тайна! Никой не си спомняше в имението да е работил строителен екип. Създаваше се усещане, че „Феър Хейвън“ сякаш е оживяла — изкъртват се старите дъски, сменят се покриви, стените са прясно боядисани — и всичко става без участието на хора.

И така, тържеството се състоя на 30-ти май, неделя, точно на Възпоменателния ден в чест на всички американци, мъже и жени, загинали във войните. Безусловно, няма нищо по-хубаво за отбелязване на начало на лятото в Норт Хемптън от празнуването на годеж в реновирано имение. Тенис кортовете проблясваха в далечината, представлението на океанските вълнички по повърхността на водната шир беше безпрецедентно, а масите преливаха от изискани ястия. Имаше охладени лобстери, огромни и тежки като топки за боулинг, блюда със сладка царевица, няколко килограма черен хайвер, разположен в микроскопични кристални купички със седефени лъжички (към деликатеса не се предлагаше нищо банално, като препечен хляб или сметанов крем, за да не се наруши истинския вкус на хайвера). Връхлетялата сутринта буря, придружена от дъжд, нанесе малки корекции. Спасявайки се от лошото време, гостите се преместиха в балната зала на къщата, оставяйки снежнобелите тенти пусти и самотни на ръба на скалата.

Тридесетгодишният Бран, умен, образован и най-важното неженен, а също така и невъобразимо богат, стана в действителност най-голямата риба в брачното езеро на Норт Хемптън. Но онова, което болшинството от хората не знаеха или не искаха да знаят за Бран, беше най-важното — той беше невероятно добър. Когато Фрея го срещна, бе сигурна, че той е най-добрият човек, който изобщо може да съществува. Усети го веднага — добротата струеше от него като сияние около светулка. Показа го и начинът, по който се погрижи за нея, по смущението и по заекването му… а когато се съвзе достатъчно, й донесе и питие. После през цялата вечер остана с нея, предпазвайки я от всякакви неприятности.

И сега Бран — висок и тъмнокос, облечен в спортно сако, което не му стоеше много добре, бродеше сред поканените и приемаше пожеланията на гостите с обичайната си срамежлива усмивка. Той не можеше да се нарече очарователен, ерудиран или остроумен. Не можеше да бъде причислен и към светския елит, към който принадлежаха представители на знатните фамилии, които обичаха да карат предизвикателно италианските си коли последен модел по малките уличките на Норт Хемптън. В действителност, за толкова богат наследник Бран беше тромав, срамежлив и имаше прилика с „Талантливият Мистър Рипли“[1] — изглеждаше аутсайдер, а не център на елитния кръг в Норт Хемптън.

— Ето къде си! — Бран се усмихна, когато Фрея застана на пръсти, за да поправи папийонката му. Забеляза, че маншетите на ризата му малко са се намачкали и изцапали, а когато Бран я прегърна, усети слаба миризма на пот. Горкият! Знаеше с какъв ужас той очакваше този прием! Явно не се чувстваше добре сред многото хора. — Помислих, че съм те изгубил! Ти как си? Искаш ли да ти донеса нещо?

— Добре съм, всичко е наред! — отвърна му тя с усмивка, чувствайки, че пърхането на пеперудените крилца в корема й затихва.

— Това е добре. — Бран я целуна по челото с меките си и топли устни. — Много ще ми липсваш — продължи той, нервно въртейки пръстена с монограм, който носеше на дясната си ръка. Това беше един от лошите му навици, нещо като тик, и Фрея стисна ръката му, стараейки се да го успокои. На следващия ден Бран трябваше да пътува за Копенхаген по семейни дела, касаещи „Фонд Гарднър“ — некомерсиална организация, занимаваща се с разпределянето на хуманитарна помощ във всички страни. Заради осъществяването на този проект Бран трябваше да замине за цялото лято. Вероятно точно поради това Фрея се чувстваше много нервна. Изобщо не искаше да се разделят и то тъкмо сега, когато се бяха открили един друг.

Когато се срещнаха онзи първи път, Бран дори не я покани на среща. В началото такъв развой на събитията малко я раздразни, но Фрея бързо съобрази, че Бран е доста скромен и изобщо не допуска, че тя може да е заинтересувана от него. На следващата вечер обаче той се появи в бара по време на нейната смяна, на по-следващата вечер — също, а след това се превърна в постоянен клиент на заведението. Така Бран започна да идва всеки ден и да я гледа мълчаливо с големите си кафяви очи, пълни с неизказан копнеж. Накрая самата тя трябваше да го покани на среща. И в този момент разбра, че ако трябва да чака той да вземе инициативата, нещата дори нямаше да помръднат. И беше права. Четири седмици по-късно те бяха сгодени и това бе най-щастливият ден в живота й!

Но така ли беше в действителност?

Отново той. Проблемът. Не, не Бран. Той нямаше нищо общо. Той беше чудесен и тя бе обещала да го обича вечно. Току-що го видя как потъна в тълпата, но не и преди да успее да види, че Бран разговаря с майка й. Тъмнокосата му глава бе наведена към белокосата на Джоана и отстрани изглеждаха като най-добри приятели.

Не, той не е проблемът.

Проблемът беше младежът, който я гледаше от другия край на залата. Фрея усещаше очите му върху себе си като физическа ласка. Килиан Гарднър. По-малкият брат на Бран. Двадесет и четири годишният Килиан я гледаше така, сякаш беше обявена на търг. И той ясно даваше да се разбере, че би платил много повече от исканата цена.

Килиан неотдавна се върна у дома след дълъг престой в чужбина. Бран беше споделил с Фрея, че не е виждал брат си в продължение на много години, защото той постоянно обикалял по света. Тя дори не запомни откъде пристига сега той — от Австралия ли беше, или пък от Аляска? Единственото нещо, което имаше значение е, че когато се запознаха, Килиан така я погледна с удивителните си синьо-зелени очи, че по гърба й пробяга тръпка. Да, той безспорно беше красив. Удивителните му очи бяха заобиколени от дълги и тъмни мигли, макар че чертите му притежаваха известна острота, дължащи се на орловия нос и квадратната брадичка. Изглеждаше така, сякаш винаги с готов за снимка — мрачен и замислен, с цигара в края на устните — също като киногерой от френските „ню уейв“ филми, ползващи се с невероятен успех сред жените.

Беше съвършено благ и възпитан, прегръщайки я като своя сестра. И в нейна чест трябваше да отбележи, че върху лицето й не се отрази дори капка от това невероятно смущение, което изпитваше в тези минути. Със скромна усмивка му позволи да я целуне по бузата, след което по време на коктейла го въвлече в обичайния светски разговор за хладното време, за предполагаемата дата за сватбата и дали харесва Норт Хемптън. Макар че всъщност не помнеше ясно за какво точно са говорили. Вероятно изобщо не е слушала и отговорите му — толкова бе запленена от звука на гласа му — равен и монотонен, като на диджей в нощен клуб. После някой от присъстващите привлече вниманието на Килиан и Фрея най-накрая остана сама. И точно тогава започнаха да се случват малките, но ужасно неприятни неща.

Фрея не си намираше място. Просто като някакъв сърбеж, който не може да бъде достигнат, не може да бъде почесан или успокоен. Имаше усещането, че се намира в огън и че във всеки един момент може да се възпламени и от нея да не остане нищо друго, освен купчинка пепел и диаманти. „Престани да го зяпаш — повтаряше си тя. — Това е безумие, още една от глупавите ти измислици. Дори е по-лошо от онзи случай, когато ти проблясна идеята да съживиш плъх“. За което тогава, разбира се, получи едно конско от майка си — първо, за тази нейна постъпка биха узнали членовете на Съвета, и второ, едва ли някой щеше да иска за домашен любимец плъх зомби. Трябва й свеж въздух, трябва да излезе навън и да подиша свеж въздух. А после, сякаш нищо не се е случило, ще се върне при гостите. Фрея се плъзна покрай вазата с кичести розови рози, опитвайки се да задуши емоциите си и вдишвайки от аромата им. Но цветята не помогнаха. Тя все още отчетливо можеше да почувства силата на желанието му.

По дяволите, трябваше ли този мъж да бъде толкова привлекателен? Фрея смяташе, че е имунизирана срещу подобни неща. Но Килиан е като клише, което се описва като висок, тъмен и неотразим. Тя мразеше наперени, арогантни типове, уверени, че жените съществуват единствено и само, за да удовлетворяват сексуалните им желания и потребности. И Килиан принадлежеше към най-лошите разновидности на тези типове. Той яздеше своя „Харлей“ напред и назад с коса, разрешена и летяща зад гърба му. И очи, в които тлееше огънчето на съблазнението — немислими и завладяващи, от които не можеш да се откъснеш просто ей така. Но в тях имаше и още нещо — интелигентност и разбиране. На Фрея й се струваше, че когато Килиан я гледа, знаеше коя е тя и на какво прилича — вещица, богиня. Същество, което не принадлежи на този свят, но също така е и неотделимо от реалността. Жена, която не само трябва да бъде обичана, но от която трябва да се опасяват и която трябва да боготворят.

Фрея отмести очи от вазата и откри, че Килиан все още гледа към нея. Сякаш през цялото време е очаквал точно този миг. Продължавайки да я наблюдава, той й кимна с глава, насочвайки се към близката врата. Наистина ли? Точно тук? Сега? В дамската тоалетна? Това беше поредното клише, подобно на неговия „Харлей“ и поведението му на „лошо момче“! И тя наистина ли възнамеряваше да влезе в дамската тоалетна с друг мъж — братът на своя жених, за бога, и то точно на годежа си?

Да, щеше да го направи. Фрея вървеше като зашеметена към мястото на срещата, след което затвори вратата зад гърба си и зачака. В огледалото видя лицето си — зачервено и сияещо. Беше щастлива, екзалтирана и толкова развълнувана, че не знаеше какво да прави със самата себе си. Къде е той? Нима я караше да чака? Килиан Гарднър изглежда знаеше какво да прави с безсрамните жени.

Дръжката на вратата безшумно се завъртя и той се плъзна вътре — леко и гладко като нож, разрязващ масло, и моментално заключи след себе си. Устните му се извиха в хищната усмивка на победител.

— Ела тук! — прошепна Фрея. Тя беше направила своя избор и не искаше да чака нито секунда повече.

И в този момент в средата на залата кичестите розови рози във вазата избухнаха в пламъци.

[1] Талантливият Мистър Рипли (1999) — американски психотрилър, базиран върху книгата на Патриша Хайсмит. ↑

ГЛАВА ВТОРА

СЕЛСКА МИШКА

Стара мома. Неудачница. Презряла круша. Ингрид Бошан знаеше мнението на околните за нея. Много пъти беше ставала свидетел как хората, навели глави един към друг си шепнат, прикрили уста с ръка. Особено когато тя минаваше през читалнята на библиотеката, връщайки книгите по местата им. За десетте години, през които работеше тук, Ингрид се сдоби едва с двама-трима приятели, които бяха сред постоянните посетители на библиотеката. Останалите жители на Норт Хемптън я намираха за прекалено строга и високомерна. Тя не прощаваше на сгрешилите и имаше навик да чете лекция за това, как трябва да се отнасят с книгите. Ако й върнеха книга с пречупено гръбче, скъсана корица или със страници, огризани от кучешки зъби, това неизменно пораждаше поредица от хладни упреци. Понеже библиотеката едва успяваше да свърже двата края, Ингрид настояваше постоянните й посетители да се отнасят внимателно с книжния фонд, намиращ се под нейно попечителство.

Разбира се, да мърмори на безгрижните читатели основно се налагаше на колегата й Хъдсън. А самата Ингрид макар и първокласна библиотекарка обичаше да комуникира с посетителите и отдаваше предпочитание на „физическите“ аспекти на работата. Тя не прекарваше деня си седнала на бюрото в подреждане на старинни манускрипти и каталози. Ингрид обичаше да държи книгите в ръце, да усеща тежестта им, да глади страниците им, омекнали от разлистване, и да подлепя разлепените части. Когато минаваше през читалнята, можеше да наблюдава не само цялата библиотека, но и да следи както за безделниците, заспали между рафтовете, така и за младежите, прегръщащи се по тъмните ъгли.

Прегръдка. Каква странна дума? Не че някой вече се занимаваше с това. Съвременните тийнейджъри бяха преминали отдавна това ниво и бяха стигнали много по-нагоре, т.е. всъщност по-надолу. Впрочем, Ингрид харесваше младежите, посещаващи библиотеката. Те искаха последните постапокалиптични издания, с което предизвикваха усмивката й. Тя не се интересуваше с какво се занимават в своите уютни или неподредени домове или пък в автомобилите си. Ингрид прекрасно знаеше какво значи да си млад, влюбен и да не се страхуваш от нищо. Та нали в края на краищата живееше с Фрея. Но библиотеката не е спалня или мотелска стая. Тя е място, където се чете и учи и затова трябва да се пази тишина. И докато тийнейджърите се опитваха да спазят последното условие, тишината в читалната зала се нарушаваше единствено от шумното им дишане.

Впрочем, в прохода между рафтовете се натискаха не само подрастващи. Понякога на Ингрид й се налагаше да се прокашля няколко пъти, за да може възрастната двойка да успее да се опомни и да прекъсне страстната си прегръдка, преди тя да стигне до тях с количката си.

Публичната библиотека на Норт Хемптън беше разположена върху квадратна площ, обрасла с трева, точно срещу градския парк и спортната площадка. И работата в нея беше организирана и наместена в рамките на разрешените й скромни средства. Градският бюджет беше леко пресъхнал заради икономическата криза, но Ингрид правеше всичко възможно да попълва регулярно библиотечния фонд. Обичаше всичко, свързано с библиотеката, макар че понякога й се искаше да има вълшебна пръчка (не че още я притежаваше, но ако имаше). И тогава стъпка по стъпка би променила доста неща — щеше да обнови изтърканите канапета в читалната зала, щеше да замени остарялата компютърна техника с нова, включително старите черно-зелени екрани на мониторите, щеше да направи сцена, подходяща за кукления театър на малките… и още куп много други неща. Намираше утеха в миризмата на мастило от новите издания, в прашния, мускусен мирис на старите томове и в златните слънчеви лъчи, които в края на деня осветяваха всичко вътре. Библиотеката се намираше недалеч от океанския бряг и от една от залите й се разкриваше такъв изглед, от който дъхът просто спираше. От време на време Ингрид специално ходеше там, за да може в тишина и самота да се полюбува на вълните, разбиващи се на плажа.

За нещастие, точно тази спираща дъха гледка се превърна в сериозна заплаха за съществуването на библиотеката. В последно време кметът на Норт Хемптън пусна в ход достоверно звучащи слухове, от които се разбра, че ако се продаде участък от бреговата ивица, получените средства ще стигнат, за да се покрият постоянно растящите общински дългове. Ингрид нямаше възражения против подобен проект, но скоро стана известно, че според мнението на кмета би било добре да се разделят и с библиотеката — в Интернет имало много полезна информация. Този бюрократичен подход и възможното унищожение на безценната й библиотека толкова много я обезпокои, че тази сутрин тя се почувства невероятно безпомощна.

Слава богу, нищо страшно не се случи на годежното парти на Фрея миналата седмица. Макар че за миг изпита притеснение, когато една от цветните композиции необяснимо пламна. За щастие един от сервитьорите, без да се бави, заля пламъците със студен чай и така попречи на огъня да причини по-голяма вреда. Разбира се, малкият пожар се оказа дело на Фрея. Нервното й напрежение подбуди към активност неовладяната й магия. Впрочем Фрея и сама би могла да устрои подобно нещо, макар че в последно време показваше по-добър контрол. И то, след като векове наред и трите трябваше да живеят с това ограничение. Засега Ингрид се радваше да се върне към любимата си работа и да намери утешение в познатата рутина. Не беше чак толкова отдавна, когато животът й беше съвсем различен от този, а работата й — вълнуваща и необичайна. Но, уви, всичко остана в миналото. И е по-добре да си остане там.

Публичната библиотека не е просто някаква запустяла, рушаща се сграда в далечните покрайнини на града. След основаването си, благодарение на щедрите дарения на живееща в съседство знатна дама, библиотеката приюти една от най-хубавите колекции на архитектурни планове и чертежи в страната, а много известни архитекти се заеха със строителството на домове тук. Като библиотекар Ингрид беше отговорна за тяхното запазване и съхраняване за следващите поколения. Затова тя ги разгъваше върху горещата пара, изправяше ги, след което ги изсушаваше и прибираше в чекмеджета, обвивайки ги грижливо в мек плат.

И точно сега имаше един такъв чертеж под пластмасовия капак, който постепенно поемаше необходимото му количество влага. Създаването на такъв архив е монотонно и повтарящо се действие и затова Ингрид обичаше да си прави почивки, по време на които се разхождаше между рафтовете и подреждаше книгите по местата им.

Табита Робинсън, библиотекарка на средна възраст, завеждаща младежкия раздел по литература и изпитваща истинска страст към детските издания, приближи, когато я видя между пътеките. Ингрид много обичаше Табита, защото тя бе умна и весела, ефектна професионалистка и гледаше сериозно на работата си. Когато Табита не бе потънала в четене на новия бестселър за подрастващи, тя се отдаваше на другата си голяма слабост — романи за красавци, както ги наричаше Ингрид. Имаше предвид онези книги — сантиментални романтични истории, чиито корици красяха голите тела на мускулести, сексапилни „мъжкари“. Съпътстващите ги едрогърди красавици с разхлабени корсети вече бяха минало, а интригуващата история се въртеше около сексуалните и неустоими еталони на мъжката красота. Всеки си намираше своето. Нейното греховно удоволствие бяха историческите саги — Ингрид обичаше тези вечно спорещи Тюдори.

Жените си обмениха обичайните шеги и градски клюки, споделяни между колеги, когато телефонът на Табита звънна.

— О, това е лекарят ми! — просия тя. — Извини ме, но трябва да вдигна веднага — дългата й плитка се залюля върху гърба, когато тръгна към вратата.

Ингрид посегна да прибере следващата книга — ново и доста тежко издание на местен автор, при това ужасно досаден. Който пък имаше навик да оставя своите произведения в кутия точно пред входа на библиотеката и постоянните читатели можеха да си ги вземат безплатно. И какво можеше да направи тя? В библиотеката се държаха книги, които са от постоянния библиотечен фонд. И явно никой нямаше желание да отдели дори и минута на този автор, както сега, така и в бъдеще. Ингрид не се съмняваше, че и следващата кутия ще пречи по същия начин и ще затруднява минаването между рафтовете.

Разбира се, тя винаги се стараеше да популяризира неизвестните писатели, подреждайки ги на най-видно място — на бюрото в централната зала, като по този начин ги предлагаше да бъдат прочетени поне веднъж. Повече от това не можеше да направи. Дж. Дж. Рамси Бейкър (Господи, защо са му цели четири имена? И тези два еднакви инициала действително идват малко в повече!), автор на „Умираща симфония. Тъмнината, като център на съществуването“ им донесе и последното си отчайващо произведение — „Слоновете на дъщерята на обущаря“. За да се прочете тази история, биха били необходими месеци. Книгата обхващаше живота на слепия обущар от Ливан, живял през 19 век, и наблягаше на любимите слонове на дъщеря му. Ингрид смяташе, че дори вълшебство не би могло да помогне на тази книга.

И разбира се, най-лошото е, че на никоя от тях трите не се разрешаваше да използват магия! Наложи се да се примирят с това след решението на Съвета. Никакви полети. Никаква магия. Никакви заклинания, вълшебни прахчета, напитки или проклятия. Трябваше да живеят като обикновени хора, без да използват могъществените си и наистина великолепни свръхестествени способности. И през изминалите години те се научиха да се сдържат. Е, всеки посвоему, разбира се. Фрея, например, изгаряше натрупаната си енергия в маниакалната си любов към развлеченията. Докато по-голямата й сестра, Ингрид, прие сериозен външен вид, опитвайки се да потисне вълшебството, което напираше в нея.

И тъй като срещу тази забрана не можеше да се направи нищо, Ингрид откри, че няма как да не негодува срещу тези обстоятелства. Обидата и съжалението правеха нещата само още по-лоши. Защо да се надяваме на това, което не може да стане? В течение на стотици години тя се бе научила да води живот, тих като на мишка — малка и незначителна и почти беше убедила себе си, че това е по-добрият начин.

Ингрид приглади кока на тила си и премести количката към стената. Отправяйки се към кабинета си, видя Блейк Алънд да преглежда новите постъпления. Той беше един от най-успешните предприемачи и пръв предложи на кмета изгодно предложение за купуването на библиотеката на Норт Хемптън, ако разбира се градът все пак се съгласи с продажбата. Преди месец той донесе различни чертежи, принадлежащи на неговата фирма, и Ингрид имаше деликатната мисия да му съобщи, че неговите документи не притежават естетическа и ценностна стойност, за да бъдат добавени към библиотечния архив. Блейк прие добре отказът й да вземе чертежите му, но не и отказът й на поканата му за съвместна вечеря. Продължи да упорства, докато Ингрид най-накрая прие да вечерят заедно. Само че вечерята миналата неделя беше просто ужасна. През цялото време й се налагаше да сваля ръката му от бедрото си, докато пътуваха с колата му, защото естествено седеше на предната седалка до шофьора. В резултат на това, настроението й съвсем се развали. Накратко казано, именно благодарение на Блейк тя получи името „фригидната Ингрид“. Колко жалко, че един умен мъж се държа по такъв дребнав и отвратителен начин!

Затова сега побърза да се отдалечи, преди да я беше забелязал. Нямаше ни най-малко желание да се бори с ръцете му, които бяха като пипала на октопод. Фрея беше такава късметлийка да срещне Бран! Впрочем, Ингрид отдавна знаеше, че малката й сестричка непременно ще го срещне. „Видя“ го още преди няколко века в линията на живота на Фрея. Но самата Ингрид досега нито веднъж не беше изпитвала подобни чувства. Освен това, едва ли любовта може да реши проблемите й, помисли тя, докато потупваше пачката писма, които винаги носеше в джоба си. Влизайки в кабинета си, провери как е поредният чертеж оставен да се овлажнява. Всичко бе наред, хартията се беше изправила и сега той трябваше да отиде под пресата за сушене, а следващият — да повтори стъпките му. Ингрид направи отметка на картотечното картонче, вписвайки името на архитекта и неговия проект — в случая Експерименталния музей, който така и не е бил построен.

Когато се върна в централната зала на библиотеката, от съседното бюро се носеше тихо и подозрително подсмърчане. Погледна и видя Табита да трие сълзите си, прибирайки мобилния си телефон.

— Какво е станало? — попита Ингрид, макар че вече се досещаше. Имаше само едно нещо, което Табита искаше повече от всичко. Дори повече от това да успее да накара Джуди Блум да посети библиотеката.

— Не съм бременна!

— О, Таб! — въздъхна Ингрид, като я прегърна. — Много съжалявам… — През последните седмици Табита беше в приповдигнато настроение, дължащо се на оптимизма след поредната инвитро процедура. Тя бе маниакално уверена, че точно този път всичко ще се получи и ще бъде наред, защото това беше последният й опит. — Може би има нещо друго, което може да се направи…

— Не. Това беше последния ни шанс. Не можем да си го позволим пак. Вече и без това сме затънали до уши в дългове заради този последен опит. Това си е. Не е било писано да се случи…

— А как стои въпросът с процедурата по осиновяване?

Табита избърса очи.

— Заради инвалидността на Чарлз също ни беше отказано. Край. Съжалявам… Зная че думите ми звучат много егоистично, но наистина ли е толкова лошо да искаш да имаш дете? Дори само едно?

Ингрид беше свидетелка на всички опити на Чад и Табита. Тя знаеше за надутите пуяци от Центъра за изкуствено оплождане, за хормоналните таблетки и за коктейлите срещу безплодие (Clomid и Lupron). Именно тя помагаше на Табита в определен час да си прави инжекции с игла, толкова дебела, сякаш предназначена за кобили. Знаеше колко много Табита иска дете. На работното й място стоеше снимка на двамата с Чад, направена по време на медения им месец в Кона. Преди петнайсет години те изглеждаха глупаво щастливи в хавайските си ризи.

— Може би просто не ми е писано да бъда майка — през хлипане говореше Табита.

— Не говори така! Това не може да е истина!

— Защо не? Щом като досега всичко е било напразно… — Табита въздъхна. — Явно трябва да спра да се надявам.

Ингрид я прегърна силно и бързо излезе от кабинета. Страните й горяха, а сърцето й биеше силно, защото знаеше, че думите на Табита не са верни. Има някой, който би могъл да й помогне, някой, който би могъл да промени живота й, някой много по-близко до Таб, отколкото тя предполагаше…

„Не, ръцете ми са вързани, нали? — мислеше си Ингрид. — Нищо не мога да направя за нея. Не и без да наруша Забраната. Не и ако не искам да се изложа на опасност.“

След известно време се върна на работното си място — скромна библиотекарка от малкия град, потънала в ежедневните си задължения. Само че блузата й още беше мокра от сълзите на приятелката й. Досега Ингрид не беше негодувала и не се беше бунтувала срещу Забраната, наложена върху тях. Добре, явно за всичко си имаше първи път!

ГЛАВА ТРЕТА

ДОМАШНИ УВЛЕЧЕНИЯ

Джоана Бошан нямаше съмнения, че старите къщи по някакъв начин проникват не само под кожата, но и в душите на своите собственици. Въпреки разумът и логиката винаги се опитваш да търсиш съвършенството им. Фамилната къща на семейство Бошан, издигаща се недалеч от плажа, пресъздаваше колониалния стил от края на 1740 г. и смайваше с величествени фронтони и двускатни покриви. Великолепната сграда бе претърпяла доста реставрации и модернизации — рушили са се стени, кухненските помещения са се местили другаде, а спалните са били преправяни. Къщата е преживяла доста изпитания, наложени от времето и годините, а рушащите се стени са пълни със спомени — как масивната камина е топлела през изминалите зими, а множеството петна по мрамора в кухнята говореха за вкусните ястия, приготвяни там.

Подът в хола е развалян и правен няколко пъти. Сега е дъбов, преди това — от травертин[1], след това отново е бил дървен, но вече с цвят на презряла череша. И поради безкрайните ремонти на тези стари сгради това е причината те да бъдат наричани бездънни ями, редки бели слонове и чисто безумие.

Джоана обичаше сама да се грижи за къщата. За нея обновяването на дома бе непрекъснато развиващ се еволюционен процес, който не се знае кога ще завърши. Освен това, тя обичаше да върши всичко с ръцете си. Например, цяла седмица реди плочките в банята за гости и поставя фугите. А днес е ред на гостната. Топвайки валяка в легенчето с боя, тя бе убедена, че нейните момичета пак ще й се смеят. Заради навика й да пребоядисва стените в различен цвят по няколко пъти в годината. Един месец стените в гостната бяха в тъмно бордо, а следващия — в безоблачно синьо. Джоана обясни на дъщерите си, че животът в статична обстановка, в която нищо не се променя, й действа задушаващо и затова смяната на интериора за нея е много по-важна, отколкото да си купи нова дреха например. А вече е лято, така че дойде време стените в гостната да станат жълти.

Беше сложила обичайното си домашно работно облекло — типичната каубойска карирана риза, стари дънки, латексови ръкавици и зелени гумени градински галоши. Посивялата й коса бе прибрана с червена лента. Смешно наистина, че са сиви. Независимо колко често и упорито ги боядисваше, всяка сутрин се събуждаше с коса, сияеща в сребърно. Джоана, както и дъщерите й, не бяха нито стари, нито млади. Всъщност физическият им облик съответстваше на особеностите на таланта на всяка от тях. В зависимост от ситуацията, Фрея можеше да изглежда между шестнадесет и двадесет и три години, поруменяла от срещата си със своята първа любов. Докато Ингрид, пазителката на дома, изглеждаше между двадесет и осем и тридесет и пет години, което се подчертаваше и от съответното й държание. И понеже мъдростта идва с опита и макар че в душата си Джоана се чувстваше като ученичка, запазеният й вид беше на жена в началото на шестдесетте.

Беше й приятно да се върне и да заживее отново в родния си дом, но този път заедно с дъщерите си. Раздялата им продължи дълго и тя си даваше ясна сметка, че бе пропуснала повече, отколкото й се щеше да признае. В продължение на много години след наложената забрана, дъщерите й трябваше да се скитат в различни посоки, сами и без конкретна цел. И Джоана не можеше да ги обвинява за това. И двете даваха знак за себе си крайно рядко. Само когато им трябваше нещо, но не просто пари, а поддръжка, съчувствие или състрадание. И Джоана търпеливо чакаше. Беше сигурна, че на момичетата им харесва да знаят, че независимо къде се намират те — Ингрид живя в Париж и Рим в течение на дълъг период от миналото столетие, докато Фрея прекара времето си в Манхатън до последно — майка им винаги ще бъде в кухнята, режеща лук и чакаща ги да се приберат под крилото й.

Тя завърши с далечната стена и сега оценяващо оглеждаше направеното. Избра бледожълт оттенък на боята като пролетни нарциси, като „Усмивка на нимфа“ според Бугеро[2]. Удовлетворена от резултата, Джоана се премести на другата стена. Внимателно боядисвайки около прозоречната рамка, погледът й се плъзна през океанската вода и се спря на остров Гарднър и „Феър Хейвън“. Вихърът около събитията, свързани с годежа на Фрея, бяха изморителни. Безкрайното усукване и увъртане около госпожа Гробадан, мащехата на Бран, която смяташе, че „момчето й“ е прекалено добро за Фрея, й дойдоха малко в повече. Разбира се, Джоана се радваше за дъщеря си, но това не й пречеше да оцени трезво ситуацията. Дали нейната дъщеря бунтарка този път наистина щеше да се успокои? Тя се надяваше Фрея да е права за Бран — че това е той, единственият, когото тя е чакала дълги години.

Но не всички имат нужда от мъж до себе си. И Фрея трябваше да научи, че започват и въпросите — къде беше, какво прави… И ако в някои дни Джоана се чувстваше като сбръчкана и суха стара вещица с душа, която е изсъхнала като прах, и с тяло, което не е познало мъжка ласка в продължение на столетия, то в такива дни тя просто се самосъжаляваше. И това не беше, защото тя непременно трябваше да живее сама. В Норт Хемптън имаше няколко възрастни мъже, които ясно й бяха дали да разбере, че с огромно удоволствие биха направили нощите й много по-малко самотни.

Джоана не беше нито вдовица, нито разведена, но не можеше да се счита и за толкова свободна, колкото й се искаше. Тя просто живееше самостоятелно. Да, това бе хубава и подходяща дума. Те живееха разделени. Така, както тя винаги е желала.

Съпругът й беше добър и грижлив мъж, нейната опора и стабилност. Но не можа да им помогне по време на кризата и това тя никога не му прости. Разбира се, той не беше виновен за настъпилата истерия и кръвопролитие, но и не попречи на Съвета да ги осъди, когато нещата се успокоиха. Бедните й момичета! Тя никога нямаше да забрави безжизнените им тела, едва забележими в полумрака. Не, никога нямаше да можеше да го забрави! После те се върнаха при нея, но не свободни и невредими — бяха като птици с подрязани крила. И тогава Джоана не можа да открие в сърцето си дори едно съвсем малко ъгълче за него.

— Нали така, Гили? — попита Джоана, обръщайки се към домашния си любимец, враната Гилбърт. Тя бе посветена в мислите й, кацнала върху стенния часовник с махало. Гили разпери крила и протягайки дългата си черна шия, погледна през прозореца. Джоана проследи погледа й. Видя онова, което Гили се опитваше да й покаже и изтърва валяка в боята. Пръските се разпиляха по пода и в опита си да ги изтрие с градинските си галоши, тя само успя още повече да размаже капките.

Враната нетърпеливо изграчи.

— Добре, добре, ей сега ще сляза и ще проверя какво става — каза Джоана, излизайки през задната врата и тръгвайки към дюните. Разбира се, те бяха тук — три мъртви птици. Изглежда, бяха се удавили. Перата им бяха разрошени и мокри, а около ноктите им кожата изглеждаше като изгорена. Върху гладкия пясък телата им бяха оформили грозен кръст.

Джоана дълго ги гледа. Колко жалко! И колко безсмислено! А са красиви птици, грабливи птици с бели гърди и абаносови клюнове. Орли рибари. Това беше естествената им среда и на остров Гарднър, направо на брега гнездеше цяла колония. Птиците бяха опасни създания и истински хищници, но също толкова лесно уязвими, като всички останали диви животни, оцеляващи под натиска на цивилизацията.

Също като нейните дъщери, Джоана се бореше да остане в рамките на ограниченията. Бяха се съгласили със Забраната в замяна на запазване на безсмъртието си. Съветът отне вълшебните им пръчки и голяма част от книгите им, изгори летящите метли и конфискува котлите им. Като допълнение, Съветът им отне възможността да бъдат самите себе си, задължавайки ги да не използват магическите си способности в света на хората. Но с магия или без, за тях трите така и не се намери сигурно място.

Джоана изкопа с ръце дупка във влажния пясък и внимателно погреба мъртвите птици. А трябваше само да бъдат произнесени няколко думи от правилното заклинание и птиците щяха отново да оживеят. За съжаление, ако се беше опитала да използва дори частица от удивителния си дар, не се знаеше чий живот би отнел тогава Съветът, за да възстанови нарушения баланс.

Когато се върна в къщата, поклати глава при вида на кухнята. Навсякъде имаше разхвърляни мръсни чинии. Момичетата бяха придобили навик да използват чистите чинии и прибори до последния, само и само да не включват миялната машина. Така че върху мивката и плота имаше камара мръсни чинии и използвани антични чаши. Бюфетът беше почти празен. Ако продължаваха така, следващото нещо, от което щяха да се хранят, оставаха подносите. Не, такова поведение определено не беше приемливо. От Фрея, разбира се, можеше да се очаква всичко. Тя беше привикнала към хаоса и безпорядъка. Но Ингрид винаги е била безупречна. Не само на работното й място, а и в цялата библиотека цари чистота. Макар че това не можеше да се твърди за домакинските й умения. Джоана беше възпитала момичетата си да бъдат очарователни и интересни във всяко едно отношение. Всяка от тях беше с толкова силен характер, колкото силна беше магията й, което обаче изобщо не се отнасяше за домакинските им умения.

И разбира се, като тяхна майка тя също имаше вина. Можеше да прекара сутринта в чистене и прибиране на кухнята, а не да пребоядисва за пореден път стените в гостната. Впрочем, Джоана с удоволствие се занимаваше с всякакви малки и незначителни ремонти и преподреждаше къщата, но не можеше да търпи ежедневната рутина, удържаща всичко в стандартните рамки. Примиряваше се единствено с хигиенните норми. Видя Зигфрид, любимия черен котарак на Фрея, да се промушва в специално изрязания отвор на вратата.

— Надяваш се, че момичетата са поканили тук много мишки, нали? — усмихна му се тя, вдигна Зигфрид на ръце и започна да гали меката му козина. — Много съжалявам, но това няма да стане liebchen[3].

„Поради липсата на вълшебна пръчка къщата просто е загубена“, помисли си Джоана. Ако можеше да използва магия в къщата, нямаше да има нужда от миялна машина. На вратата се позвъни. Изтри ръце в дънките си и забърза към нея. Отвори бавно и с усмивка каза:

— Грациела Алварез?

— Si[4] — усмихна се в отговор дребната тъмнокоса жена, стояща на вратата, хванала за ръката малко момче.

— Bueno![5] Влизайте, влизайте — зарадва се Джоана, като буквално ги вмъкна в наполовина боядисаната гостна. — Благодаря, че дойдохте толкова рано. Както виждате, наистина имаме нужда от помощ — и тя се огледа така, сякаш виждаше къщата за първи път. По ъглите се бяха събрали кълба от прах, до стълбата имаше множество торби, пълни с дрехи за пране, а огледалата бяха толкова прашни, че в тях не можеше да видиш дори собственото си отражение.

Агенцията бе дала на Алварез чудесни препоръки. Грациела трябваше да се грижи за домакинството, докато нейният съпруг Хектор — за къщата. Това включваше басейна, лехите и цветята в градината, както и покрива. Грациела обясни, че Хектор трябва да довърши някаква работа в града и следобед ще бъде тук. Семейство Алварез беше пренесло вещите си в къщата, намираща се в далечния ъгъл на градината.

Джоана кимна, изслушвайки Грациела и накланяйки се към детето попита:

— А кое е това ангелче? — и тя го погъделичка по коремчето. Момченцето отскочи със смях, като радостно запляска с ръце.

— Това е Тайлър — Грациела подтикна детето да говори.

— Аз съм на четири години — и поклащайки се от пети на пръсти, продължи — Четири. Четири. Четири. Четири.

— Чудесно! — Джоана веднага си спомни своето малко момченце. Ех, беше толкова отдавна! Дали ще го види някога!

Върху тениската на Тайлър, изцапана с разноцветни петна, стоеше Мики Маус. Очите на детето бяха ясни и весели. Когато Джоана опита да хване ръката му, той изплашено се отдръпна, но след това позволи да го погали по главата.

— Много се радвам да се запозная с теб, Тайлър Алварез. Аз съм Джоана Бошан. Не искаш ли, докато майка ти оправя багажа, да се поразходим до плажа?

Тайлър прекара следобеда бягайки наоколо, докато Джоана го гледаше неотстъпно. От време на време момченцето поглеждаше през рамо, за да се увери, че тя още е там. Тайлър като че ли бързо се отпусна в присъствието на Джоана, което бе забелязано и от майка му, преди да го пусне на разходка с нея. Когато се умори от бягане, заедно събраха морски раковини. Джоана намери една съвършено оформена раковина и момченцето веднага я доближи до ухото си. Тайлър се смееше на звуците, които тя издаваше, като с това предизвикваше и нейната усмивка. Само че през цялото време се чувстваше неспокойна, дори в присъствието на малкия си приятел. Дори и в този момент усещаше някакво пулсиране.

Имаше нещо, което не беше както трябва при мъртвите птици на брега от тази сутрин. Онези, които тя погреба в пясъка недалеч оттук. Усещаше го с връхчетата на пръстите си.

Беше ли това заплаха? Или предупреждение? За какво? И от кого?

[1] Тавертин — крехък камък, съдържащ тухли. ↑

[2] Уилям Адолф Бугеро (1825–1905) — френски живописец, представител на академизма и реализма. ↑

[3] liebchen (от немски) — скъп(а). ↑

[4] Si (от исп.) — да. ↑

[5] Bueno (от исп.) — добре. ↑

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

ВЪВ ВСЯКО ДРЕБНО НЕЩО ИМА МАГИЯ

Преди да се сдобие миналата есен с къдрокосата барманка, бар „Норт Ин“ беше заспало място с вид на занемарена кръчма, в която местните жители обичаха да се събират. Те спокойно си обменяха клюки помежду си, без да се притесняват, че трябва да се бият за свободен стол с подпийнали клиенти. Възпоменателният ден на падналите във войните официално отбелязваше настъпването на лятото и дори в малкоизвестният Норт Хемптън започваше поток от туристи, които просто се изсипваха в Ийст Енд. Това наложи откриването на нови заведения, които да ги поемат и обслужат. Но не и бар „Норт Ин“ с неговите силни, но евтини питиета и с прекрасна гледка към океана. Много от посетителите му идваха само заради нея.

Как само се промениха нещата! От миналата есен той просто не можеше да бъде наречен тихо и спокойно място, защото буквално се цепеше по шевовете от постоянния шум. Джубоксът не спираше и от него се носеше музика, изпълнявана от истински рок звезди — още един изчезнал вид от новата ера. Мъже в тесни панталони, които пееха за страстната любов към цените, дрогата, алкохола както и всякакви други безумства — от целулоидната пародия до TV-реалити шоутата. Сега старата гвардия се бе пренасочила към рап музиката. Единствения жанр, който се ползваше с благосклонността на аудиторията, обхващаща всички възрасти. Момчетата с китари се впуснаха да съчиняват унили и толкова емоционални песни, на които дори не можеше да се танцува.

Фрея харесваше рапа и от време на време се наслаждаваше на саундтраковете на последните гангстерски филми, но в бар „Норт Ин“ предпочиташе класиката. Британците — „Секс Пистълс“, „Клаш“. Рок оперите на 70-те — „Куин“, „Йес“, ранния „Дженезис“ (при Питер Гейбриъл, а не в каквато дразнеща ухото се превърна после, при Фил Колинс). Метал — „Лед Цепелин“, „Дийп Пърпъл“, „Металика“. Рок групи, като „AC/DC“ и „Деф Лепърд“. Слушаше Мотли Крю, ако се чувстваше дори и мъничко в иронично настроение. Откакто Фрея започна да работи в бар „Норт Ин“, там винаги оглушително дрънчаха ударни и звънтяха китари, които не позволяваха на клиентите да се задържат по масите, а ги подканваха да напълнят дансинга. А колкото до напитките, които приготвяше Фрея, то музика беше без значение.

Тази червенокоса барманка си имаше свой начин на приготвяне дори и на класическите коктейли. Джинът с тоник беше тръпчив и освежаващ, сладък и силен. Така беше всяка нощ, а всяка вечер завършваше с танцуващи върху бара, загубили всякакви задръжки и дори част от дрехите. Ако в бара влезеше някои самотен и потиснат клиент, много бързо щеше да си намери нов приятел (или приятелка) и махмурлук, а понякога и двете заедно.

Въпреки това, седмица след годежното парти барът, както и самата Фрея, изглеждаше притихнал, макар че музиката си беше все така силна и гръмка. Но сега в мелодиите се намесваха и печални нотки. „Роулинг Стоунс“ пееха „Аз чакам не жена, просто приятел…“. Коктейлите вече не бяха така пивки и сладки, джинът загуби остротата си, шампанското не бе газирано, а бирата след пет минути ставаше топла.

Беше същото, което се бе случило и на годежното й парти. Само че ситуацията вървеше към по-лошото. Фрея бе доволна, че Ингрид не е наоколо. По-голямата й сестра веднага щеше да забележи, че нещо не е наред и подозренията й, че във всичко това някак си е замесена Фрея, само щяха да се задълбочат. Онова, което се случи между нея и Килиан, бе импулсивна постъпка, но тя се надяваше, че това е минало и че сега вече всичко ще е наред. Нямаше причина за паника. И какво от това, че всичко, за което мечтаеше през последните дни, беше Килиан? Какво от това, че той й се привиждаше дори през деня? Когато затвореше очи, все още виждаше красивото му лице, наведено над нейното. Проблемът беше, че не може да спре да си го представя. Трябваше да го застави някак си да си отиде. Дори това място да е на другия край на света… И да, нещо много важно — той не я обичаше.

Неотдавна звънна Бран, за да съобщи, че е пристигнал благополучно в Дания и че вече е на път за деловата среща. Фрея знаеше, че трябва да свиква с това. Бран още в началото й обясни, че животът и работата му са свързани с чести и много пътувания, че рядко си е у дома, но планира да ги намали, след като се оженят. След като чу гласа му, Фрея се пооживи, но мрачното й настроение моментално се завърна, когато влизайки в бара, видя новопристигналите — Дан Джеродс и новата му приятелка Аманда Търнър. Пред очите на Фрея неволно се появи непристойна картинка — Дан, притиснал Аманда към стената, и двамата дишат тежко и се задъхват във взаимната си прегръдка; блузата на Аманда е разкопчана, а дънките на Дан — смъкнати до коленете… И това се е случило няколко минути, преди да влязат през вратата на бара. Техните отношение бяха едва в началната си фаза на развитие и затова да правиш секс при тях си беше равно на поздрав — все едно са си казали едно здравей. Разбира се, Фрея също владееше този „език“.

Веднага зад разгорещената двойка се показа кметът на града Тод Хатчинсън (ревностно мастурбирал пред компютъра си предната нощ) заедно със своя приятел — успешния предприемач Блейк Аланд. Фрея си припомни неясното и размито видение на кълбо от тела в колата му, както и усещането за неудовлетворена сексуалност. След това се появиха преподобният отец и съпругата му (светкавично видение на кожени камшици и маски през този уикенд). Понякога Фрея се чувстваше леко замаяна от получаваната информация, макар че отдавна трябваше да е свикнала с таланта си (тя упорито отказваше да го нарича подарък или дар). Но все още се изненадваше.

Това беше нейна друга особеност — да „вижда“ интензивните емоции. Тя лесно забелязваше не само чистата сексуална страст, но и нежната и чиста романтична любов. Фрея можеше да „види“ у хората и всички други чувства, нямащи нищо общо с любовта — силен гняв, омраза, ненавист, убийствена ярост и тревога. През вековете талантът й беше вършил много полезна работа. И макар че случаите бяха много редки, Норт Хемптън също не беше неуязвим за престъпленията. Затова, когато те се случваха, бяха скандални и грандиозни — като смразяващото убийство на дамата от хайлайфа, отровена на вечерното парти, организирано от самата нея, или тъжни и неочаквани — като това, което се бе случило с Бил и Маура Татчър. Телата им бяха открити миналата зима на плажа с кървави рани по главата. Бил почина вследствие на тях, докато Маура все още лежеше в кома в интензивното отделение на болницата.

Фрея беше съдействала на полицията за залавянето на убиеца на дамата от висшето общество. Виновна за смъртта й се оказа огорчената й икономка. Фрея успя да „види“ как тя изсипа отрова в шампанското, след което умело върна тапата на място. Именно Фрея насочи полицията и им помогна да повдигнат обвинение. Детективите успяха да намерят сред вещите на икономката малката бутилка с остатъци от отрова, която тя не бе успяла да изхвърли. Тя, разбира се, беше арестувана и предадена на съда, след което понесе суровите последствия от извършеното си деяние.

Фрея се радваше да помогне, използвайки дадения й талант дискретно и внимателно, защото над нея все още тегнеше забраната за използването му. Така де, тя все пак не прилагаше магия! Това ставаше, без тя да може да оказва някакъв контрол. Ей така, просто си седеше и хоп — „виждаше“ го! Но Фрея не можеше да „види“ цялото престъпление, както и мотивът за извършването му. И понеже много малко от жители на Норт Хемптън не се отбиваха в бара, тя беше в течение на всичко. Първа научаваше кой е откраднал пари от касата в магазина, кой е разбил ключалката на къщата за гости или кой е вандалствал в училище. Ако полицаите в началото се отнасяха скептично към предположенията й, то към настоящия момент от подобно недоверие не остана и следа. Само един-единствен детектив настояваше тя да му обясни откъде точно възникват основанията за тези нейни предчувствия. Затова Фрея смяташе за много странен факта, че не можеше да „види“ кой е извършителят на нападението над семейство Татчър. Може би точно за този случай полицията беше права — случилото се насилие е дело на чужд човек за града. Но това не пречеше Фрея да се разстройва от факта, че не може да разбере и да помогне.

Сервира с усмивка питиетата на Дан и Аманда. Те празнуваха началото на връзката си, а Фрея знаеше, че първите две седмици от всяка връзка бяха нещо като меден месец за всяка двойка. Днешните двойки обикновено живееха заедно години наред, като все отлагаха сватбата, така че техните медени месеци на практика се оказваха лишени и от меда и от романтиката под лунната светлина. Сексът, ако имаше такъв, носеше интериорен характер в мисионерски стил. Много от двойките се възбуждаха повече от обстановката в луксозните хотелски стаи, отколкото от вида на голите си тела. Дните, когато треперещата невеста девственица смирено лягала в брачното легло и се завивала до брадичката, отдавна са в миналото. Което обясняваше, защо Фрея гледа на двойката с такава симпатия. Това бяха хората, които се прекланяха пред ново божество и които тя дари с усмивка и безплатни напитки.

Преподобният и жена му си поръчаха бутилка вино, а Блейк поиска бира. Фрея сервира напитките на бара и се обърна към последния си клиент, кмета.

— Какво да ви предложа, сър? — попита тя.

— Уиски, чисто. Благодаря ти, Фрея.

— На вашите услуги, кмете! — отвърна тя. Тод Хатчинсън бе млад, ловък и честолюбив. Имаше големи планове за Норт Хемптън и беше подкрепен за този пост от хора като Блейк Аланд, направили предизборни дарения за кампанията му. Младият кмет се ползваше с популярност в града, но Фрея знаеше, че сестра й, Ингрид, не беше сред поддръжниците му, след като разбра за плановете му за продажба на библиотеката. Бедната Ингрид! Тя нямаше да може да направи нищо, ако предложението на кмета бъде одобрено.

За разлика от Ингрид Фрея нямаше нищо против Тод — беше вежлив и оставяше добри бакшиши и бе женен за журналистка от местна медия, водеща колонката с новините. Според слуховете именно съпругата му е сред претендентите за длъжността онлайн сътрудник в държавен интернет сайт. Може би това беше причината Тод да се обърне към онлайн порното. Изграждането на две големи кариери в едно семейство означава, че двойката рядко има време един за друг, което разбира се е много лошо. Фрея му подаде поръчаното уиски и се обърна към бара.

— Какво става? Много е тихо за петък вечерта — попита я шефът й, Сал Маклафлин, който бе наследил бар „Норт Ин“ от брат си след пенсионирането. Седемдесетгодишен веселяк, Сал притежаваше рунтави вежди и дълбок гръден смях. Веднага взе Фрея на работа и започна да се отнася с нея като достоен дядо. Изкашля се, прикрил уста с носната си кърпа и леко изхриптя.

— Да не би да си се разболял? Защото това не звучи добре — Фрея лекичко го подразни, когато той звучно издуха носа си.

— Алергия — присви рамене Сал. — Явно времето се променя. — И той отново се издуха, въздъхна, а раздразнените му очи се насълзиха. — Винаги ме напада през юни. — И действително, това беше необичайно рязка промяна от дъждовна пролет към влажно лято. Въздухът беше плътен и тежък, дори повече от обикновено. А и горещината бе задушаваща и потискаща, съвсем нехарактерна за началото на сезона.

— Тук е като на погребение. Кой е умрял? — опита се да се пошегува Сал.

Фрея присви рамене. Знаеше, че мрачната й енергия витае наоколо, но не можеше да направи нищо. Просто още един лош ден. Не можеше да очаква да запази и съхрани собствената си бодрост, като едновременно с това поддържа доброто настроение на околните. Една ръка призивно й помаха и тя се приближи към противоположния край на образния бар, където Беки Бауман поглъщаше мартинитата като бонбонки.

— Още едно? — попита Фрея.

— А защо не! — въздъхна Беки, гледайки към мъжа си, флиртуващ с жената до него. Беки и Рос се разделиха неотдавна. Бяха женени отскоро, но бяха успели да станат родители на шест месечно бебе. Фрея видя как някаква тъма поглъща любовта, която някога ги е събрала. Как умората и недоспиването стават причина за безкрайни караници, след които и двамата се чувстваха още по-нещастни и по-неудовлетворени. Най-накрая Рос реши, че това е краят и се изнесе.

В този момент той беше погълнат от разговора си с Наташа Майлс, бивш модел, към която стоеше прикрепена думичката „много“ — много богата, много хубава, много придирчива. Прекалено добра към всеки мъж, който я доближи. Такива като Наташа Майлс бяха твърде себелюбиви, за да се захванат с всеки срещнат. Чудо е, че е приела да излезе с Рос, който дори още не беше разведен.

— Какво стана с нас? — попита Беки, докато гледаше как Фрея забърква поредния коктейл. — Мразя го! Наистина. И не зная какво да правя.

Пред Фрея проблясна нова сърцераздирателна сцена от неотдавнашният им семеен живот — последната кавга, завършила с насилие, така нехарактерно за тях — размахани юмруци, детски плач, единият избута другия по стълбите… Обърна се колебливо. Независимо от това, какво смятаха майка й и сестра й, тя не влагаше в приготвянето на коктейлите повече от това, което беше нужно — просто се стремеше да ги направи по-вкусни. И това, че коктейлите й се харесваха на всички, беше просто допълнителен бонус към майсторството й. Всичко, което Фрея приготвяше — дори и готвените ястия, имаха възхитителен вкус, дължащ се явно на магическото й наследство.

Но грозната сцена, която „видя“ преди малко като неволен свидетел, я накара сериозно да се замисли. Не разбра кой точно е бил подложен на опасност — Рос, Беки или тяхното бебе. Може би, ако между Рос и Беки не съществуваше дори капка любов, Фрея нямаше да се замисли да наруши Забраната. Но тази капка любов я имаше. Тя я видя и то неведнъж. Двамата скришом поглеждаха един към друг, когато мислеха, че другият не ги гледа. И освен това, Наташа Майлс изобщо не беше подходящата партия за Рос. Тя се отличаваше с надменния си акцент и отегчителния си псевдоевропейски начин на говорене.

Наистина, тази Забрана е нелепа! Защо да не може да използва магия? Каква е причината? Само заради няколко глупави момичета, изрекли няколко глупави лъжи! Нима тези лъжливи мерзавки успяха да разрушат живота им завинаги? Фрея винаги щеше да помни как тези глупави момичета изкусно плетяха историята си, устройвайки истински спектакъл в съдебната зала. Как списъкът със заподозрените растеше заедно със затворническите карети, които откарваха виновните на Галоус Хил[1]. Колко упорита и сляпа е била през цялото това време! Тя предполагаше, че никой няма да повярва на повдигнатите им обвинения. И че никой здравомислещ човек, няма да допусне дори за миг, че тя и Ингрид са способни на такива злодеяния. И за да допълнят нанесената им обида, членовете на Съвета, също такива като обвинителите, им нанесоха тежък удар — лишиха ги от магическата им сила. И това след целия ужас, който преживяха! Добре! Стига толкова! Тя се умори да се страхува и да се чувства безполезна! Умори се да се преструва на такава, каквато в действителност не е! Умори се да крие светлината в себе си под маската на сдържаността! Умори се!

Фрея Бошан е изтъкана от магия. Без магическия си дар тя бе просто онази, която разлива напитки на бара. Много дълго време беше послушна! Всички бяха послушни! И за какво? Какъв беше смисълът? Това си беше пълна загуба на таланта им. Нима трябва, както се предполагаше, просто да живеят в сянка и да изчезнат? Да прекарат остатъка от живота си като обикновени хора? Не, няма да стане!

Фрея си спомни всичко, от което се отказаха. Например от летенето. Припомни си колко беше хубаво — като стрела да се носиш в небето, усещайки вятъра в косите си. Липсваха й среднощните надбягвания в гората, могъщите ритуали, които сега бяха забранени за тях, особено след като езичник се превърна в мръсна дума. Както се очакваше, светът оттогава доста се промени. А може би това, което им се случи, щеше да стане и без намесата на Съвета. Сега обаче никога нямаше да го разберат. Фрея, както и членовете на семейството й, бяха блокирани в единия край на моста, свързващ двата свята, без възможност да се върнат назад.

И Фрея реши. Докосна чашата с бира на Рос, като добави в нея малко корен от джинджифил и щипка настъргана лимонена кора. После я разбърка със сламката от коктейла на Беки. За части от секундата бирата придоби розов оттенък. Е, сега вече определено наруши Забраната, приготвяйки лека любовна напитка. Разбира се, Фрея и по-рано беше правила малки магии ту тук, ту там. Например, излекува онова момче от Ню Йорк, познато на един вампир. Но това се случи в Ийст Вилидж. Тогава беше сигурна, че капката магия, използвана от нея, ще остане незабелязана и скрита, погълната от собствената енергия на града.

Но това, което направи преди малко, беше нещо различно. По-различно дори от малките подсказки, които правеше на полицията, за да им помогне в разкриването на случая. Тази вечер тя създаде любовна напитка, за пръв път от… е, когато числото на изживените години е толкова голямо, кой ги брои? А освен това би било кощунство такава двойка да се раздели. Фрея потръпна от мисълта какво би могло да се случи, ако тя не се беше намесила. Онази караница, детето, което най-вероятно щеше да порасне без родители — единият може би щеше да е мъртъв, а другият — да лежи в затвора за убийството му. Усили още съвсем малко действието на напитките, които се канеше да сервира на Рос и Беки. Двамата не трябваше да се развеждат. Имаха нужда от съвсем малко помощ, за да превъзмогнат ситуацията. Имаха нужда от съвсем малко напомняне защо са се събрали. И Фрея решително постави мартинито пред Беки, а бирата — пред Рос.

— Наздраве и на двамата! — каза им тя, вдигайки собствената си чаша.

— За наше здраве! — промърмори Беки, леко смутена, че е доверила на Фрея толкова лични неща.

— До дъно! — извика Рос от другия край на бара, без да сваля очи от Беки и отпи голяма глътка. В същата секунда лицето му буквално посивя — изглеждаше така, сякаш всеки момент ще повърне. Фрея нервно потрепери. Ами ако беше забравила правилното съотношение на съставките на еликсира и го е отровила, без да иска?

Бързо се спусна към него, надявайки се, че ще успее да му даде противоотровата, когато лицето му възвърна цвета си. Пое си дълбоко дъх и я попита:

— Какво сложи вътре?

— Защо? Нещо не е наред с бирата ли? — отвърна на въпроса му с въпрос Фрея, потискайки тревожното си чувство.

— Няма нищо нередно! Направо е страхотна! — заяви Рос и с една голяма глътка пресуши чашата си. После очите му светнаха и той с удивление погледна жена си с лице, изпълнено с любов. Тя му се усмихна колебливо и след няколко минути и двамата се заляха в смях над нещо, разбираемо само за тях, докато Наташа Майлс изглеждаше смутена и враждебна. Рос се извини за причиненото й неудобство и за това, че слага край на срещата им, след което тръгна към жена си. Сложи ръка на гърба й и последва победна целувка в стил „Таймс Скуеър — Втората световна война свърши“. А Наташа обидено си тръгна към изхода.

Фрея облекчено въздъхна. Няколко минути по-късно тя се облизваше също като чеширски котарак. Любовният й еликсир работеше. А това означаваше, че тя все още помни как да ги прави. Джубоксът отново оживя и Аксел Роуз започна „Мило мое дете“ с дрезгавия си глас — „тя притежава сладка усмивка, която навява детски спомени…“. Мелодията изпълни нощта, страстна и чувствена и подтикна дамите да хванат кавалерите си за ръка и да тръгнат към дансинга. Дан и Аманда първи започнаха чувствения танц, към който се присъединиха дори и преподобният отец и съпругата му. А в ъгъла семейство Бауман се трудеха за възвръщането на семейното си разбирателство. Това ръката на Рос ли беше, която се плъзна под блузата на Беки? Двойката определено трябваше да си помисли за заминаване, защото страстите се разгорещяваха. Дори кметът седеше на бара със замечтано изражение върху лицето.

Фрея потупваше с пръсти върху бара в такт с музиката. Сал беше прав — сякаш за момент в бара бе настъпила мразовита зима. Но от студа не остана и следа. Разбира се, Фрея все още се чувстваше ужасно заради случилото се с Килиан. Но все пак успя да направи едно малко вълшебство!

[1] Галоус Хил — място, на което една по една са обесени 19 невинни жертви при лова на вещици в Салем през 1962 г., започнали от обвиненията на две млади момичета, породени от странните им пристъпи и видения. ↑

ГЛАВА ПЕТА

РАЗГОВОР МЕЖДУ СЕСТРИ

— Не си го направила! — възкликна Ингрид, вдигайки очи към Фрея над купата с овесени ядки, и бързо върна в джоба си писмото, което четеше.

— Напротив! Направих го! — отвърна радостно Фрея. Дори твърде радостно, помисли си Ингрид, чувствайки лека завист при вида на сестринското й ликуване. Откъсна няколко зърна грозде, за да нахрани грифона. Домашният любимец беше странен хибрид между две животни — орел и лъв и единственото магическо създание от тяхното минало. Съветът беше разрешил да им го оставят, защото бе невъзможно дори те да разделят вещицата от нейния най-добър приятел, без това да унищожи и двамата. Действително Оскар стана доста голям, макар че преди много векове върху него бе направено защитно заклинание, което го правеше невидим за околните. Макар че имаше размера на лабрадор, той си оставаше с душа нежна като на домашна котка.

— И нищо не се случи? — със съмнение попита Ингрид. — О, Зигфрид, аз те чувам отлично! Но ти не обичаш грозде! — обърна се тя към черния котарак.

— Абсолютно нищо не се случи! — извика Фрея, навряла глава в шкафа в търсене на брашно. Току-що се върна от нощната си смяна в бара. Тази нощ беше дълга и изморителна, но пък една от най-хубавите в последно време. — Слушай, искам да направя палачинки. Ти искаш ли?

— Да, разбира се, иска ли питане? И така, какво ще правиш?

— А ти как мислиш? Смятам да го направя пак. Почувствах се много добре, Ингрид. Почувствах… че отново съм самата себе си… разбираш ли? — ловко разби яйцата в купата и се огледа с възхищение в блесналата от чистота кухня. Нещата започваха да изглеждат много по-добре, откакто семейство Алварез поеха грижата за къщата. А Джоана силно се привърза към Тайлър, което беше много хубаво. Всъщност, той много се хареса и на трите им. Беше забавно хлапе, доста умно за годините си — можеше да победи всички на шах, както и да събира и изважда големи числа на ум. Един ден, с много тържествен вид им беше съобщил, че от къщата до плажа са петдесет и седем крачки. Много обичаше сладко, което го правеше идеален партньор на Джоана — трудно би се намерило нещо сладко, на което тя да откаже. Ингрид му носеше книги за шахмата от библиотеката, а Фрея играеше с него на криеница в градината. Казано накратко, къщата стана много по-щастлива, откакто семейство Алварез дойдоха при тях.

Фрея забеляза, че Ингрид отново чете тайно писмото. Сестра й започна да получава тези писма в началото на лятото и те винаги пристигаха в обикновен бял плик без обратен адрес. Кой е авторът им, Ингрид не каза, а и Фрея не я попита. След като и двете се прибраха у дома в Норт Хемптън, поддържаха установения мир. Фрея не попита Ингрид защо е прекарала последните няколко години като скромен библиотекарски чиновник. От своя страна Ингрид също не попита Фрея защо е напуснала Нюйоркския университет и защо е продала бара си в Ню Йорк. Ако искаха да поговорят, щяха да го направят без отлагане. Разменяха си дрехи без да се питат, но уважаваха личния си живот. Забавно, но връщайки се в Норт Хемптън и Ингрид, и Фрея се върнаха към старите си привички и се разпределиха както преди — Ингрид работеше през деня, а Фрея през нощта. Но винаги се срещаха на закуска — в началото на работния ден на Ингрид и в краят на работния ден на Фрея.

Буквално за няколко минути Фрея направи първите палачинки. Не се нуждаеше от магия, за да е сигурна, че на вкус са просто фантастични — леки и маслени, с привкус на ядки. Фрея успя да изпече две пълни чинии и ги постави на масата. Своята порция поля с кленов сироп, защото Ингрид обичаше нейните да са с плодове.

— Мама говори ли с теб за мъртвите птици, които намерила на плажа? — попита Ингрид.

Фрея кимна, набождайки палачинката си.

— Да. И какво му е особеното?

— Тя не е сигурна. Но мисли, че това е някакво предзнаменование, някаква поличба.

— Ух. Помниш ли, когато мама мислеше стария ми учител по английски за магьосник, и когато ме обвини в осми клас, че приписвам на изпита?

Ингрид само се подсмихна.

— Бедният господин Суини! Слава богу, че на мама й беше забранено, иначе тя самата щеше да го превърне в нещо! — Ингрид се наслаждаваше на сестринската солидарност. Едно от удоволствията в живота им бяха разговорите за страховитата им майка. Това беше неизчерпаемата им тема за разговор.

— Това, от което мама наистина се нуждае, е ухажор — каза Фрея, хранейки котарака Зигфрид направо от чинията си. — Тя трябва да превъзмогне отношенията си с татко. — И двете не бяха виждали баща си от времето, когато Съветът им наложи забраната. А и това беше една от темите, по която не говореха.

Разговорът за баща им щеше да направи Джоана много сърдита. Това, което се беше случило в отношенията между родителите им, беше позорно, но те не можеха да направят нищо. Баща им изчезна, а майка им не желаеше да говори за него. Точка по въпроса. Фрея се опитваше да не се сърди на родителите си, макар че баща й изчезна от живота им и повече не се опита да се свърже с тях.

Така беше по-удобно. Да си мисли, че в тяхното семейство децата винаги са били само две — тя и Ингрид. Защото много мъчителни и печални са спомените за изчезналия й брат близнак. Освен запалената всяка година свещ на рождения им ден през февруари тази тема също не се коментираше. Колкото до баща им — за него запалена свещ нямаше. Нямаше и спомени, а само пустота. Като празно място на тържествено подредена маса.

— Какво мислиш за мама и Сал? Мога да направя така, че това да се случи — и Фрея пакостливо се усмихна. — Ще се влюби в нея до ушите.

— Не, не го прави! Не причинявай това на Сал. Мама ще го изяде на закуска. И изобщо ти трябва да престанеш да мислиш, че всички проблеми могат да бъдат решени, ако хората се влюбят — каза Ингрид, чувствайки се неудобно и избута чинията си.

— Ех! — въздъхна Фрея и ставайки от стола, започна да отсервира.

— Трябва да бъдеш по-внимателна. Може би този път направата на еликсира ти се е разминала без последствия, но кой знае какво може да се случи при следващият? — Ингрид продължи. — Ще си създадеш големи неприятности, ако продължиш пак да го направиш.

— Може би — кимна Фрея. — Само че ми е все едно! Не ми пука! И ако те наистина не дойдат лично при нас и не ми кажат да спра, аз ще продължа да го правя! — заяви Фрея. — Повдига ми се от този живот с ръце, вързани зад гърба ми! — тя замълча, обливайки чиниите с гореща вода. Така или иначе чистата и блестяща кухня, дължаща се на семейство Алварез, явно подтикваше Фрея да поддържа реда и чистотата, което беше съвсем несвойствено за нея. — Но каквото и да правиш, просто не казвай на мама!

— Какво да не казвате на мама? — весело попита Джоана, влетявайки в кухнята и усмихвайки се на двете си дъщери красавици. Над рамото й, както винаги, летеше Гили.

— Нищо — в един глас отвърнаха сестрите. За миг те отново се превърнаха в децата, току-що погребали нещастното морско свинче зомби, съживено от Фрея. Тогава им се струваше, че земята на гроба му ще се тресе още много дълго. Ингрид беше намерила една стара книга на Джоана; онази, която не трябваше да докосват и която майка им беше скрила след Забраната. Тя доста прелиства страниците, докато намери правилното заклинание, и не спря действието на магията, толкова неудачно приложена от Фрея.

— Хммм… — измърмори Джоана, поглеждайки скептично ту едната, ту другата. — Интересно, защо ми се струва, че някои тук крие нещо от мен?

ГЛАВА ШЕСТА

ВЪЗЕЛ В КОРЕМА

Пътувайки за работа, Ингрид не спираше да мисли за думите на сестра си, както и за невероятния ентусиазъм, който струеше от нея. Осъзна, че никога досега не е виждала Фрея толкова щастлива. Не и през последните години. И не просто щастлива, доволна или радостна… Имаше нещо друго. Фрея изглеждаше някак си много по-ярка, по-жива. Животът без магия ги беше накарал да изгубят част от себе си. Без да разберат, те се бяха превърнали в безцветни и сиви също като светът, който ги заобикаляше. Ингрид заключи велосипеда си на стоянката пред централния вход и влезе в библиотеката. Минавайки покрай празното бюро на Табита, отново почувства как я обхваща неудовлетвореност. Години наред Ингрид стоеше тихо и в сянка, оставила науката и медицината да си вършат работата, но сега почувства в душата си безразсъдна смелост и кураж. Нямаше повече да стои и да гледа как Табита страда. С толкова ненужна болка.

И Ингрид се огледа страхливо наоколо. Боже мой, що за мисли? Тя не беше сестра си, дръзка и храбра. Още помнеше много добре как я оставиха да умира от глад в онази тъмница, как тълпата злобно се смееше, колко беше уплашена и как мразеше самотата си. Ако тя направи това, за което си мисли, щеше да наруши споразумението, позволяващо им да живеят в този свят.

Но какво каза тази сутрин Фрея? „Повдига ми се от този живот с ръце, вързани зад гърба ми!“. Е добре, Ингрид, нали и с теб е същото! Тя също се чувстваше безполезна и незначителна.

Когато Табита пристигна и тръгна към бюрото си, Ингрид я пресрещна и отведе леко встрани.

— Таб, може ли да поговорим за минутка? — и двете тръгнаха към задната част на библиотеката, където се пазеше архивът. — Само помни, че трябва да ми вярваш! — И Ингрид изключи светлината. Стаята потъна в зеленикав полумрак, проникващ през прозорците, полузакрити от сиво-зелените щори.

— Какво става? — попита Табита нервно. — Какво ти става, Ингрид? Изглеждаш така сякаш си… обладана!

— Просто стой тук — инструктира я Ингрид. Коленичи на пода и започна да рисува пентаграм около краката на Табита. Бялата линия сякаш светеше в полумрака.

— Това не е ли…?

— Ш-ш-шт! — нареди Ингрид и извади от джоба си свещ, която постави в центъра на нарисувания пентаграм. Запали я и промърмори няколко думи, след което се обърна към Табита и каза: — Ти ми вярваш, нали? Опитвам се да ти помогна — двете бяха не само колежки, но и приятелки и Ингрид се надяваше, че приятелството им ще изтърпи и това изпитание. Тя се захвана за работа спокойно и внимателно, но сърцето пърхаше в гърдите й. Правеше го. Отново правеше магически ритуал! Магия! Фрея беше права! Усещаше, че нещо дълбоко погребано в душата й се възражда; просто сякаш откриваше, че може да диша под вода. Ингрид усещаше замайване, но едновременно с това и някаква лекота. Не беше правила такова нещо от… дори не можеше да си спомни откога. Очакваше отнякъде да тресне гръм и да падне мълния… но това не се случи.

С опитен поглед на вещица Ингрид премести очи от пентаграма към приятелката си. Тя толкова пронизително я гледаше, че на Табита й стана неприятно. Пентаграмата веднага откри на Ингрид онова, което подозираше. Имаше нещо, което блокираше енергията на Табита, някаква тъма в центъра, някаква сребриста маса — възел, плътен и свит като стиснат юмрук. Нещо като тумор. Нищо чудно, че не можеше да забременее.

Ингрид и преди беше виждала подобно нещо, но не толкова животозастрашаващо. Сложи ръка върху корема на Табита и с внезапно дърпане се опита да махне сребърната маса, като едва не падна назад. Слава богу, успя! Зловредния възел моментално се разтвори щом се озова извън физическото тяло.

А Табита я гледаше с такова изумление, сякаш приятелката й внезапно беше полудяла. Разбира се, Таби не усети нищо затова в нейните очи всичко изглеждаше доста подозрително — Ингрид, махаща във въздуха с ръце, докато си мърмори нещо.

— Свършихме ли вече?

— Не още — отвърна Ингрид. Премахването на възела беше едва първата стъпка. Тя включи светлините в залата и духна свещта. — Сега трябва да направиш нещо с косата си.

— С косата ми! Какво имаш предвид? — скептично отговори Табита.

Ингрид чак сега осъзна, че за толкова години откакто се познават, никога не е виждала Табита да носи косата си пусната. Тя винаги беше гладко сресана назад, опъната и вързана така, че чак изглеждаше болезнено. Или пък така стегнато заплиташе гъстата си коса в плитка, че тя повече приличаше на корабно въже, отколкото на коса. Ингрид забеляза и още нещо — старомодните й ниски закрити обувки също бяха стегнато завързани, а жилетката (макар че в помещението беше прохладно, защото работеше климатик) не се закопчаваше, а се завързваше с лентички. По себе си тази жена имаше повече възли, отколкото добре оборудван кораб, излизащ на плаване. Ако продължаваше в този дух, сребристият възел можеше да се появи отново. Тази тъмна маса черпеше сили от задушаването и притискането на плътта — привличаше се от това, като пеперуда от пламък.

Ингрид прошепна с ярост.

— Опитай още веднъж! Разпусни косата си! Отърви се от тези обувки и от тази жилетка. Намери си обувки без връзки и си купи друг тип връхна дреха. От онези, които не се закопчават — без ципове и копчета! Нещо свободно. Разбра ли ме? Без възли!

— Но какво общо има…

— Просто ме послушай за един-два месеца… Прочетох някъде, че смяната на дрехите въздейства добре върху кармата. — В сегашните времена подобни термини лесно можеха да се обяснят с прилагане на бяла магия. Табита отвърна, че ще помисли и излезе от хранилището, недоумявайки клатеща глава.

Ингрид изтри линиите на пентаграма от пода и се зае с текущите си дела. Но мислите й все още блуждаеха. Разбира се, носенето на свободни дрехи нямаше да реши проблема. Знаеше, че трябва да пребори огъня с огън, а възлите трябва да се унищожат със собствените й магически възли. Когато Табита се обърна, Ингрид успя да вземе няколко нейни косъма, закачили се на офисния й стол. Но сега трябваше да намери и косъм от Чад, макар и само един… Внезапно си спомни, че в колата си Табита държи одеяло… Имаше голяма вероятност към него да има полепнали негови косми. Чад е с тъмна коса и тя лесно ще ги различи от русите на Табита. По време на почивката Ингрид си позволи да претърси „Камри“-то й и след няколко минути намери онова, което й трябваше. Връщайки се в офиса си, тя взе по косъм от двамата, усука ги и започна да прави малки възелчета по тях, като едновременно с това бързо изричаше правилните думи на заклинанието.

Сърцето й блъскаше в гърдите, косъмчетата по ръцете й настръхнаха, но палците й продължаваха бързо и ловко започнатото. Това не е магия, твърдеше Ингрид на себе си. Това са само няколко думи. И няколко малки възелчета. Никой няма да разбере. Това което правеше сега, беше много по-хубаво от премахването на сребристия възел. В момента тя не премахваше нещо ненужно, а създаваше нещо хубаво. Ингрид усещаше кипенето на магията вътре в тялото си. Усещаше вълнуващия порив, причинен от това, че тя отново използва и направлява тази дива магическа сила, която напълно й се подчиняваше. От изпитаното вълнение страните й се зачервиха. Явно, че беше пропуснала повече, отколкото можеше да си признае.

— Какво правиш?

Звукът на гласа я разтърси и магията едва не се разруши.

Ингрид бързо прибра възелчето в джоба си, след което отвърна с възмущение:

— Матю Нобъл! Уплаши ме! — но не отговори на въпроса му.

— Няколко пъти се опитах да привлека вниманието ти! Дори си казах името — Мат Нобъл я гледаше и й се усмихваше. Той беше старши следовател в полицейското управление и макар че бе навършил тридесет години, изглеждаше като атлет от колеж. Висок, със светлокафява коса и приятни, типично ирландски черти на лицето — светла кожа, изгоряла от слънцето, ясни сини очи и както винаги облечен с неизменното леко поизмачкано спортно сако и светлокафяви панталони. Ингрид усещаше нещо особено в начина, по който той я гледаше — твърде откровено и твърде оценяващо. Изглеждаше добре, но Ингрид ни най-малко не се интересуваше от него. Дори повишеният му интерес към нея само я караше да се чувства неудобно. Още повече, че никога не го е поощрявала. Но и той не предприемаше никакви стъпки. Ако само се осмелеше да я покани на среща, тя щеше да му даде по-сериозен отпор. Но той се задоволяваше само да я гледа и да иска книги. Ингрид изпитваше съмнения не само дали изобщо ги чете, а дали въобще ги отваря, защото никак не приличаше на „книжен червей“.

— Извинявай, че те обезпокоих, но на регистратурата няма никой. И аз си помислих, че може би ти ще ми препоръчаш нещо. — Когато Мат се усмихнеше, белите му зъби направо блестяха.

— Разбира се — отвърна Ингрид, мислено обхождайки новите книги. — Ето, вземи — и тя бутна в ръката на Матю последното издание на Дж. Дж. Рамси Бейкър. Ха. Да видим какво ще каже за това! Какво изпитание за Матю Нобъл (Дали семейство Нобъл и преди са живели в нашия град? Дали фамилията му не е просто съвпадение — помисли си Ингрид). В крайна сметка тя намери чудесен начин да се възползва от неговата симпатия. — Ако ти хареса книгата, ще се радвам да я препоръчаш и на повече читатели. — Може би по този начин няма да я държи по рафтовете на библиотеката, а чувствителният автор няма да изпадне в душевна криза, ако намери книгата си, изхвърлена в някоя канавка край пътя. Ингрид постави печат в читателския картон на Мат и нанесе необходимата информация в компютъра си.

— Разбира се, че ще го направя — кимна Мат и взе книгата, без дори да хвърли поглед върху корицата й. Изглеждаше така, сякаш искаше да добави още нещо, но премисли и си тръгна. Ингрид погледна след него, любувайки се на широките му рамене и плавна походка, след което отново се зае с връзването на магическите възелчета. До края на работния ден тя успя тайно да сложи едно от тях в чантата на Табита.

Никаква магия! Само възел на щастието, който да помогне на приятелката й, твърдеше сама на себе си Ингрид. И никой няма да разбере за това.

ГЛАВА СЕДМА

НОВОТО МОМЧЕ

Джоана знаеше, че майчинството я е лишило от прекрасната й фигура. Без значение чии диети беше спазвала (а тя ги беше изредила всичките — на д-р Аткинс, нискокалорийната и нисковъглеродната, зелевата, плодовата, Джени Крейг и храненето й по часове, захарната, чайната, пречистващата организма и т.н.), те не й помогнаха да постигне някакъв резултат. Джоана прекара часове в тренировки и упражнения — бягаше, въртеше педали, занимаваше се със степ, йога и пилатес, но така и не успя да смъкне тези последни десетина килограма, и то основно около корема си. Дъщерите й я упрекваха за нейната вманиаченост и я убеждаваха, че изглежда много добре за възрастта си. И колко е възрастна? Шест хиляди години?

Смята се, че жените след една определена възраст спират да полагат грижи за себе си, но това не е така. Тщеславието, и особено женското, не умира с идването на старостта особено при красивите. А Джоана също беше красива някога, толкова красива, че се омъжи за най-страховития бог от всички. Сега вече е късно да мисли за миналото. Съпругът й я изостави заедно с нейната хубава външност още преди много години. О, при правилното осветление тя все още изглеждаше привлекателна и красива. Но кой можеше да се смири с определението красива, когато някога е било използвано прекрасна?

Проблемът, доколкото го виждаше тя, се състоеше в това, че когато успяваше да си възвърне фигурата, бам… отново се оказваше бременна. Така целият цикъл започваше отново. Налагаше се децата да се прераждат, защото често попадаха в беди и трябваше да напуснат този свят. Ставаха жертва на нелепи инциденти (най-често автомобилни катастрофи, а един път Фрея загина в хотел по време на пожар) или на злонамереност (като кризата, отнела живота им през XVII век). Джоана винаги усещаше признаците. Това обикновено се случваше, когато не получаваше известие от дъщерите си за столетие или две. Първо сивата й коса постепенно ставаше светла и руса, а после се радваше и на промените, настъпили с лицето й — бръчките изчезваха, скулите се изостряха, а ръцете не боляха от артрита. И тогава се случваше — гаденето, повръщането и изтощението. После идваше и осъзнаването: по дяволите, пак съм бременна!

Девет месеца по-късно тя имаше пухкаво, плачещо бебе, нуждаещо се от любов и грижи. Този път момичетата отново се раждаха само с няколко години разлика и растяха като истински сестри — вечно каращи се за играчки и дразнейки се в колата по време на дългите пътувания. Животът се превръщаше в щастлив период, запълнен с уроците в началното училище, занятия по плуване и гимнастика, както и с празнуване на безкрайни рождени дни, на които се появяваха непланирани магически изблици. Грифонът на Ингрид понякога устройваше погром сред цветните лехи, а пък Фрея трябваше да бъде удържана да не омагьоса онези противни момичета, които не харесваше.

Беше много лесно да заблуди и съседите. Забраната не попречи на Джоана да се възползва от пълномощията си, за да скрие безсмъртието им. Нямаше нужда хората да се чудят, защото вдовицата Бошан толкова се е подмладила и виж ти, дори забременяла. В такъв случай помагаше само магията.

Независимо от това, колко дълго ще продължава, нито една нова бременност нямаше да върне момчето й. Никога! Знаеше, че е безполезно да храни дори някаква надежда. Разбра го ясно по време на произнасянето на Забраната, когато бе рухнал мостът между двата свята. Джоана знаеше, че синът й е жив, но дори магията й не можеше да му помогне. Той беше и си оставаше извън нейния досег.

Навярно някои биха предположили, че вечният живот може да намали болката. Но това не е така. С всяка изминала година тя се увеличаваше и ставаше все по-голяма. Джоана тъгуваше по него повече от всякога и мислеше за него всеки ден. Това беше и главният проблем с майчинството — то те караше да пълнееш и по челото ти да се образуват тревожни бръчки, но и те дарява с любов, толкова интензивна и всепоглъщаща, че приличаше на двуостър, изящен нож. Именно той нараняваше сърцето й. Нейното момче съществуваше някъде, но за нея все едно беше мъртво. Не можеше да си го върне. Отнеха й го. Това беше най-жестокият удар, който една майка можеше да понесе.

Хубавото й момче. Щастливото й дете с усмивка, сияйна като слънцето, а светлината му би озарила целия свят. Вярно е, когато казват, че между майка и син съществува особена връзка и взаимно обожание. Но има и една друга истина, скрита в думите „обичаш всичките си деца еднакво, но едното винаги обичаш повече от другите“. Джоана оплакваше загубата му много дълго, а момичетата й служеха за огромно утешение. Но не беше същото. Сега тя си имаше чудесно момченце — Тайлър Алварез — с лепкави ръчички и хитрееща усмивка, който с кимване даваше да се разбере, че могат да го целунат по главата. Разбира се, той не можеше да излекува раната в душата й, но успяваше да запълни празнината, стояща там от много дълго време. Джоана го прие веднага. Той я наричаше Абуела[1] или за по-кратко „лала“, докато тя го наричаше Чикерс[2]. Не беше сигурна откъде дойде това прозвище, но най-вероятно заради вида на бузките му, които тя харесваше да пощипва. Джоана обичаше дъщерите си, но чувстваше, че не им е нужна толкова. Бяха пораснали и вече си имаха собствени проблеми. Докато Тайлър беше съвсем друго нещо.

Точно сега двамата правеха пай. Майчинствата може би бяха причината, лишили Джоана от идеалната й фигура, но ако трябваше да бъде честна, тя също имаше вина за това. Освен постоянните освежаващи ремонти в къщата друга нейна слабост бяха печивата. Кухнята винаги миришеше на разтопено масло, а във въздуха се носеше богатият аромат на сметана и карамел. Джоана учеше Тайлър да пече пай с нектарини и къпини, като плодовете за тях беряха в градината. Нектарините се оказаха необичайно сладки, а къпините — тръпчиви и сочни.

Тайлър държеше мерителната лъжичка.

— Колко захар да сложа? — попита той, поглеждайки в пакета, стоящ на плота. Джоана му беше поставила задачата да приготви захарния сироп.

— Повече скъпи, сложи повече — уговаряше го тя, докато разточваше тестото така, че то да образува хрущяща коричка след изпичането.

След като Тайлър изсипа две чаши захар във водата, тя разряза по дължина една шушулка ванилия, остърга сърцевината й и я добави към сиропа. Когато паят доби завършен вид, Тайлър й помогна да го сложи във фурната на старата печка, закупена при предишния голям ремонт.

— И сега какво? — попита момчето. Лицето му беше изцапано от използваните плодове, а в косата му белееше от брашното.

— А сега ще почакаме — усмихна се Джоана.

Вчера двамата изпекоха шоколадови кексчета с ядки, предния ден — миникексчета, а още по-предишния — сочно и хрупкаво руло с ядки. Това беше такова изобилие от печива, че Ингрид и Фрея бяха принудени да поискат спирането на тази захарна вълна. Макар и безсмъртни, телата им не бяха неуязвими към хаоса и разрушението на подобна „диета“.

Джоана отвърна, че на момичетата ще им се наложи да се примирят с това, както правеха с всичко останало — с дисциплина и сдържаност. Това, че тя е изпекла всичките тези изкушения, не означава, че те непременно трябва да ги изядат. Тя не пъхаше парчетата кекс или пай насила в устата им, нали? Тайлър обичаше да пече сладкиши, а и тя самата прекалено много се наслаждаваше, за да спира сега. Намираше, че да играеш ролята на майка, без да поемаш бремето на отговорността, е забавно. Всичко, което трябваше да направи, е да се увери, че детето е доволно, нахранено и обичано, докато възпитанието и всичко останало е дело на родителите.

— Ще имаме нужда и от сладолед, който да ядем с пая — каза Джоана и извади от хладилника цяла кутия. — Искаш ли да опиташ?

Тайлър енергично закима с глава и тя разроши косите му. В малките момченца винаги имаше нещо особено. Те обожаваха майките си. Момиченцата бяха по-сложни. Знаеше, че момичетата й я обичат, но в дълбините на душата си усещаше, че я виняха за напускането на баща им. И двете не я разбираха и тя понякога се затрудняваше да говори с тях. Всичко, което казваше, те приемаха като критика и осъждане. И в течение на изминалите години Джоана се научи да не коментира нищо.

Каза ли нещо, когато Ингрид се върна вкъщи и вместо да заеме позицията в университета, избра да работи като чиновник в местната библиотека? Не! Поне веднъж намекна ли, колко е разочарована от това, че дъщеря й, получила блестящо образование и докторска степен, се занимава с овлажняването на хартия? Нито дума! Каза ли нещо, когато Фрея отвори бар в Ню Йорк, без да има лиценз за продажбата на спиртни напитки? Не! Някога намекна ли на Фрея да се облича по-малко предизвикателно? Никога! И за тази прибързана сватба? Разбира се, Фрея и Бран са създадени един за друг — един поглед върху щастливите им лица казваше всичко, което една майка трябваше да знае. Дори да не беше съгласна или да не одобряваше нещо, за Джоана беше по-добре да не обсъжда тази тема с дъщерите си. Защото веднага щеше да последва нещо такова: „Може би, бисквитките са ни достатъчни!“ (А между другото всяка от тях вече бе излапала по три!), след което лицата им ще направят онази физиономия, която сякаш казваше — „Това майките не го разбират!“.

А понякога те буквално я принуждаваха да не се намесва в разговора им. Както тази сутрин, например. Нима си мислеха, че не забелязва нищо? На моменти изпитваше лека ревност заради тясната връзка помежду им. Същата ревност, която беше изпитвала преди много години заради непринуденото отношение, което имаха момичетата към баща си. Дъщери! Те можеха да те накарат да замълчиш само с един поглед.

Джоана знаеше, че Тайлър никога няма да я погледне по този начин. Той я обожаваше и чувството беше взаимно. Сама заплати за модерната целодневна подготвителна школа за началното училище и докато родителите на Тайлър го водеха сутрин, тя го прибираше всеки следобед с приготвена лека закуска или сандвич в ръка. След училище двамата отиваха на брега, където Тайлър прекарваше остатъка от следобеда, като с часове гонеше птиците или събираше раковини и през цялото това време Джоана го наблюдаваше с удоволствие.

Нищо особено не се беше случило, след като преди седмица намери трите мъртви птици на брега и започна да се успокоява. Беше възможно безпокойството й да е страничен продукт от тяхната история. Вероятно вече й се привиждаха знаци там, където те не съществуваха. Животът в Норт Хемптън не се променяше. Видя го веднага още когато за пръв път дойде в града.

Боже мой, паят изгоря. Забрави да включи таймера на фурната и сега той беше напълно почернял, а от фурната излизаше дим като при пожар. Ако на нейно място беше Фрея, това нямаше да се случи никога, но за съжаление нейната магия беше друга. Личицето на Тайлър се смръщи, заплашвайки с лавина от сълзи. Лала беше обещала и пай и сладолед…

— Извинявай, скъпи! — въздъхна Джоана.

— Пай — упорито дуднеше Тайлър. — Искам пай!

— Е, явно ще трябва да направим друг…

— Пай!

Джоана сложи ръце на кръста си. Прекрасно дочу за какво си говореха тази сутрин дъщерите й. Нещо за това, как Фрея е направила любовен еликсир. От тях трите Фрея беше най-смелата поради вродената си решителност и импулсивност. Но ако на нея не й се беше случило нищо, тогава… какво пък… нима не можеше да си направи извода, че тя също може да го направи. Ще бъде едно малко движение на китката, едно малко заклинание и всичко в света на Тайлър ще бъде наред. Нямаше да изхаби толкова много енергия и освен това, Оракулът мълчеше от много години. А и кой знае, дали Забраната се прилагаше за нещо толкова малко! Ръцете на Джоана започнаха да треперят. Тя иска да го направи! Тя ще го направи! Та това е само един пай, уговаряше себе си тя, само част от един процес на изпичане. Изпечи пай — изгори пай — възстанови пай.

— Не казвай на никого — прошепна тя. Възстановяването и обновяването бяха сред любимите й разновидности от вълшебства. Покри изгорелия пай с кухненската кърпа и прошепна няколко думи. Когато я махна, паят се оказа съвършен, покрит със златистокафява коричка.

Очите на Тайлър се разшириха и той започна да подскача.

— Ти си магьосница! — каза той радостно.

— Ш-шт! — Очите на Джоана светеха, но тя се огледа страхливо. Никой не я беше наричал така от столетия и това пробуди много спомени не всички от които бяха приятни.

— Такава ли си? Наистина ли си магьосница?

Джоана се разсмя.

— И какво, ако съм?

За миг малкото момче изглеждаше изплашено. Леко се отмести от нея, вероятно спомнило си за грозните вещици от приказките, които набутваха децата в пещи и ги изпичаха вместо пай.

Но Джоана го прегърна и този път Тайлър не само й позволи повечко да го подържи, но и дори да го целуне по тила. От него се носеше миризма на детски крем и захар.

— Не, скъпи мой! Никога! Ти не трябва да се страхуваш от мен!

[1] Абуела (от исп.) — баба. ↑

[2] Чикерс (от англ.) — умалително от бузки. ↑

ГЛАВА ОСМА

ЩЕДЪР ПОДАРЪК

— Извинявай, Ингрид, но имаш посетител — прошепна Хъдсън Рафърти, влизайки в кабинета й. Младшият библиотекар повдигна вежди и тя разбра, че това не беше свързано с обичайните въпроси — кога ще има четене в библиотеката на детски книжки или може ли да бъде отменена нечия глоба за поредното задържане (за последния въпрос отговорът неизменно беше „не“, но глобените не спираха да питат).

— Кой е? — попита Ингрид, сваляйки очилата, които ползваше, за да прочете дребния шрифт по последния архитектурен чертеж.

— Не го познавам, но изглежда доста привлекателен — каза Хъдсън с обичайния си мек и вежлив тон. Той предпочиташе да носи сака на карета, гравирани копчета за ръкавели и вратовръзки. След седем години в Харвард завършваше докторската си дисертация по романски езици. Семейството на Хъдсън фактически владееше почти цялото Източно крайбрежие и в действителност той нямаше нужда да прекарва лятото си като стажант в библиотеката, пренареждайки книгите по рафтовете. Другите колеги често се шегуваха, че той бе най-старият (а Хъдсън едва бе навършил трийсет) и най-скъпо облеченият помощник. Който й да е от костюмите му, струваше повече от целия гардероб, на който и да е от тях. Вършеше си работа съвестно, а движенията му бяха премерени и внимателни. Например, никой не можеше да си представи Хъдсън да бяга, да бърза поради някаква причина или да се поти. По природа той си беше истински дилетант с широк спектър от познания по много въпроси, свързани с хуманитарните науки и изкуствата, както и опитен пътешественик. Точно Хъдсън беше човекът, който при необходимост можеш да питаш, да кажем за цената на руската литография или къде в Мадрид се продава най-доброто тапас[1], или на кого да се обадиш, ако хотелът в Кайро случайно е загубил резервацията ти. Имаше мрежа от познати по целия свят и лесно можеше да уреди всичко. Бързо стана един от най-добрите приятели на Ингрид, защото и двамата споделяха любовта към операта, театъра и класическата музика.

— Извини ме, но алергията ми се е обострила тази година — каза Хъдсън, издухвайки носа си, след което се закашля. — И не заставяй младия човек да те чака, защото някой би могъл да ти го отмъкне.

За момент Ингрид си помисли, че Хъдсън говори за Маг Нобъл и се почувства леко раздразнена, че детективът се е върнал толкова скоро. Невъзможно беше да се е справил с хиляда страници, и то толкова скоро! Но когато стигна до залата за четене, видя, че мъжът, който я чакаше там, не беше Матю.

Килиан Гарднър стоеше облегнат на бюрото, облечен със сива тениска с дизайнерски дупки и дънки, ниско смъкнати на бедрата. Даже в горещината носеше черно кожено моторджийско яке, а със слънчевите си авиаторски очила със златна рамка и притегателна аура приличаше на телевизионна звезда. Не, не на TV-звезда. По скоро на икона. Имаше лице, което можеше да бъде отпечатано върху плакат, който тийнейджърка можеше да закачи в стаята си. Щом я видя, Килиан свали слънчевите си очила и я целуна по бузата.

— Здравей, Килиан! — поздрави го тя, опитвайки се да вложи в гласа си повече топлина. Нещо в по-малкия от братята Гарднър я караше да настръхва. И това не се дължеше на зрелищната му красота. По правило Ингрид се отнасяше много скептично и почти враждебно към „изписаните красавци“. Смяташе ги за прекалено тщеславни, себични и егоистични. Блейк Аланд беше живото потвърждение, как първата среща може да се превърне и в последна. Тя предпочиташе обикновени мъже. Не че Мат Нобъл влизаше в тази категория, не, той не можеше да се опише като обикновен мъж и може би именно затова толкова я дразнеше, независимо от приятната си външност. Красивите мъже приемаха женското обожание за даденост, докато Ингрид не харесваше хора, които се приемаха твърде на сериозно.

Без съмнение Килиан Гарднър бе надут паун. Беше му ясно колко добре изглежда с тъмната си коса, небрежно паднала над очите му, със силното си и стегнато тяло, подчертано от тениската и избелелите дънки. Тя можеше да види и оцени добре тренираното му мускулесто тяло — широките рамене и тънката талия. Ингрид се запозна с него на годежното парти на сестра си и веднага попита с какво се занимава. Получи мъгляв и неопределен отговор. По-късно разбра, че той всъщност не прави нищо. Също така чу, че Килиан е неблагонадежден, че се мести заедно със сезоните от страна в страна, че имал лодка за гмуркане около бреговете на Австралия и е работил като готвач на товарен кораб на Аляска. Имаше и други слухове — че едно момиче е забременяло от него, че е вземал дрога и че е лежал в затвора. Дали това беше истина или лъжа, Ингрид не можеше да определи, но знаеше, че когато наоколо има красив мъж, бедите не закъсняват. И не очакваше животът да й докаже обратното.

— Мислех, че вече си напуснал градчето ни — каза тя, припомняйки си колко отегчен и разсеян беше Килиан на партито. — С какво мога да ти помогна?

— Всъщност, аз мога да ти помогна — увери я той, повдигайки от пода огромна чанта с логото на Л. Л. Бийн, която сложи върху бюрото. В нея имаше завити на руло няколко чертежа. — Случайно чух, че помоли Бран за тези чертежи и реших тази сутрин да ти ги донеса.

— О, много мило от твоя страна! Не очаквах толкова бързо да ги получа! Бран обеща да ги потърси и да ми ги даде, но не беше сигурен къде са и дали изобщо все още се пазят. Направо чудесно! — Ингрид с благоговение повдигна сака. Библиотеката искаше да направи изложба на колекцията си от рисунки и чертежи, които да покажат строителните планове на най-важните сгради в града. Като най-старата и най-видна къща в района, „Феър Хейвън“ беше изключително важна за техния каталог. От архитектурна гледна точка много важни домове имат планове, „прибрани“ някъде. Старите собственици са ги пазили и предавали на новите им стопани като част от традицията, свързана с безценните обекти на изкуството.

Ингрид запляска с ръце и засия, поглеждайки към Килиан с малко повече симпатия. Какво прави той в свободното си време в края на краищата не беше нейна работа. Свободен е да разпилява живота си в леност и апатия.

— Това е чудесно!

— Радвам се, че помогнах! — каза Килиан. — Не мога да чакам повече, за да чуя какво мислиш за имението. То е една наистина интересна къща, пълна с история. Ако имаш нужда от нещо друго, не се колебай, а звънни. — Той погледна към дървената кутия, която Ингрид държеше върху бюрото си с надпис „Дарения за библиотеката“, и попита: — Какво е това?

Тя обясни ситуацията — недостигът на пари в бюджета и печалната съдба на библиотеката, която е в ръцете на градския съвет.

Килиан се намръщи.

— С тази кутия няма да събереш пари дори за смяната само на едната врата. И ти знаеш какво трябва да направиш, Ингрид. Накарай ги да платят за това, което можеш да им дадеш само ти.

— Не съм сигурна, че разбирам за какво говориш — леко се смути Ингрид, — но ти благодаря за плановете. — Той наистина е очарователен, помисли си тя, получила мегаватовата му усмивка. Толкова искрено се заинтересува за плановете за библиотеката, сякаш наистина го вълнуваше какво ще стане с нея в бъдеще…

— Удоволствието беше мое, винаги си добре дошла! — отвърна той, махвайки с ръка. — Ще се видим ли на празника в събота? — Болничната благотворителна организация устройваше акция за събиране на средства този уикенд във вид на летен празник в селски стил — със сено и танци — обичайното лятно парти за Норт Хемптън.

Ингрид поклати глава. Фрея с наслада участваше в социалния живот, но Ингрид предпочиташе да си стои вкъщи и да плете, да чете или да слуша стари хитове на грамофона си. Ако се осмелеше да излезе от укритието си, обикновено го правеше с Хъдсън. Например, когато отидоха да гледат възродените филми на Трюфо.

— Аз няма да ходя, но Фрея вероятно ще бъде там.

Килиан се оживи при споменаването на името на Фрея.

— Тя ще ходи ли? Наистина?

Ингрид кимна и попита:

— Значи оставаш тук, в Норт Хемптън? За цялото лято ли?

— Мисля, че да. Ще видя с какво мога да се захвана — намигна й Килиан. — Не се тревожи! Ще бъда послушен!

— Значи двамата с теб ще се срещаме пак… — Ингрид кимна.

Сбогуваха се приятелски и след миг шумът от мотора на Килиан разтърси прозорците на библиотеката.

Когато Ингрид се върна в стаята си, Хъдсън я очакваше с нетърпение, кръстосал ръце на гърдите си.

— Е?

— Какво, е?

— Този млад красавец покани ли те на среща? Или двамата си разменихте телефонните номера? — Хъдсън направи „кавички“ с пръстите си. — За бъдещата „нужда от плячка“? — Устните му се свиха с насмешка. Понякога тридесетгодишният Хъдсън се държеше така, сякаш беше на осемдесет. И напълно грешно възприемаше това, което той наричаше език на съвременната младеж.

— Не! — Ингрид смръщи нос — Няма такова нещо! Той само ми донесе чертежите на „Феър Хейвън“. За нашата изложба — каза тя, вдигайки сака. — И между другото, твърде млад е за мен!

— О — въздъхна разочаровано Хъдсън — Quel dommage[2]. Ти изглеждаше толкова развълнувана за момент, че си помислих, че вече имаш среща. — И той се обърна към попълването на каталога, понеже получи неблагодарната задача да въведе всичката архаична информация в компютъра. След кратка съпротива от няколко години старата библиотечна система най-накрая премина към цифрова. След малко Хъдсън отново зачука по клавиатурата с един пръст, спирайки от време на време, за да намери нужните данни.

Ингрид поклати глава и погледна в какво състояние се намира чертежът, сложен да се овлажнява. След това започна да изправя донесените от Гарднър копия. Изложбата беше насрочена за края на август, когато библиотеката обикновено закриваше летния сезон. Събраните средства ще станат последният „хит“ в нея и всичките те ще помогнат за компенсиране на разходите по преместването й, ако разбира се, изобщо се стигнеше до такова.

Кейтлин Паркър, седяща на бюрото до Хъдсън, се престори, че не чува разговора им. За разлика от останалите, Кейтлин не притежаваше афинитет към книгите или дизайна и беше попаднала на работа при тях съвсем случайно. Тя беше приятна и симпатична, но никога не клюкарстваше. Хубава и сладка, тя имаше вид на възпитателка в детската градина. Ингрид много искаше да бъде като нея, в което нямаше нищо лошо, освен че я намираше за скучна и безвкусна. Честно казано момичето беше безкрайно мило — позволяваше на посетителите да вземат редки книги, които бяха строго забранени да се изнасят от хранилището. И никого не беше глобила за просрочено време. А това дразнеше Ингрид.

И тримата работеха в мълчание за известно време, след което Хъдсън заговори.

— Е, ти видя ли я вече?

— Кого? — попита Ингрид.

— Стиви Никс[3].

— Какво искаш да кажеш?

И точно в тази минута в стаята влезе Табита. Дългите й коси се спускаха по гърба. Бе облякла свободна блуза и дълга пола, а отгоре — широка, изящно драпирана наметка. Като цяло, облеклото й напомняше на хипи от седемдесетте години, разположило се на морския бряг.

Хъдсън, разбира се, започна да си тананика под нос „Свлачище“[4], намеквайки за общата прилика с вокалистката на Флийтуд Мак.

— Какво е толкова смешно? — попита Кейтлин, местейки поглед от компютъра си към Хъдсън, който се подхилкваше, и към Ингрид, която широко се усмихваше. — Не разбирам…

— Чувствам се… странно — призна Табита със смутен вид, застанала в рамката на вратата.

— Няма такова нещо! Наистина! — горещо възрази Ингрид. Даже нямаше нужда да рисува пентаграма, за да види, че няма следи от сребристата заплаха около Табита — приятелката й я очакваше здраве и щастие. Толкова просто! Трябваше само да се развържат възлите и хоп, всичко се получи! Ингрид виждаше как магията работи около нея и създаваше около тялото й сияеща аура, отваряше чакрите, освобождавайки духа, подготвяйки тялото и душата й да приемат новия живот и да го въведат в новия свят. Ингрид нямаше съмнение, че Табита щеше да зачене в средата на следващата седмица.

[1] Тапас — вид испанско ястие. ↑

[2] Quel dommage (от фр.) — колко жалко. ↑

[3] Стиви Никс — водеща на британско-американска музикална група „Флийтуд Мак“. ↑

[4] Известна авторска песен на Стиви Никс. ↑

ГЛАВА ДЕВЕТА

ДА ОБИЧАШ БЛИЖНИЯ

Бран се връщаше от поредната си задгранична командировка и към десет часа вечерта трябваше да бъде в Норт Хемптън. Фрея помоли Кристи Ханаган, втората барманка, която Сал нае за лятото, да покрие отсъствието й, защото в противен случай трябваше, както обикновено, да стърчи в бара, докато не си заминеше и последният клиент. Семейството на Кристи от поколения работеше в града. Баща й и братята й ловяха омари, а приятелят й ловеше огромни риби тон, които с охота купуваха японски прекупвачи. Кристи имаше твърди като кремък очи, остър език и лека усмивка. Тя бързо стана една от най-добрите приятелки на Фрея.

— Нали нямаш нищо против, Крис? — попита Фрея.

Кристи поклати глава с широка усмивка.

— Ни най-малко! Ако аз имах такъв приятел, щях да искам да ме заместват цяла нощ! Хайде, тръгвай! — Кристи бе успяла да се разведе два пъти и имаше четири деца, като най-голямото нямаше дори пет годинки. Оприличаваше работата си в бара като да спориш с малки деца. — Аз ще управлявам кораба!

— Длъжница съм ти! — каза Фрея, потупвайки Кристи по дупето на път към дамската тоалетна, за да се освежи. Бран щеше да влезе в бара всеки момент. Фрея наплиска лицето си с хладка вода, сякаш тя можеше да измие вината й. Страхуваше се да го погледне, но не можеше да отлага повече. Това щеше да бъде първият им път заедно след празника по случай годежа им. (И, о боже, и какво трябваше да празнува, докато си мисли за Килиан, започна тя отново да се укорява сама).

А Бран вече я чакаше. Седеше на обичайното си място на бара, разгърнал вестник пред себе си. Изглеждаше свеж и мъжествен в тъмния си костюм и червена вратовръзка.

— Ето те и теб — дрезгаво и ниско произнесе той, след което меко я придърпа към себе си, обвивайки с ръце талията й. — Не забравяй да ми напомняш, че съм обещал повече да не те оставям сама — и допря главата си до нейната.

Фрея се разсмя и отмествайки се леко назад, отвърна:

— Съжалявам, че се забавих, но Сал не се чувства добре и днес не дойде на работа. Така че трябваше да почакам, докато детегледачката на децата пристигне и Кристи успее да дойде и да ме смени. — Радваше се да открие, че при срещата си с Бран все още изпитваше същите чувства — топла и стабилна любов, която я привлече към него още при първата им среща. Всичко си беше още тук. Той бе мъжът, когото тя бе очаквала през тези дълги години. Зарови нос в косата му и притисна тялото си към неговото, усещайки удоволствие от забързващия ритъм на сърцето му. От много време не се е чувствала по този начин.

— Горкият Сал! Сериозно ли е? — загрижено попита Бран, въртейки около пръста си златния пръстен с фамилния герб.

— Не, ще се оправи! — успокои го Фрея. — Обикновена алергия, но понеже е инат, не взема нужните лекарства.

— Ясно — кимна Бран. Едва пристигнал в Норт Хемптън (а Фрея смяташе това за добър знак), Сал веднага постави върху него печата си на одобрение, когато обявиха годежа си. И не само защото Бран се оказа единственият, който успя професионално да оцени домашно приготвеното му уиски. „Твоят Бран е кротко момче! — заяви й Сал — един от тези, за които ти трябва време, за да го опознаеш. Харесват ми такива. Не са като другите, приказливите, които ти пълнят главата с глупости, а всъщност нищо не казват.“

— Как мина срещата? Успя ли да раздадеш всички пари? — подразни го Фрея. Главната му цел, както й беше обяснил, е да раздаде част от наследството си на тези, които действително се нуждаеха от него.

— Почти — разсмя се той. — Или поне съм в процес на раздаване.

— Предполагам, че ние не сме Елизабет и мистър Дарси[1] и каретите и имението Пембърли не е част от моето бъдеще — и Фрея въздъхна драматично. Бран незабелязано свали ръката си, обвита около кръста й, към колана на дънките й, като погали нежно голата кожа под него. Сякаш я белязваше, давайки възможност на света да разбере, че тя е негова собственост. И между другото от срамежливостта му не беше останала никаква следа.

— Надявам се, че няма да бъдеш много разочарована? — усмихна се той, предварително знаейки отговора. — И какво е това? — Бран взе в ръце новото ламинирано меню за коктейли.

— О, това ли? Ами нищо особено… — повдигайки рамене каза Фрея, макар че в действителност много се гордееше с него. След успеха й с малкото вълшебство със семейство Бауман тя се осмели да разшири сферата на дейността си. Нейните нови коктейли в бар „Норт Ин“ се превърнаха моментално в хит и не беше трудно да се разбере защо. Любовни напитки — гласеше заглавието с големи розови букви — 17$. Единственият си коментар Сал сведе до следното: ако Фрея смята да използва в новите си „творения“ скъпи първокласни ликьори и свежи съставки, то за тях трябва да си плаща единствено от своя джоб.

Коктейл „Безумно увлечение“, съчетание на хибискусова отвара и английски джин. Завърта главата и вдъхновява към гореща привързаност.

Коктейл „Неотразим“: водка, пюре от вишни, стрита на прах сърцевина от папур и сок от лайм. Не е за скромни. Подгответе се да изгубите задръжките си.

Коктейл „Несподелен“: ликьор „Сен Жермен“, лавандула с мед и вино „Просеко“. Спри да копнееш, а започни да обичаш. Гаранция за осъществяване на вашето сърдечно желание.

Коктейл „Завинаги“: две чаши от най-доброто френско шампанско, обогатено със стрити на прах листа на маргарита. За тези, които се надяват да разпалят пламъка на взаимната страст.

— Това е нещо, което просто смесих за Сал — поясни Фрея, надявайки се, че Бран няма да започне да задава излишни въпроси.

— Отлично свършено! — похвали я той, отмествайки менюто. — Всичко, до което се докоснеш, се превръща в злато. — Само Бран можеше да каже такова клише, без това да прозвучи банално. — Между другото, партито не те е изплашило чак толкова, нали? — попита той, мръщейки чело. — Успя ли да се повеселиш?

— Всичко беше чудесно — отвърна Фрея. — Не се плаша толкова лесно, така че не се притеснявай. — Почувства леко безпокойство и съжали, че не можа веднага да изхвърли от ума си появилата се картинка — на нея и Килиан, слети в страстни обятия. За миг се отвърна от Бран, така че русите й коси скриха внезапно пламналото й лице.

— Е, какво мислиш за моя отклонил се от правия път брат? — попита я Бран и усмивката му бавно угасна.

— Ами, според мен си е нормален — отвърна Фрея, надявайки се да смени темата. За щастие, Бран не намери нищо подозрително в отговора й. Излязоха от бара, държейки се за ръце, и се насочиха към колата му, радвайки се на близостта си.

Преминаха по моста, водещ до остров Гарднър и Фрея за пореден път се възхити на гледката на „Феър Хейвън“ и околността му. Знаеше, че Бран сам е взел участие в дизайна и по негово настояване са оставили непокътната естествената красота на острова, без да се нарушава целостта на дивата флора и фауна. Той паркира автомобила в гаража и изключвайки мотора, се обърна към Фрея.

— Слушай, аз разбирам, че всичко между нас се случва много бързо… Ако искаш да промениш нещо или си размислила… просто кажи. Ще те разбера. Мога да почакам. Просто искам едно — да си щастлива. — Той нежно я погледна с добрите си кафяви очи и Фрея се влюби в него още по-силно. Тъй като лицето му се намираше много близо до нейното, забеляза първите фини бръчици в крайчеца на очите му, които му придаваха особено очарование и изисканост. — И още, искам да си сигурна, че искаш мен…

— Скъпи… — въздъхна Фрея, — аз не съм сигурна за нищо друго, освен че искам теб! — и го притегли за целувка, разбирайки защо почти веднага се съгласи да се омъжи за него. Макар че реално познанството им беше по-кратко и от месец. От всички млади мъже, които бе срещнала в безсмъртния си живот, Бран беше единственият, който я накара да се почувства в безопасност. Тя даряваше щедро любовта си, но единствено в прегръдката на Бран разбра какво значи да бъде обичана любима.

„Феър Хейвън“ беше тъмен и обгърнат в мъгла, но Бран никъде не включи осветлението.

— Ш-ш-шт, тихо… — прошепна той. — Нека не будим госпожа Гробадан!

— Разбира се, че няма — съгласи се и Фрея. Госпожа Гробадан беше мащеха на Бран и Килиан. Отгледала и двамата, но присъствието й в живота на Бран бе голямо. И понеже Фрея малко се страхуваше от нейната особа, затова й позволи да организира партито по случай годежа, като прие всичките решения и се съгласи с всичките строги правила. Госпожата обичаше момчетата си като родни, а величествената й осанка и пренебрежително на моменти отношение беше до голяма степен още по-плашещо, отколкото това на истинска тъща.

Удивително, но тази вечер къщата изглеждаше още по-великолепна, отколкото по време на партито, може би защото сега стаите бяха празни. Роялът проблясваше, окъпан в лунна светлина и понеже Бран отвори френските прозорци, можеха да чуят шума на прибоя. Къщата беше толкова огромна, че в голямата зала можеше да се настани цял военен полк, а жилищното крило имаше дори друг пощенски код. Фрея отиде до количката с напитки и приготви сухо мартини за Бран. Маслините изглеждаха леко сбръчкани, но едно докосване на пръстите й бе достатъчно, за да станат те отново гладки и сочни. Фрея слагаше в устата му маслина след маслина, докато той с наслаждение отпи една последна, голяма глътка. Остави чашата си и се отпусна в едно от меките, големи и удобни кресла пред камината. Разхлаби вратовръзката си — жест, с който искаше да й подскаже, че я иска седнала на коленете му. Бран изглеждаше неуверен, колеблив и силно съмняващ се, че Фрея ще го разбере и ще направи това, което той иска. Мъжката му нежност бе толкова очарователна, че тя бързо го възседна, така че дългите й непокорни къдрици погалиха лицето му. Бран я притисна жадно към тялото си и след миг събличаше роклята през главата й, докато тя откопчаваше колана му и му помагаше да се освободи от панталоните си.

— И сега… — попита тя — не е ли по-добре да се преместим в стаята ти?

— Те са далеч оттук и дълбоко спят… Ще бъдем тихи — успокои я с шепот Бран.

В лунните лъчи тялото на Фрея изглеждаше сякаш изваяно от мрамор и абсолютно съвършено. Когато се отпусна върху него, дишането й се учести от нахлулите чувства да бъдеш оттласната и после отново взета, от мекото движение на телата им заедно, така че с всеки тласък тя усещаше, че се откриват наново. Той стенеше, а лицето му бе напрегнато от страст, когато я повдигна на ръце и промени позата им, без да излиза от тялото й. След това отново се обърна, намествайки я върху себе си, после я преобърна така, че тя застана на колене с гръб към него и ръце под главата и продължи по впечатляващ начин да я държи за кръста, като това му разрешаваше да нахлува по-дълбоко в нея. Ръцете му бяха силни и пируваха върху тялото й. Обръщаха я и я местеха във всички посоки — сега по корем, сега по гръб, сега отгоре… Ловко управляваше силата на страстта си, карайки я да се задъхва от удоволствие, като умело контролираше всичко. Фрея никога не е имала партньор, с който да изпитва подобни чувства…

Всъщност, не… това не е цялата истина, нали?

Имаше още един, който…

Тя се опита да изхвърли образа от главата си… но той остана…

Килиан, неговите силни ръце под полата й, докато тя разкопчаваше ципа на дънките му…

Този спомен нямаше място тук… особено сега… Защо дори сега продължаваше да мисли за него? А не искаше да го прави. Не искаше да мисли изобщо за него и разбира се, още по-малко точно в този момент, но… беше безсилна… Помнеше как стоеше на колене, как го пое с устни, как го вкуси и как Килиан се притисна към нея и тя помисли, че ще се взриви от желание…

Не… Спри, прекрати това… Трябваше да спре да мисли за него, трябваше да спре да го сънува, трябваше да спре да мисли за случилото се…

Отново оседла Бран. Той стисна гърдите й, галейки зърната им и тя притисна ръце върху неговите, преплитайки пръстите им. Сви юмруци така, както бедрата й стиснаха неговите, поддържайки неистовото безумно темпо… Най-накрая успя да изхвърли образа на Килиан от главата си… фокусирайки се върху красивото лице на Бран, върху тялото му и върху страстта му…

Но противно на волята й, лицето отново се прокрадна в ума й…

Не успя да го спре. Знаеше, че това, което направи по време на годежното си парти беше грешка. Но продължаваше да вижда тях двамата, допрени в стената на малката баня. И себе си с крака обвити около кръста на Килиан, докато той се тласкаше все по-надълбоко в нея… А това й напомни какво прави в момента… Простена и се изгуби в неприятното усещане да бъде с един мъж, а да мисли за друг… Прехапа устни и загуби контрол, когато тялото й се затресе от спазми…

В същото време под нея Бран нададе животински рев (толкова с това „Ще бъдем тихи!“) и продължи да тласка тялото си отново и отново към нейното, докато не спря да тръпне и не остана неподвижен, потънал за последно в нея. След малко, когато Бран бавно излезе, Фрея усети болка от бавно затихващата възбуда.

Той я целуна по бузата в сладък жест на благодарност, сякаш не можеше да повярва на късмета си. Фрея се усмихна, когато устните му докоснаха кожата й, докато тялото й все още потръпваше. Когато отвори очи, видя как някаква сянка помръдна в далечината на тъмната зала.

Значи, не са били сами!

Някой ги е наблюдавал през цялото време — някой, с тъмна коса и блестящи аквамаринови очи. Мъжът, който постоянно отвличаше мислите й.

Но когато Фрея погледна отново, Килиан го нямаше.

[1] Елизабет Дарси и Фицуилям Дарси, притежател на имението Пембърли са герои на Джейн Остин (1775–1817) от нейния роман „Гордост и предразсъдъци“. ↑

ГЛАВА ДЕСЕТА

БИЗНЕСЪТ НА ВЕЩИЦАТА

Както предсказа Ингрид, Табита скоро забременя. След седмица тази новост се знаеше от целия Норт Хемптън. А след още няколко дни група местни дами също решиха, че искат да се видят с местната библиотекарка с надеждата, че Ингрид ще може да помогне за решаването на проблемите им. В една ясна понеделнишка сутрин на юни, сияещата бъдеща майка за пореден път разказваше историята си на група жени, събрали се около нея в читалнята. Нямаше вероятност те да не знаят историята в подробности, но Табита не се смущаваше от такива повторения. И женската аудитория с удоволствие се вслушваше в думите й, докато мнозина от тях очакваха реда си, за да се видят с Ингрид.

— Докторите казаха, че това е истинско чудо! Защото тестовете, включително и последните, бяха много лоши… Дори ме увериха, че на практика е невъзможно да забременея. Но това се случи! И то благодарение на Ингрид! А чухте ли какво направи тя за Стефани Карън? Излекува я от онзи обрив, който не й минаваше! Кълна се, тази жена е направо вълшебница! Е, не точно вълшебница, може би магьосница!

— Вещица ли? — потресено повтори Мона Бойард.

— Вещица? Ама, моля ви се… — решително се намеси Хъдсън, подпрял ръка на хълбока си. — Тук е Норт Хемптън. Ние предпочитаме да използваме думата нетрадиционна лечителка. Знаете, нещо като медиум или екстрасенс — поясни им той. Никой не знаеше как точно Ингрид помага на хората. Беше очевидно само едно — тя работеше без медицинско или научно обяснение. И сякаш в това се криеше някаква… магия. Но кой вярва в магии в наши дни? На жените от Норт Хемптън не им пукаше за названието, искаха само то да работи и да дава резултат.

Отначало Ингрид отричаше да има нещо общо с бременността на Табита или да оказва подобни услуги и на други. Но съвсем скоро й стана ясно, че нямаше как да откаже. Тъй като не беше поразена от небесна мълния за това, че помогна за зачеването на Табита с малко магия, й се стори съвсем справедливо да помогне на всеки, който се нуждаеше от помощта й. Може би Фрея е права, че от налагането на Забраната от Съвета беше изминало много време. Може би ги бяха забравили и най-вероятно поради този факт за тях нямаше неприятни последствия. Ингрид беше готова да поеме този риск. И по никакъв начин не можеше да отрече, че връщането към практическата магия й достави не само радост, но и придаде цел на съществуването й. Сякаш животът й отново придоби смисъл. Загуби толкова много години и усилия да отрича вродената си дарба, погребвайки се в безкрайни малки задачи и напълно отдавайки се на работата си като обикновена библиотекарка… Разбира се, че на нея й харесваше да работи тук, но все пак… Това е нещото, което й е възложено да прави на земята. Да вървят по дяволите с тази Забрана! След като толкова много години са се съобразявали с нея, нима не са заслужили снизхождение? Може би Съветът дори няма да ги забележи. А жителите на Норт Хемптън бяха просветени — не изпитваха страх и не робуваха на суеверия. Бяха скептични, но и любопитни и имаха желанието да опитат нещо ново.

Ингрид с изненада откри необичайната серия от лош късмет в разказите на всеки потърпевш. При това за някои проблеми, определени като незначителни, се оказа невъзможно да бъдат разрешени на момента. Към тях се отнасяха странните болки, неподдаващи се на лекуване с медикаменти, временната слепота, странните главоболия и честите кошмари. Имаше няколко жени, много по-млади от Табита, които също имаха проблем със зачеването — тяхното тяло бе блокирано от същата сребриста маса, която за пръв път видя у колежката си. И Ингрид без никакво бавене се захвана сериозно за работа. Рисуваше пентаграми, палеше особени свещи, раздаваше множество магически възелчета, правеше талисмани, заклинания или и двете.

Тя приемаше „клиентите“, както ги наричаше Хъдсън, само по време на обедната си почивка. В края на краищата имаше си и друга работа — да планира изложбата и да овлажнява документи. Като компенсация за услугите си Ингрид молеше „клиентите“ си да дарят сумата, която бяха решили и която можеха да си позволят, на библиотечния фонд, като дарените средства щяха да бъдат за благородна цел. Може би по този начин Ингрид щеше да успее да запуши дупката в градския бюджет и така да принуди амбициозния кмет да се откаже от идеята си за продажбата на земята, върху която се намираше библиотеката.

Нейният последен посетител за днес беше Емили Фостър, привлекателна млада жена в края на тридесетте. Емили беше уважавана художничка в града, известна със своите гигантски пана с морски пейзажи и коне. Нейният съпруг, Лайънъл Хорнинг, също беше художник. Съпрузите имаха ферма в покрайнините на града, където отглеждаха домашни животни. Точно те снабдяваха семейство Бошан с пресни яйца и домашно мляко, но не даваха и дума да се отвори за заплащането им, тъй като пък Джоана редовно ги снабдяваше със зеленчуци от градината си.

— С какво мога да ти помогна? — зададе Ингрид стандартния си въпрос.

— Това е толкова странно… — Емили издуха носа си и продължи, — но имам нужда от… и аз не зная… това е толкова глупава…

— Тук никой няма да те съди, Ем — обеща Ингрид.

— Аз, само… не мога да се съсредоточа в последно време. Никога не съм имала този проблем преди… Сякаш някой ми пречи, разбираш ли? Дори ми пречи да рисувам или изобщо да правя нещо… Това е толкова странно! Разбирам, че от време на време е нормален такъв период на застой… Но при мен той вече продължава две седмици и аз все още не мога да се концентрирам. Имам чувство, че в главата ми е… пусто и празно… Сякаш не мога да видя нищо — нито форма, нито цветове… Виждам само сивота — и тя опита да се засмее, но смехът й не се получи. — Дали можеш да излекуваш художник, загубил способностите си на творец?

— Мога да опитам — отвърна Ингрид.

— Благодаря ти — Очите на Емили се насълзиха. — Имам организирана изложба след няколко месеца. И наистина оценявам това, което правиш за мен.

Ингрид накара Емили да застане в центъра на пентаграмата, запали свещ и пристъпи към огледа на вътрешното състояние на душата. Да, ето я, пак е тук! Същата сребриста маса, стояща точно над сърцето й. Ингрид вече бе придобила невероятна ловкост в премахването й, давайки си сметка, че точно това „образувание“ не само блокира създаването на новия живот, но блокира и всеки съзидателен градивен процес. „Хм — помисли си тя, — навярно трябва да го спомена на Джоана“. Тези случаи бяха зачестили прекалено много, за да бъдат сметнати за чиста случайност. Тук, в Норт Хемптън, ставаше нещо странно.

По-късно следобед Ингрид се върна към обичайната си работа — подготовката на чертежите, донесени от Килиан Гарднър. Разполагайки ги на голямата маса в конферентната зала, тя бавно започна да ги развива. Листовете бяха големи почти колкото самата маса, а хартията пожълтяла по краищата от старост, правейки ги крехки и чупливи. Тя умело ги прелистваше, докато не стигна до главния план на имението. Винаги започваше от него. Наборът от архитектурни планове приличаше на книга, изпълнена със сложен текст, предназначен за строителите. А самата история в нея беше написана от архитекта, който обясняваше подробно как трябва да бъде построена къщата. И именно основният план бе въведението на тази книга.

На централния чертеж се виждаше как вълнисти концентрични линии обграждаха една-единствена точка в центъра на ъгловатите линии, нарисувани с тъмен молив и представляващи „Феър Хейвън“. Ингрид се наклони, разглеждайки ясните линии на молива. Всеки чертеж си имаше свои собствени ключове — различни символи и знаци, които трябваше да се търсят по другите чертежи, изобразяващи отделните части на къщата. Дизайнерското вдъхновение разцъфтяваше във всички части на сградата — от пода до тавана на всички етажи, както и в спецификата на всеки един отделен детайл.

Когато Ингрид осмисли видяното, постепенно в ума й сградата започна да придобива ясен образ. Проследи ключа от основния етаж до стълбите на балната зала и след това обратно, за да се увери, че е разчела всичко правилно. Колко странно! Ключът на стълбите беше различен от този, изобразен на основния план. Повечето ключове на архитектите се състояха от цифри и букви, например като А 2.1/1, ограден в кръг. Но този бе различен — беше богато украсен с винтажни шарки.

Ингрид дръпна един стол така, че да може да седне и да погледне по-отблизо миниатюрния декоративен надпис. Имаше нещо интригуващо в този вихър от форми. Във вълнообразните линии се криеха природни флорални мотиви, напомнящи на арабески от „Арт нуво“. Колкото повече Ингрид се вглеждаше в тези знаци, фигурите все повече й заприличваха на букви. Послание на неизвестен език, който тя никога не беше виждала. Това не бяха египетски йероглифи или думи от някакъв вече „мъртъв“ език. И тя беше сигурна в това, защото благодарение на своя дълъг живот на земята, се бе запознала с много диалекти.

Отново започна да преглежда схемите и откри още няколко знака, аналогично декорирани като първите. И те определено не бяха означения за стая или стена, а явно за нещо друго, защото всеки от тях беше богато украсен със сложни винтяжни заврънкулки, отличаващи се една от друга. Досега не беше виждала такива уникални ключове. Ингрид беше запозната със стандартните означения на архитектите и беше сигурна, че това не е ключ, предназначен за строители или изпълнители. Обикновено такива „ключове“ дават възможност с голяма лекота да се премине от един чертеж към друг, докато тези обрисувани в линии „ключове“ имат някаква скрита функция, нямаща нищо общо с архитектурата или строителството на къщата.

Извади телефона от джоба си, увеличи и направи снимка на един от странните символи на чертежа и го отправи по електронната си поща към един адрес. И тъй като самата тя не беше в състояние да разшифрова езика, поне познаваше онзи, който може да го стори, мислейки си за писмата, които винаги носеше в джоба си.

ГЛАВА ЕДИНАЙСЕТА

СВЕТЛИНАТА НА НЕЙНИЯ ЖИВОТ

Ето какво значи да бъдеш баба! Джоана не беше подготвена за това специално преживяване. Не и с тези нейни необвързани дъщери, направили избора си да живеят сами в продължение на векове. А може би това е скрита благословия? Нека не забравяме какво се е случило с гърците, когато създали полубожествата. Бъркотия. Най-вероятно Фрея ще промени мирогледа си, когато се омъжи за Бран, но Ингрид все още беше загубена кауза.

Но нямаше никакво съмнение, че малкият Тайлър Алварез плени сърцето й. След инцидента с изгорелия пай, Джоана, също като дъщерите си стана много по-смела в използването на магията си. Тя с удоволствие го удивяваше. Караше войниците му да оживяват и тогава и двамата прекарваха часове, изпращайки войската в сражение. Когато Джоана влезеше в детската, плюшените мечета започваха да говорят, а марионетките да танцуват, без някой да ги движи. Тя беше за Тайлър и бавачка, и фокусник и най-добър приятел в игрите. Дори му показа домашния любимец на Ингрид — грифонът.

— Това е Оскар — обясни тя на Тайлър. — Могат да го видят само членовете на нашето семейство, но аз много държа да те запозная с него. — Оскар подуши ръката на Тайлър и с достойнство размаха опашка, когато момчето раздели с него любимия си снакс, марка „Чиитос“. — Това е наша семейна тайна — допълни Джоана.

И вярно на дадената дума, четиригодишното момченце не каза дори на родителите си какво правеше Джоана. А да вдъхне живот на неодушевените предмети, за нея беше страшно лесно. И беше толкова лесно да забавляваш едно малко момче.

Онзи следобед разрохкваше лехите в градината. Джоана винаги имаше малка градина зад къщата си. Не й трябваше голямо пространство, защото притежаваше изключителния талант да отглежда всичко. Затова тя имаше най-големите и най-сочни зеленчуци в Норт Хемптън. Отглеждаше царевица и тиквички, краставици и зеле, както и големи месести домати с размер на баскетболна топка. Плевеше, когато телефонът зазвъня. Поглеждайки към изписалия се номер, сърцето й бързо се разтуптя — беше номерът на подготвителното училище „Слънчева светлина“. И понеже от училището нямаха навик да звънят по никое време на деня, това означаваше само едно: нещо се е случило с Тайлър. Ръцете й трепереха, когато го отвори и го доближи до ухото си.

— Джоана? — чу тя спокойния глас на директорката, Мери Мей, основала училището преди тридесет години. В малък град като Норт Хемптън, където всички се познаваха, двете жени често разговаряха, засичайки се в магазина, на бензиностанцията или на щанда за плодове.

— Мери, какво се е случило? — бързо попита Джоана. Ако нещо се беше случило с Тайлър, гласът на директорката нямаше да звучи толкова спокойно, твърдеше Джоана на себе си. Ако той си беше ударил главата или се беше наранил, гласът на Мери щеше да е по-тревожен, нали? Страшно съжали, че в този момент не притежава таланта на Ингрид да вижда в бъдещето. Какво става? Защо от училището й звъняха? Сутринта Грациела бе завела Тайлър в девет, а Джоана трябваше да го вземе в два. Смяташе да му покаже как се правят „непукащи“ се сапунени балончета с помощта на малко стабилизиращо заклинание.

— Скъпа, не искам да предизвиквам излишна паника, но има нещо, което не е наред с Тайлър. Той не е падал, не се е наранявал, но не спира да плаче. Опитахме какво ли не, за да го успокоим, но без успех. Опитах да позвъня на родителите му, но те не отговарят. А ти си следващата в списъка… Нали не възразяваш?

— О, боже! Разбира се, че не! Хектор и Грациела са в Ню Джърси, за да помогнат на брат му да се премести. И ми повериха отговорността за детето си. Веднага идвам…

Сърцето на Джоана биеше толкова бързо, а краката й така трепереха, че тя не успя да съобрази веднага, че вече лети. Без ясен спомен беше превърнала търмъка си в метла и излетя в небето, забравяйки да свали дори градинарската си шапка и калните галоши. Бързо се издигна над островърхите здания и върховете на най-високите дървета, като внимаваше да остане под защитата на облаците, за да не бъде видяна отдолу. Отново нарушаваше правилата, но не това я безпокоеше сега. Това беше напълно естествено, като дишането. А след като отново пусна магията в живота си, се чувстваше така, сякаш никога не е спирала да я използва. Защо Тайлър не спира да плаче? Какво се е случило? Мери се стараеше да прикрие безпокойството си, но Джоана успя да различи страха, промъкнал се в гласа й.

Тайлър никога не плачеше. Беше най-веселото дете от всички, които някога беше срещала, и то в буквалния смисъл на думата — със светещи очи и очарователна и мила муцунка. И разбира се, той не беше идеален. Като всяко четиригодишно дете устройваше грандиозни скандали, особено когато се опитваха да го нахранят с нещо, което не влизаше в никоя от четирите му любими хранителни групи. Той ядеше само ябълки, риба тон, крекери във вид на рибки и сладки. Всеки път помирисваше хляба, който майка му печеше специално за неговите сандвичи, за да бъде сигурен, че е точно този, който предпочита. Иначе просто отказваше да ги яде. Сърцето на Джоана се свиваше при мисълта, че можеше да му се е случило нещо лошо.

Подготвителното училище „Слънчева светлина“ се намираше в две ниски плажни вили, заобиколени от метална ограда.

Когато Джоана вземаше Тайлър следобед в ръцете си, той винаги държеше някакъв артпроект — нещо, което бе направил собственоръчно. Това можеше да бъде фигура от макарони, залепени върху пластмасова чиния за еднократна употреба, или нов държател за тоалетна хартия. Имаше и весел седмичен бюлетин с допълнителни приложения — фотографии или видеоклипчета на деца, играещи в пясъчника. Беше чудесно училище — чисто и безопасно, и Тайлър обичаше да ходи в него. Джоана забрави кода на входната врата и с едно махване на ръката бързо я накара да се отвори. Нямаше време за бавене. Искаше да види момченцето и то веднага. Не спираше да си повтаря, че не бива да се поддава на паниката, но мислите й препускаха, подгонени от всевъзможни страхове. Имаше толкова много заболявания, които биха могли да засегнат децата в днешно време. Цяла плеяда от нелечими грипове и загадъчни заболявания, които могат да атакуват неукрепналата имунна система на едно мъниче! Тя тичаше, въобразявайки си най-лошото: свински грип, менингит или стафилококова инфекция. Мери беше в кабинета си и виждайки Джоана, се изправи.

— Той е добре, добре е… но все още плаче. Не исках да те тревожа излишно, но си помислих, че все пак е по-добре да го направя… — каза директорката с извиняващ се тон.

В този момент една от възпитателките, пълничка, но много приветлива жена, родом от Ямайка и фаворитка на Тайлър, влезе в кабинета с плачещото момченце в ръцете си. Личицето му беше зачервено, а големите сълзи се търкаляха по пухкавите му бузки. Тайлър притискаше дясното си ухо и продължаваше да плаче.

— Съжалявам, но опитахме всичко — извини се възпитателката. — Няколко деца се оказаха с неприятна инфекция, която ще ги задържи вкъщи за няколко дни. Може би Тайлър се е заразил от същата.

— И ако това е ушна инфекция, то тя наистина е много болезнена — допълни Мери. — Мислехме да се обадим на „Бърза помощ“, но той няма висока температура и не повръща, затова решихме, че е най-добре да го види неговият педиатър.

— Разбира се — веднага се съгласи Джоана, вземайки плачещото момченце на ръце и целувайки мокрите му от сълзите бузки. — Тайлерино — нежно каза тя — всичко ще бъде наред, мъничкият ми. — След което бързешком благодари, сбогува се и излезе от директорския кабинет, скърцайки с градинските си галоши по чакълената пътечка.

Кабинетът на педиатъра се намираше само на няколко преки от училището, което се указа удачно, защото в бързането си Джоана забрави, че не дойде в „Слънчева светлина“ с колата. Сестрата бързо ги придружи до стаята за прегледи. Тайлър все още плачеше, но вече много по-тихо, явно изтощен от хлипането и подсмърчането. Блузката му беше мокра от сълзи и пот. Джоана здраво го държеше за ръката, надявайки се Мери да не е сгрешила. И че това се дължи на проста настинка, съпроводена с леки усложнения. Докторът, който преглеждаше и нейните две момичета, когато бяха малки, внимателно прегледа Тайлър. Разбира се, дъщерите й никога не са били болни — нито веднъж през всичките си животи. Като безсмъртни, те и трите имаха имунитет към всички вируси.

— Изглежда, че това е тежък случай на отит — беше категорична диагнозата на доктора. — Той върлува сред децата както в града, така и в околността. — И сложи настрани „лъжичката“, с която прегледа гърлото му.

— А на какво се дължи? — попита Джоана, притискайки още по-силно момченцето към гърдите си.

— Ушна инфекция — докторът написа рецепта за приема на антибиотици. — Погрижете се да ги взема в определения час. Вие ли сте официалният настойник на детето? Ще ми трябва вашия подпис за съгласие с предписаните лекарства.

Джоана почувства как облекчението я залива цялата.

— Не, не съм му настойник, но ще ви донеса подписа на родителите му при първа възможност. Те ще се върнат в града още тази вечер. — Тайлър най-после престана да плаче, но продължаваше да подсмърча и често да премигва с все още мокрите си мигли. Сестрата му подари стикер, заедно с чаена лъжичка детски тайленол срещу болката.

— Сладолед? — предложи Джоана, целувайки бузката му.

Момченцето кимна, твърде уморено, за да говори. Джоана го прегърна още по-плътно. Тайлър щеше да се оправи. Тя никога не се е чувствала толкова благодарна на традиционната медицина, както в момента.

ГЛАВА ДВАНАЙСЕТА

БИБЛИОТЕКАРСКИ НЕВОЛИ

Когато на следващия ден Ингрид отиде на работа, в пощенската й кутия я чакаше писмо. Тя се втренчи в екрана на монитора. Едва вчера му изпрати снимка на ключа на „Феър Хейвън“, а днес вече имаше отговора му. Очакваше го, но все пак се изненада от неговата бързина.

„Радвам се да те чуя! Интересно нещо си открила. Скоро ще ти изпратя резултатите от анализа. Мина доста време. Предполагам, това означава, че си получила писмата ми…“

Да, разбира се! Тя беше получила писмата му и се умори от препрочитането им. Въпреки че се чудеше, как би се почувствала, ако те просто спрат да пристигат. Ако за седмица не получеше нито едно писмо, по-щастлива или по-тъжна щеше да бъде? Ингрид помасажира слепоочията си. Не трябваше да си пише с него. Майка й и сестра й никога не биха го одобрили. Но сега не ставаше въпрос нито за нея, нито за тях или пък за него. Имаше нещо в тези богато украсени ключове. Нещо важно и тя го усещаше. Нещо, което беше забравила. А той е единственият, който знае как да го разчете. Единственият, който може да й помогне да разшифрова тайната на този код. И Ингрид бързо му отговори:

„Получих всичките ти писма. Не съм сигурна, че това е подходящото време да се видим, но се надявам да ми помогнеш с това.“

Отговорът дойде след секунда.

„Разбира се. Знаеш, че не е нужно дори да питаш.“

Ингрид въздъхна, без да върне отговор. Беше настъпило времето за нейния магьоснически час, както го наричаше Хъдсън. Редицата започваше от бюрото в читалнята зала и се губеше зад вратата. Много от жените бяха дошли още преди библиотеката да отвори и търпеливо изчакаха цялата сутрин. Някои от тях разглеждаха книгите по рафтовете, други четяха, а трети просто търпеливо очакваха определения час. Най-впечатляващите резултати от работата на Ингрид се изразяваха в спирането на кошмарите, изчезването на странните болки в тялото, както и нарастването на положителните тестове за бременност.

Беки Бауман, наскоро помирила се със съпруга си, беше първата, която влезе в кабинета й. Беки седна на бюрото срещу Ингрид, която й зададе стандартния въпрос:

— С какво мога да ти помогна?

— Дори не зная как да започна… И дали това е правилното място да попитам… Аз просто… Аз просто усещам, че в къщата ни има… призраци. Имам странното усещане през нощта, че не съм сама, че има още някой. Рос каза, че трябва да дойда при теб, макар че той никога не е имал такова усещане. Но аз съм уверена, че в къщи има някой, или нещо… Просто усещам нечие присъствие. Осветлението се включва и изключва само. Телевизора се включва по никое време. Ти вярваш ли в призраци?

— Не, не вярвам — бавно и спокойно отвърна Ингрид. Призраците не съществуваха, но тя знаеше какво хората възприемаха за призраци или духове. Това бяха илюзорните видения, забелязани в настъпващия мрак, както и още едно свръхестествено явление, което се появяваше там, където беше границата между реалния свят и светът на вечния мрак. Когато тази граница станеше твърде малка, тези, които се намираха от двете й страни, можеха да почувстват присъствието на „другите“. Границата между тези два свята се удържаше от магическото заклинание на Джоана, направено от нея в отдавна отминалите времена, когато се преместиха в Норт Хемптън. Напълно е възможно, предположи Ингрид, силата на приложената магия да е отслабнала с течение на времето, въпреки че това не се бе случвало преди… Направи за Беки талисман, който трябваше да затвори и стегне границата между световете, както и да я избави от досадните паранормални неудобства, като например включването на телевизора в три часа през нощта на пълен звук.

Ингрид продължаваше търпеливо с изслушването на посетителките, когато в кабинета й влезе неочакван посетител.

— Здравей, Ингрид — каза Мат Нобъл, влизайки в кабинета й. Беше висок и изглеждаше нелепо, когато седна на малкото столче срещу бюрото й. — Чух, че умееш да помагаш на хората.

— Да, така е. Какво те води насам, Мат? — попита Ингрид, докато старателно приглаждаше полата си и избягваше да го гледа в очите. Дразнеше се на себе си, защото в негово присъствие държанието й ставаше като на развълнувана стара мома.

Мат се наклони напред към бюрото и тя най-накрая се принуди да срещне ярките му сини очи.

— Имам проблем… — поясни той с дрезгав глас.

— Какъв?

— Много харесвам една жена, разбираш ли? Наистина много. Тя е умна, хубава, мила и изглежда наистина се грижи за хората. Само че, не ми обръща внимание.

Ингрид се напрегна.

— Ясно.

— И затова си помислих… Казано накратко, какво трябва да направя, за да я накарам да каже „да“, когато я поканя на среща? — очите му заблестяха, докато устните му се присвиха за усмивка.

Ингрид се намръщи. Не обичаше, когато й се подиграваха. Разбира се, имаше чувство за хумор, но не й харесваше да бъде обект на насмешки. А тя нямаше никакво съмнение, че Мат говори за нея. И ако това е неговият начин да я покани на среща, то преди това трябваше добре да го обмисли. Трябва да го разкарам, но вежливо, реши Ингрид. Горкият! Очевидно беше влюбен в нея, а тя не искаше да нарани чувствата му. Все пак не трябваше да бъде толкова безсърдечна.

— Послушай, Мат, ти си страхотен човек, но аз…

— Боже! Наистина ли мислиш, че Кейтлин няма да се съгласи? — прекъсна я той.

На Ингрид й трябваха няколко секунди, за да дойде на себе си. За щастие, детективът не забеляза нищо. Имал предвид Кейтлин. Нейната колежка. Тази, която дори не четеше книги. Ингрид си спомни, че когато Кейтлин дойде да работи при тях, този красавец и пазител на закона започна доста редовно да посещава библиотеката. Така че, през цялото това време той се е интересувал от Кейтлин, а не от нея, от Ингрид. Как бе успяла да се заблуди до такава степен? И защо я заболя сърцето, когато Мат изрече името на колежката й? Изобщо не трябваше да й пука коя харесва той! Наистина. Дори изпита облекчение! Успя да му се усмихне сухо.

— Всъщност, подобни неща не са в моята компетенция. Романтика, това е. И затова най-добре се виж със сестра ми в „Норт Ин“. Помоли я да ти направи коктейл от нейното ново меню. Разкажи й това, което разказа на мен, и може би тя ще ти помогне.

— Наистина ли? — попита Мат.

Ингрид кимна и го придружи до вратата. Погледна часовника си. Възнамеряваше да приема клиенти само един час, но вече беше два и половина. Не успя да обядва. Фрея й беше приготвила сандвич — бял хляб със салата от риба тон. Обикновено всичко, което сестра й приготвяше, беше страшно вкусно, но днес на Ингрид й се струваше, че сандвичът има вкус на пясък.

Е, добре! Значи съм сгрешила! Той харесва Кейтлин. Всъщност, кой не харесва Кейтлин? Всички в Норт Хемптън харесваха Кейтлин, която много несериозно се отнасяше към книгите, не четеше лекции при задържането им, не налагаше глоби, не полагаше надеждни грижи за ценните ръкописи и не досаждаше на посетителите с разговори за старите сгради и техните архитектурни особености. Разбира се, никой нямаше дори да се сети да награди Кейтлин с отвратително прозвище, като „фригидната Ингрид“, например. Хората не я смятаха за сдържана или странна и пред нея не се редяха на опашка в очакване на магии и заклинания. Кейтлин беше обикновено младо момиче, симпатично и малко скучновато. Такова момиче, каквото Ингрид никога нямаше да може да бъде.

И след безвкусния сандвич тя се върна към архитектурните си планове, изпълнена с решимост никога повече да не мисли за Мат Нобъл.

ГЛАВА ТРИНАЙСЕТА

ШОКИРАЩИ ПОСЛЕДСТВИЯ

— Върни се в леглото, жено! — изръмжа Бран, претегляйки Фрея обратно.

— Престани! Закъснявам за работа — смееше се тя, опитвайки се да се обуе, когато той нежно потри нос във врата й. Топлите му длани обгърнаха кръста й и Фрея се предаде. Изритвайки гуменките си, позволи на ръцете му отново да я притеглят сред завивките.

След нощта прекарана пред камината, малко се въздържаше от ласките на Бран, твърде засрамена от мислите си за Килиан. Така да се каже, отказа да изпълнява съпружеския си дълг, оправдавайки се със силно главоболие и невероятна умора. Но знаеше, че това оправдание днес няма да мине. Бран отново заминаваше след няколко часа за Стокхолм. Раздялата им този път щеше да бъде кратка — само няколко дни, но това никак не радваше Фрея. Не се виждаше в ролята си на „сламена вдовица“ и ръководителка на фонда и макар и да знаеше с какво благородно дело се е захванал Бран, щеше да й липсва страшно много.

Той свали тениската й и нежно я целуна между гърдите, докато Фрея ласкаво зарови пръсти в меките му кестеняви коси.

— Не тръгвай — много тихо прошепна тя.

Бран я погледна с тревога.

— И на мен не ми се иска, повярвай ми! Предпочитам да остана тук, с теб!

— Зная — и въздъхна. — Не ми обръщай внимание. — Поклати глава и погледна към отворения прозорец. Стаята му гледаше на север и от тук можеше да види доковете и лодките, стоящи на пристана.

Бран въздъхна и се наведе да оближе възхитителното й розово зърно. Фрея изстена, пръстите й се свиха в косата му и го притисна към себе си. С другата си ръка посегна към него, намери го — твърд и готов и го насочи към себе си. Той нахлу в тялото й и тя още повече се притисна към неговото, след което и двамата, задъхани и стенещи, продължиха да се движат, докато тя обсипваше с целувки лицето му и засмукваше езика му в синхрон с яростните му тласъци. Но със сърцето си Фрея не участваше в това. Може би се дължеше на отчаянието, че Бран ще отсъства отново или че обръщаше прекалено много внимание на грешните си мисли. Но това й пречеше да се наслаждава на съединението им — просто се движеше и правеше всичко, каквото трябва, но без да влага чувства. Килиан развали всичко, а Бран нямаше никаква вина — вината беше само и единствено нейна.

По-късно, вече облечени, тъкмо се канеха да излязат от къщата, когато Бран рязко спря, като почти се препъна върху килима в хола.

— Забравих нещо — каза той, обърна се и бегом започна да изкачва стълбите.

— Паспорта ли? — извика Фрея, забелязала документа на масичката в коридора. — Той е тук, долу.

— И пръстенът ми — връщайки се, той сложи златния пръстен с монограм на пръста си, след което я целуна, вземайки подадения паспорт.

— Нима не можеш без пръстена? — подразни го Фрея.

— Бил на баща ми — отвърна Бран — и затова ми е много скъп. Той е единственото нещо, което ми е останало от него. — Фрея смутено кимна. Знаеше, че Бран и Килиан са останали сираци като много малки.

След като я остави на работа, Фрея още с влизането си в „Норт Ин“ започна да се извинява за закъснението си, знаейки, че в събота вечер обикновено е претъпкано с посетители.

Но вместо обичайния хаос с изненада установи, че в бара не звучи музика, а всички посетители са се събрали около телевизора.

— Какво става? — попита тя Сал, прибирайки чантата си отдолу и с присвити очи се вгледа в екрана. В момента местният канал излъчваше репортаж за атлантическото крайбрежие от хеликоптер. Съобщаваше се за нещо като експлозия, станала дълбоко под водите, недалеч от брега. Може би някакво вулканично изригване или земетресение, в което обаче експертите не са сигурни, обясняваше говорителката. На повърхността на океана се виждаха да плуват множество мъртви риби, както и някакво сребристосиво петно, което постоянно се увеличаваше. Учените напълно са изключили причината, че е изтичане на петрол, защото най-близкият петролопровод се намираше много далеч от Норт Хемптън.

— Само погледнете! — възкликна някой, когато камерата от въздуха показа плътната, но все по-нарастваща маса от странното вещество върху синьо-зелените води на Атлантика. — Това определено не е на хубаво!

Репортажът продължи с интервю на друг експерт, който изказваше предположение, че става дума за природно бедствие. Най-вероятно вулканична експлозия, която е изтласкала на земната повърхност токсична нефтоподобна субстанция, която се е просмукала над океанската вода. Той предупреди, че сивата лепкава субстанция ще застраши не само морските обитатели, а ще се превърне в заплаха както за дивите животни и техните местообитания, така и за самите хора в Норт Хемптън. За тях няма да е безопасно да ловят риба или други ядливи морски обитатели и да ги консумират. Също така, съобразно нарежданията, къпането и плуването се забраняваха, докато се изучи какво представлява този токсин.

— Олеле! — неволно възкликна Фрея, докато тълпата, събрала се в бара, започна нервно да коментира.

— Чудя се… — чу тя до себе си ясен глас и с изненада видя Килиан Гарднър. Той седеше на високия стол на бара, без да откъсва очи от екрана, отпиваше от бирата си и сякаш не забелязваше нищо друго около себе си.

— Чудиш се за… какво? Не довърши — промълви Фрея. Тя за пръв път разговаряше с него след случката по време на годежното парти, затова се постара гласът й да прозвучи спокойно. Срамуваше се и от другата нощ — онази пред камината с Бран, когато Килиан ги наблюдаваше от мрака. И дали и той мислеше за това, което се случи между тях на партито?

— Чудех се, от колко време това петно стои във водата — едва погледна към Фрея, допивайки останалата в чашата си бира и мълчаливо напусна бара.

През целия уикенд всички в Норт Хемптън говореха само за това. В понеделник сутринта леката паника достигна до Ингрид и колегите й. Разбира се, през Норт Хемптън минаваха урагани, но като цяло местенцето беше спокойно. През лятото не избухваха пожари, както в Малибу, и не ставаха внезапни наводнения. Казано накратко, градът беше встрани от подобни бедствия. И затова подводното земетресение и изплувалата върху водата сребристо-сива маса преобърна живота им с главата надолу. Сякаш техният оазис бе поразен от отдавна забравена епидемия на едра шарка. В помощния офис на библиотеката имаше старичък телевизор, включен на канала на новините. Те постоянно показваха увеличаващото се сребристо петно и настъпателното му придвижване към бреговете на Норт Хемптън. Ингрид не беше сигурна дали точно това бедствие възпрепятстваше клиентите й днес, но тя най-накрая щеше да успее да хапне обяда си извън библиотеката. Когато се върна, едно познато женско лице я очакваше.

— Току-що гледахме репортажа ви! — каза тя, отключвайки вратата на офиса си.

Корки Хатчинсън криво се усмихна.

— Сега съм в почивка. И мога да не се връщам в студиото до началото на новинарския блок в четири следобед.

Жената на кмета беше направо бляскава. Лицето й професионално обработено и гримирано, за да изглежда пред камерата още по-добре. Само че журналистката изглеждаше крайно неуместно в сивотата на библиотеката.

— За консултация ли си тук? — попита я Ингрид. — Много съжалявам, но ще трябва да те помоля да дойдеш утре, защото приемам през обедната почивка — между дванадесет и един.

— Зная, твоето момиче вече ми каза — и Корки презрително изсумтя. — Но се надявам да направиш изключение за мен!

Ингрид се намръщи. Знаеше, че това е неизбежно. Винаги ще се намерят хора като Корки Хатчинсън, които имат твърде високо мнение за себе си, за да се редят на опашка. Освен всичко, не й хареса и начинът, по който Корки нарече колежката й „твоето момиче“. Таби не беше ничия секретарка. Знаеше и друго: че жени като Корки Хатчинсън, със скъпите си Блекбъри дрънкулки и претъпкан график, не приемаха думата „не“ за отговор.

— Добре, но само този път. Влез — каза Ингрид. — Учените знаят ли вече какво е това вещество?

— Още не са съвсем сигурни. Изпратили са образци за изследване до няколко лаборатории. Имаше подобен случай преди няколко месеца в близост до пристанището на Сидни. Същото беше и в Гренландия. Признаците са едни и същи: мъртви риби и някакъв вид отрова над водата, на която се дължи намаляването на местната популация на китове. Подводна вулканична активност, за която няма никакви доказателства.

— Интересно — удиви се Ингрид. Тя смътно си припомни, че преди време чете нещо подобно, но явно не му е обърнала необходимото внимание. — Така или иначе зная, че идваш при мен с друга цел. И така, с какво мога да бъда полезна? — Знаеше това-онова за Корки. Тя и съпругът й бяха сред най-влиятелните семейства в града. Сватбата им стана събитието на сезона миналата година и когато Тод Хатчинсън беше избран за кмет, в известно списание се появи петстраничен материал, посветен на тяхната любовна история.

Корки се поколеба за миг, след което бързо изрече:

— Мисля, че Тод ми изневерява.

Ингрид не се изненада. Тя и Фрея понякога си споделяха тайни, свързани с общите им познати, които случайно бяха разбрали. А съвсем скоро Фрея беше споменала, че кметът е по-близък с компютъра си, отколкото с жена си. Ингрид не изпита злорадство от това заявление, макар че в последно време възприемаше Тод Хатчинсън като своя най-голям и най-зъл враг. Предложението му за продажбата на парцела, върху който беше построена библиотеката, трябваше да бъде гласувано от градския съвет в края на лятото. Документите отдавна бяха готови и „сложени на масата“ и според Блейк Аланд тази сделка трябваше отдавна да се счита за приключен факт. Дори лично той дойде преди няколко дни заедно с помощниците си, коментирайки по коя точно стена трябваше да удари желязната тежест, за да я разруши.

Ингрид се опита да запази неутралитета си. Нямаше значение кой беше съпругът на Корки Хатчинсън — жената имаше право на същата помощ, оказвана от Ингрид на всяка друга.

— Защо мислиш така? — попита я тя.

— Ами съдя по обичайните неща. Работи до късно вечерта, а когато се върне, от него се носи миризма на парфюм. Не ми отговаря, когато го търся на мобилния телефон и когато го питам защо не ми е върнал обаждането, измисля някакви банални обяснения. Сменил е паролата на всичките си електронни пощи в Интернет. На гласовата си поща също. Проверих! — с горчивина уточни тя. — Поради този инцидент през целия уикенд бях на брега и водех репортажи постоянно, а Тод дори не ми се обади.

— И какво очакваш да направя аз? — попита я Ингрид.

— Не ме е грижа, как да кажа… за неговите интрижки настрани. Не искам да се конфронтирам с него. Аз наистина не искам да се ровя в това. Искам само… Искам само да си го върна. Искам отново да бъде с мен. Зная, че работя много и не става дума само за този уикенд, а за цялата изминала година. Но не съм заслужила да ме лъжат. Аз обичам съпруга си и предполагам, че и той все още ме обича. Донесох това. — Тя сложи книжния плик на бюрото и го побутна към Ингрид. — Чух, че трябва да се донесат косми от косата… за… онова, което правиш. Възелчетата — въздъхна жената на кмета. — Имам предвид, че това е някаква вуду магия… И вероятно аз сама трябваше да поговоря с Тод, но… какво пък толкова? Да става каквото ще!

Ингрид взе пакета и за кратък миг и се прииска да отпрати Корки с уверението, че не може да направи нищо за нея. Но намери за странно, че тя, толкова бляскава, уверена и напориста, е взела решение да търси разрешаване на проблема с изневярата на съпруга си с помощта на вещица. Корки изобщо не се вместваше в този образ. По скоро би хвърлила събраните улики в лицето на съпруга си, устройвайки му грандиозен скандал. А ако се сдобряха, щеше да последва див и страстен секс. Макар че в тази ситуация Фрея щеше да бъде по-полезна.

Ингрид все още не беше сигурна, че иска да помогне. Особено след като Корки Хатчинсън използва думичката с „в“ — вуду магия. Това означаваше, че се съмнява в таланта и способностите на Ингрид. Освен това ясно беше и друго — такава жена като Корки трудно би напуснала кабинета на Ингрид, без да получи онова, за което е дошла. Какво можеше да навреди? Може би, ако семейният живот на кмета стане по-щастлив, той най-сетне ще се откаже от идеята си да продаде библиотеката? Отвори плика и се захвана за работа. Бързо направи възелче от косъма на Тод и след това вплете в него нишка от блузата на жена му, която тайно взе от нея, когато се ръкуваха. След това Ингрид сложи възелчетата в малка кадифена торбичка и подаде талисмана на Корки с думите:

— Сложи го под матрака. Това ще го предпази да залита настрани и така ще го имаш изцяло за себе си. Амулетът ще го задържи вкъщи, точно както ти искаше. Но ти трябва да намериш време за същото. Ако не сте заедно вкъщи достатъчно време, мощта на възела ще изчезне.

Корки кимна.

— Колко ти дължа? — попита тя и извади чековата си книжка.

— Аз моля само за дарение на сума към библиотечния фонд, и то толкова, колкото всеки прецени сам за себе си — отвърна Ингрид. — Колкото и да дариш, ние ще сме ти благодарни.

— И това е всичко? — разсмя се Корки, докато попълваше чека. — Изглежда, че ти наистина не знаеш много за хората, нали така?

Ингрид се изпълни с неприязън към наглата и самоуверена репортерка. Може би не трябваше да й помага! А и възелчето можеше да спре кмета, но само за кратко. Ако жена му не положеше усилия, Тод нямаше да остане при нея. Спомни си за хвалебствения шест (или беше пет) страничния материал в местното лъскаво списание, посветени на чудесния живот на Корки и Тод Хатчинсън. От тези страници лъхаше щастие и любов. Хората бяха толкова бляскави и лъскави, че дори Ингрид изпита малко завист. А точно това чувство целеше да събуди списанието у читателите си — около нас има хора, които живееха толкова бляскав и важен живот, който дори не можеш да си представиш. Смешно е, че истината никога не е толкова съвършена, колкото се мъчат да ти я представят! Трудно можеш да прецениш хората, помисли си Ингрид. Бракът прилича на повърхността на водата — спокойна и безметежна. Но ако не внимаваш, може да се развълнува, да се разбушува и дори да се разлюлее от изригнал подземен вулкан.

ГЛАВА ЧЕТИРИНАЙСЕТА

ИЗГОДНО ПРИЯТЕЛСТВО

Понеже това стана в Норт Хемптън, единственият начин да се отговори на такова бедствие стана разширената дарителска кампания. „Риболов в името на една велика цел“, както я наричаха местните жители и която започна да развива дейността си с пълна сила. Събранието започна на площада пред кметството, където Тод Хатчинсън се ръкуваше с присъстващите и обещаваше активна подкрепа от страна на държавните и местни фондации за изчистване на замърсената вода. Все още нямаше официално обяснение какъв е съставът на загадъчната океанска субстанция. Учените продължаваха да недоумяват какво точно е това.

Разбира се, братята Гарднър бяха основни спонсори на инициативата. Предполагаше се, че Бран ще успее да се върне и да произнесе реч, но полетът му беше отложен. Така ролята на домакин на събитието се падна на Килиан.

— Благодаря на всички, които успяха да дойдат днес тук — започна той, въодушевено приветствайки всички присъстващи. Килиан изглеждаше мъжествено красив и сериозен в светлината на прожекторите. Той прочисти гърлото си и продължи. — Норт Хемптън е особено място и ние трябва да го запазим такова. То означава много за мен и за моето семейство. Зная, че семейство Гарднър дълго време не бяха тук, но дори аз, връщайки се в Норт Хемптън макар и за кратко, го смятам за свой роден дом. — Килиан се оказа красноречив и трогателен. Не спираше да говори за тясната историческа връзка на семейството му с околността, за доброволно вложените средства за пречистването на крайбрежните води и колко много са помогнали на онези, чието препитание е свързано с океана.

Придружена от майка си и сестра си, Фрея също присъстваше. Толкова голяма беше бедата, стоварила се върху Норт Хемптън, че дори Ингрид отстъпи от антиобществената си позиция, а Джоана пое ангажимент да помага с каквото може. Фрея усещаше, че майка й жадуваше да приложи магията си и да възстанови крехкия екологичен баланс в района, но наложената Забрана все още й пречеше. Беше впечатлена от думите на Килиан, макар че не искаше да си го признае.

— Какъв нафукан идиот! — прошепна тя на сестра си.

Ингрид удивено я изгледа, поразена от страстните й думи.

— Ами… Мисля, че той произнесе много мила реч. Какво имаш против него? Всеки път, когато се спомене името му, ти изглеждаш като… — и Ингрид направи кисела физиономия, имитирайки изражението на Фрея.

— Нищо подобно! — промърмори Фрея. — Забрави! Смятай, че нищо не съм казала. — Наистина не желаеше да говори за Килиан. Вместо това направи една обиколка из стаята и говори с кмета, който не изглеждаше добре — имаше изморен вид, а под очите му се виждаха тъмни кръгове.

— Тази неприятност ли не ви дава да спите? — попита Фрея.

— Да. А и в последно време ме мъчи безсъница. Докторът ми предписа сънотворно, но то изобщо не помага.

Фрея по-внимателно се вгледа в него и веднага забеляза следите от направената магия, в която разпозна работата на Ингрид. Сестра й беше направила заклинание срещу изневяра, което скриваше „сексуалната история“ на клиента, защото магиите на двете сестри взаимно се неутрализираха. Фрея се надяваше, че жената на Тод знае какво прави, защото малките възелчета „на верността“, които сестра й връзваше, съвсем не бяха шега.

Фрея продължаваше да броди сред насъбралите се хора, стараейки се да избегне една евентуална среща с Килиан на всяка цена. Нямаше какво да му каже, а и не искаше отношенията им да стават все по-объркани, отколкото са в действителност. Не го беше виждала от онзи ден в бара, когато течаха първите репортажи от природното бедствие. И когато го видя, застанал до нея и изчакващ реда си за шведската маса, тя му се усмихна вежливо и сложи един плодов шиш в чинията си. За съжаление се оказа, че плановете на Килиан бяха други — този път той имаше да й казва много неща.

— Видях ви — прошепна той на ухото й. Беше се доближил толкова много, че дъхът му накара косъмчетата по кожата й да настръхнат. — Онази нощ. Пред камината.

Значи не грешеше. Той ги беше видял. Фрея почувства как страните й почервеняват.

— Ти беше просто потресаваща.

— Спри! — почти изсъска тя. — Просто спри!

— Зная, че онази нощ ти мислеше за мен. Усещах го. И това ме накара да сляза долу — продължи той. — Признай, че мислеше за мен, когато той…

— Килиан! Моля те, не тук!

— А къде? — бързо я попита той.

— Никъде! — Фрея поклати глава и се огледа, за да се убеди, че никой не е обърнал внимание на разговора им. Ингрид с мрачно лице следеше с поглед красавецът детектив Мат Нобъл, който разговаряше с младата й колежка, прегърнал я през раменете. На близката до тях маса забеляза Джоана, която ядеше еклери с блажено изражение на лицето. Всъщност, детективът беше единственият, който се усъмни във възможността Фрея да работи в бар „Норт Ин“, позовавайки се на скоро завършеното й средно образование (номерът с подправената шофьорска книжка при него не беше минал).

— Казвам ти същото, което ти казах и тогава — това няма да се повтори — прошепна Фрея.

— Но ти всъщност искаш това да продължи! — настойчиво възрази Килиан.

— Не! Не го искам!

Да, те правиха любов по време на годежното й парти… не, всъщност се чукаха. В мига, в който той затвори и заключи вратата зад себе си, Фрея се нахвърли върху него, разкъсвайки дрехите му, подтиквана от желанието си да докосне голата му кожа. Това отне и последните й капчици воля, за да не изкрещи в момента, в който дланите му се плъзнаха по бедрата й. А когато я притисна към умивалника и нахлу в нея, тя беше толкова открита и така гладна за него. А после… а после, когато видя красивото му лице отблизо и й се прииска да заплаче. В отговор той отново я целуна и те се чукаха пак, но вече по-бавно и без бързане, наслаждавайки се на всеки миг. И това беше още по-прекрасно от първия път…

Стига толкова! Сега можеше да мисли трезво. Предупреди го, че между тях всичко е приключило, че е направила грешка. След което избяга от партито, без да се обади дори и на годеника си.

Фрея знаеше, че не е идеална и че никога няма да може да твърди, че е такава. Но знаеше, че никога не би направила нещо, с което да нарани човека, когото обича с цялото си сърце. Това беше една грешка, нещастен случай, предсватбени колебания или собствените й проблеми със спомените. Измина много време, откакто в животът й присъстваше съпруг… Но сега тя беше настроена твърдо и решително. Обичаше Бран и един допуснат миг (или два, ако трябваше да бъде честна) на слабост с Килиан не трябваше да променят това. Всъщност, този миг не променяше нищо.

— Килиан, аз трябваше да ти се обадя и да говорим. Извинявай, че не го направих. Мога само да повторя същото, което ти казах онази вечер. Не зная какво ме прихвана. Не бях на себе си и това доведе до онова ужасно недоразумение.

Килиан сложи върху чинията й сочна и съблазнителна ягода.

— Наричай го както искаш и… знаеш къде да ме намериш — и той пъхна в джоба й ключ. — Ключът е от моя „Дракон“, закотвен от другата страна на острова. И не се притеснявай. Бран никога не ходи там. Ще те чакам всяка нощ тази седмица. Ако не дойдеш до неделя, повече няма да ти досаждам.

И преди Фрея да успее да му отговори, се обърна и бързо се изгуби в тълпата.

— Извинявай! Какво интересно пропуснах — чу тя в този миг гласа на Бран. Най-накрая се появи! Изглеждаше уморен и изтощен от пътуването. — Аукционът започна ли? — попита той и взе плодовото шишче от чинията й, след което го погълна парченце по парченце. — Толкова съм гладен! Остана ли някаква храна?

— Сега ще видим — отвърна Фрея и го целуна по бузата. Усещаше ключа в джоба си тежък и горещ като нажежен метал.

ГЛАВА ПЕТНАЙСЕТА

ОПРЕДЕЛЕНО ДИВА МАГИЯ

Роклята й стягаше в талията и Джоана едва дишаше в старомодния си корсет. Това беше основателната причина, поради която пропускаше всевъзможните партита и вечеринки — презираше тесните дрехи. Дали беше игра на въображението й или роклята й е с няколко размера по-малка, отколкото помнеше. Боляха я краката и се чудеше на себе си как, по дяволите, позволи на Фрея да я уговори да обуе обувки с високи токчета? Беше приятно да се види, че ужасното бедствие обедини общността на Норт Хемптън. Макар че безпокойството и несигурността още се усещаха във въздуха. Не се знаеше какви ще са последствията от природния катаклизъм и как това ще се отрази върху местната икономика — не само на риболова, но и на множеството местни ресторантчета, специализирани изключително върху морските блюда. И това, че никой не го споменаваше, беше позорно и го превръщаше в още една болезнена тема. А последствията вече се усещаха — вместо разпространените летни рибни морски продукти, основният специалитет се беше превърнал в ала скучно пиле.

Джоана си беше взела довиждане с дъщерите си. Фрея беше изчезнала нанякъде с Бран, а Ингрид стоеше на масата, обкръжена от своята библиотекарска кохорта. Напусна партито и се отправи към вкъщи. Градският площад се намираше на няколко преки от началото на плажа, докато домът й бе почти на брега на океана. Беше чудесна лятна вечер. Обраслите с трева дюни караха тази част на брега да изглежда много по-уединена, отколкото останалата плажна ивица. Едва можеше да различи далечните звуци на партито, което остави зад гърба си, когато стъпи на пясъка. Свали обувките си и ги понесе в ръка, наслаждавайки се на топлината на песъчинките под краката си. Тя все още се излъчваше от земята, от което ходилата й се чувстваха прекрасно. Сякаш вървеше по мраморна пътека с подово отопление — такава, каквато имаше само в разкошните вани на най-луксозните хотели.

Високите дюни оформяха коридор, където можеше да остане сама с рева на океана и с крясъка на чайките. Но тази вечер цареше пълна тишина. Вълните бяха спокойни, а чайките — отлетели. Може би именно сребристосивата неизвестна маса е причината те да замлъкнат. Джоана погледна в далечината и повърхността на океана й се стори по-тъмна от нормалното. Сякаш това, което ставаше в дълбините му, изсмукваше блещукането на водата. Океанът изглеждаше мъртъв и пуст; по-черен от небето над него.

Съжали, че не носеше дъждобрана си, когато я връхлетяха първите капки, понесени от вятъра. Вече не чуваше какво става на площада — навсякъде се носеше грохотът на разбиващите се вълни. Джоана спря и погледна към мястото вляво от нея, все още оградено с жълта полицейска лента. Беше се пооръфала, оставена на поривите на силния вятър още от януари, когато един любител на ранното бягане откри на брега телата на Бил и Маура. Не беше близка с тях, но споделяше привързаността на двойката към разходките по брега. Срещаше ги обикновено вечер, разхождащи се сред дюните. Понякога ги виждаше качени на най-високия връх на някоя от тях, загледани в океана или любуващи се на звездното небе. Джоана внимателно заобиколи ограденото място, проследявайки жълтата лента с периферното си зрение.

Пясъкът по края на водата беше студен и мокър и затова тя предпочете да върви през дюните. Тръгна нагоре, усещайки гъстата трева под краката си, както и убождането на сухите стъбла. Най-накрая стигна до върха и пред нея се разкри прекрасна гледка. Можеше да види всичко — от остров Гарднър и имението „Феър Хейвън“ до фара, който Бран възстанови. Джоана реши да си почине за няколко минути и седна направо на земята. Пръстите й неволно се обвиха около едно от мъртвите изсъхнали стъбла. Мразеше да вижда мъртви неща, затова се изненада, когато стръкчето в ръката й започна да се съживява, да се налива със сок и да променя цвета си — от сребристо до искрящо зелено, и да се възвръща към живот. Но какво става? Беше абсолютно уверена, че не е направила нищо, с което да го съживи. Напълно очарована проследи как зеления цвят залива дюната като вълна и възвръща към живот изсъхналите растения. Захвърли стръкчето и с удивление проследи разкошната гъста трева — беше мека, приятна и висока.

Вече се беше засмяла, когато усети внезапно гъделичкане по тила, което я накара бързо да се завърти. Около нея тревата продължаваше да се разраства и да се извива нагоре във всички посоки. Но сега зеленото сякаш придоби по-тъмен оттенък, все едно тъмна сянка покри дюните. Растенията се виеха яростно около нея и това нямаше нищо общо с магията й, ако случващото се въобще се дължеше на нея. Обърна се с намерението да си тръгне, но не успя да направи и крачка, когато някой силно я блъсна в гърба и я събори на земята. Звездите избледняха, тъмнината обгърна тялото й, а тревата се обви около гърлото и гърдите й. Зелените стръкове вече не бяха меки и сочни, а твърди и груби. Джоана се бореше с нея, но напразно. Тревата я обвиваше плътно и стегнато като усмирителна риза, обездвижваше крака й и притискаше гърдите й. Усещаше как зелената маса я притиска надолу, изтласквайки въздуха от дробовете й. Тогава изкрещя и чу как ехото отговори от пустинния бряг. Събранието беше останало много назад и звуците бяха станали съвсем недоловими.

Хвана най-близките до главата си стъбла и стискайки ги, изрече заклинание, което не беше използвала от много дълго време. Но думите още работеха и мрежата от трева около главата й започна да изчезва. Тя отново видя звездите, а стръковете отново започнаха да изсъхват пред очите й. Отдръпваха се и оредяваха също като косата на старец.

Каквото и да беше събудило тревата за живот, вече го нямаше — тя отново си беше сива и изсъхнала както преди. Джоана не беше сигурна дали растенията са реагирали така на нейното присъствие или нейната магия е нарушила хармонията им. Разбира се, Норт Хемптън беше точно това място, където такива неща можеха да се случат, поради разположението му почти на границата, свързваща двата свята. Ингрид беше споменала мимоходом една сутрин, че е забелязала сивата маса в душите на хората от града. Джоана имаше намерение да я изучи, но се бе увлякла с поредния ремонт, а после и с Тайлър. За щастие момченцето се възстанови от ушната инфекция и се върна към старите си привички — да реди влакчетата си в редица, да бяга в кръг и да отказва да яде всичко, което не е сандвич с риба тон.

Джоана се укори, че е допуснала да се разсее, защото постоянната бдителност беше от ключово значение за запазването на защитата на Норт Хемптън. Изправи се и тръгна надолу, мачкайки стъблата на мъртвата трева, докато се насочваше към плажа. Първо бяха мъртвите птици, а сега и това. Нещо ново и странно се беше появило, някакво зло, което се бе заселило в града.

ГЛАВА ШЕСТНАЙСЕТА

ПРИЯТЕЛ ИЛИ ИЗМАМНИК

— Да пусна ли тези неистови пълчища? — попита Хъдсън Рафърти, опрян на вратата с ръка на дръжката. Ингрид беше наясно, че той приема работата й с хората от забавната страна и упорито я нарича Бялата Вещица от Библиотеката. Дори се заканваше, че ще започне да продава фланелки с лика й или още по-лошо — ще й направи уебсайт в Интернет.

— Не се подигравай! — Ингрид леко се намръщи, прибирайки папките и разчиствайки бюрото в очакване на посетителите си. Харесваше й, когато пред очите на клиентите й нямаше камара от чертежи и планове, а чисто и подредено бюро.

Хъдсън направи физиономия на засегнат.

— Нищо подобно. Напротив, намирам го за много мило!

— Вярваш ли в това, което говорят за мен? — бързо го попита Ингрид. В действителност, до този момент те никога не бяха разговаряли за това, което Ингрид правеше. Всичко беше станало толкова бързо, че тя нямаше дори свободна секунда, за да поговорят. Обикновено заедно ходеха да обядват, но напоследък Ингрид не можеше да отдели време дори за приятелски разговор с колегите си, какво оставаше за обяд.

— За магията ли? — уточни Хъдсън. — За твоите амулети и заклинания? — Той замислено допря показалец до бузата си. — Не съм много сигурен, че вярвам въобще на нещо. Просто смятам, че ти казваш на хората това, което те искат да чуят. Нали така работят и тъй наречените „медиуми“? Също като онзи брадат шарлатанин по кабелната телевизия, дето разговаря с мъртвите?

— Хъдсън! За измамница ли ме смяташ? — засмя се Ингрид, опитвайки се да не се чувства твърде засегната от думите му. Тя очакваше да чуе отговор, изпълнен със съмнение и скептицизъм, но не и сравняването на дарбата й с обичаен трик на измамник.

— А не е ли така? — с невинна физиономия попита Хъдсън. — Предполагам, че това е уловка, с която да примамиш хората в библиотеката под предлог да четат книги и да правят доброволни дарения за библиотеката. Наистина много умно! Ти винаги си се старала да направиш библиотеката много популярна и аз предположих, че най-накрая си измислила как да го направиш…

Представено по този начин всичко звучеше толкова разумно, че на Ингрид й се прииска да му демонстрира способностите си. Тя му отправи замислен поглед, който накара Хъдсън да възкликне:

— Почакай, почакай… Искаш да кажеш, че не се преструваш?

— Ами, изпитай ме — предложи му Ингрид. — Със сигурност има нещо, което искаш да знаеш.

— Не можеш да ми помогнеш — Хъдсън присви рамене, бръкна в задния джоб на дънките си и извади оттам посмачкана брошура, след което й я подаде.

Тя я взе в ръце, бавно я разгъна и прочете заглавието: „Ти си гей? Не трябва да бъдеш такъв! Хетеросексуалност в дванайсет крачки“.

— Майка ми настоява да се консултирам с този… „терапевт“. Един от онези доктори, които… нали знаеш, могат да ме излекуват от тази болест.

— Господи! — Ингрид притисна пръсти към устните си.

— Смешно, нали? — въздъхна Хъдсън, завъртайки очи в знак на съгласие.

— Разбира се, че не! Само е… Хъдсън, това е абсурдно! — тя му върна брошурата и задържа ръката му повече, отколкото бе необходимо. — Хъдсън?

— Да, госпожице?

— Ела с мен отзад и ми позволи да погледна пътя на живота ти.

— Не, благодаря! Не искам да зная какво бъдеще ме очаква. Не искам да зная, дори къде ще бъда утре.

— Утре ще си пак тук. Ще работиш в библиотеката, докато я разрушат. Хайде ела, настоявам — и Ингрид го поведе към склада. Спря го в средата на стаята и начерта на пода пентаграма.

Хъдсън погледна надолу и стараейки се да не се разсмее, каза:

— Колко призрачно!

— Ш-ш-шт, тихо! — отвърна Ингрид, опитвайки се да надникне в съдбата му. Със зрението си на вещица и с помощта на пентаграмата тя трябваше ясно и отчетливо да види линията на живота му, но нещо блокираше погледа й. Някаква мъглива сива тъмнота, някаква празнина там, където не й беше мястото. Запали друга свещ, прошепна магическо заклинание и сивата мъгла се разсея дотолкова, че Ингрид успя ясно да види линията на живота му.

Включи осветлението и го погледна.

— Ако това е от значение, майка ти също ще ме посети един ден — беше успяла да види как постепенно се топи ледът в упоритото сърце на майката на Хъдсън и как тя омеква спрямо хомофобията. (Всъщност майка му приемаше за съвсем нормално, че фризьорът й, вътрешният й дизайнер и готвачът й са гейове — само не и нейният син). Как се бори с любовта си към своето красиво момче, без което й е толкова самотно на Коледа. Видя бавните и внимателни стъпки, които водеха към опрощение и помирение. Видя как той, приятелят му и майка му заедно заминават за Париж. — Тя те обича Хъдсън. Не се отказвай от нея.

— Хммм… — беше всичко, което каза Хъдсън, но Ингрид почувства, че е развълнуван и леко поразтърсен. По-късно върху бюрото си намери букет от любимите си цветя, оставени от него.

През следващите няколко часа Ингрид помогна на много жени с проблеми — множество главоболия, странни кожни инфекции, както и един или два домашни любимци, умрели внезапно. Ингрид не беше сигурна какво си мислят, че може да направи за мъртвите им любимци клиентите й, но си го отбеляза за себе си, мислейки за мъртвите птици, които майка й погреба в началото на лятото. Емили Фостър, художничката, която се оплакала от творческа криза, влезе в стаята в края на определения за прием час.

— Съжалявам, че отново те притеснявам… — започна тя. Изглеждаше бледа и измъчена, облечена в индийска туника и копринен панталон, изцапан с боя.

— Не ме притесняваш изобщо, Ем. Отново ли нямаш вдъхновение?

— Не, не, с рисуването всичко е наред! Става въпрос за Лайънъл — гласът на Емили трепна. — Не зная дали си чула, но той не е добре.

— Не, не съм чула. Какво се е случило?

— Той беше точно на мястото, където е станал инцидентът… Имам предвид онази експлозия, близко до брега. Лайънъл винаги лови риба сутрин на това място. Вълните го преобърнали и той се нагълтал с вода. — С треперещи пръсти Емили изтри сълзите от ъгълчетата на очите си и пое дълбоко дъх. — Щял е да се удави… Щял е да потъне… но за щастие сърфисти са го намерили и извадили на брега.

— Господи!

— Слава богу, видели са го навреме — Емили кимна — и са успели да му окажат първа помощ — изкуствено дишане и масаж на сърцето, след което са го откарали в болницата.

Ингрид въздъхна с облекчение.

— Значи, той е жив?

— Едва, едва… Свързан е към апарат за изкуствено дишане. Лекарите казват, че е в мозъчна смърт — и Емили заплака, без да се сдържа повече.

— О, толкова съжалявам! — Ингрид се протегна към нея и съчувствено стисна ръката й. И двамата им бяха семейни приятели. Именно към Лайънъл се обръщаха, ако трябваше да се смени изгоряла крушка в труднодостъпно място или да се извърши някаква дърводелска поправка по къщата — все неща, които трябваше да се пипнат от майсторска ръка.

— Още не мога да повярвам. Имам предвид, че всичко беше наред онова утро, а сега… кома! — Емили се разплака. — И като капак на всичко, неговата майка ме мрази. И иска да ме изхвърли навън.

— Какво каза?

— Ами, технически погледнато, къщата е на Лайънъл. Никога не сме се женили — обясни Емили. — Не планирахме деца и аз не виждах особен смисъл в това. Господи, как ми се ще да не бях проявявала такъв инат. Аз и моите идеалистични бохемски модели! А сега неговите роднини искат къщата. Дадоха ми срок — искат да се изнеса до края на месеца. Искат да се нанесат в къщата, уж да са близо до него, като едновременно с това се избавят от мен. Никога не са ме харесвали. Така или иначе аз не бях достатъчно добра, за да вляза в тяхното семейство. Живеем в този дом, откакто се запознахме. Това е моят дом! Там е ателието ми. Просто не зная къде да отида! Само ако Лайънъл се събуди! Докторите казват, че няма надежда, че на практика той просто вече вегетира.

— Какво мога да направя за теб? — попита я Ингрид.

Емили я погледна, смачквайки на топка поредната мокра носна кърпичка.

— Зная, че той е там. В онова тяло. И не иска да ме напусне! Той трябва да се събуди! Трябва! Можеш ли да го събудиш, Ингрид? Моля те!

— Иска ми се да можех! Наистина ми се иска! — отвърна Ингрид, поклащайки глава — Но моята магия… имам предвид това, което правя, няма да проработи този път.

Тъгуващата жена кимна.

— Разбирам. Просто трябваше да те попитам — и тя бавно стана и започна да събира кърпичките си. Гледайки разстроената си от мъка приятелка, нещо в сърцето на Ингрид трепна. Същият импулс, който я накара да помогне на Табита да забременее, като с това наруши Забраната.

— Почакай — спря я Ингрид и се изправи, — аз не мога да му помогна, но познавам един човек, който може да го направи.

ГЛАВА СЕДЕМНАЙСЕТА

СЪН В ЛЯТНА НОЩ

В продължение на една мъчителна седмица ключът от яхтата на Килиан стоя в джоба й, докато в неделя вечерта тя не откри, че стои в сенките, недалеч от дока. Всеки ден мечтите й за Килиан ставаха все по-ярки — не можеше да направи нито крачка, нито дори да си поеме въздух за дишане, без да си помисли за него. Целувките му я бяха заклеймили, а през нощта усещаше желанието, което я измъчваше.

„Дракон“ се оказа спортна яхта от среден клас, популярна сред местните със своя шестметров стабилизатор. Бащата на Фрея някога също имаше такава лодка. Не се съмняваше, че Килиан е вътре. Чувстваше близкото му присъствие, можеше да усети очакването му в тишината. Ако затвореше очи и се концентрираше, би могла да види дори мислите му — притиснатите им едно в друго тела и какво биха направили, ако тя влезе вътре. Нещо, което тя не трябваше да прави. Да излезе от сенките и да се качи на яхтата. Да пъхне ключа в ключалката и да отвори вратата. И да падне в пропастта. Фрея извади ключа от джоба си. Усети нещо като вибриране и разбра, че цялата трепери.

Забеляза движение на палубата и Килиан се появи от каютата долу, вперил поглед в тъмната нощ.

— Фрея…? — дочу тя шепота му. — Ти ли си това? Влез.

Това беше достатъчно, за да сломи волята й. С наистина героично усилие хвърли проклетия ключ в океана, след което се обърна и побягна към колата си. Усети как в душата й започна да се формира нещо тъмно, нещо безразсъдно, което нито беше в състояние да спре, нито да се бори. Трябваше на всяка цена да избяга от него.

По-късно същата вечер Фрея сънува, че не е сама в леглото. Имаше нечие тяло върху нейното. И макар че тежестта му й бе позната, тя с всички сили започна да се мъчи да го отмести от себе си. Не можеше да говори и не можеше да отвори очи, затова най-накрая притихна и се остави тишината да я обгърне. Когато успя да премигне и да се огледа, видя че се разхожда сред гората с Килиан, държейки го за ръка.

— Не се страхувай — усмихна й се той.

— Не се страхувам — отвърна му тя. Знаеше къде се намира. Двамата вървяха към средата на гората зад къщата към тайния извор, за който само тя знаеше, към самия център на дивата местност, към самата сърцевина на запазената девствена гора на брега на чистото синьо езеро и към естествения природен плувен басейн.

— Откъде знаеш за това място? — попита тя Килиан, чиито синьо-зелени очи блеснаха дяволито.

— Ти беше тази, която ме доведе тук — прошепна той.

Фрея се зачуди. Не разбираше дали това е сън или реалност. Разбира се, тя го усещаше като реалност, но имаше нещо странно в това. Как беше дошла тук? Изобщо не можеше да си спомни.

Приближи се до брега на езерото и с едно плавно движение съблече роклята си, оставайки напълно гола. Позволи му да я гледа — очите му преминаха през гърдите й, през изящната и тънка талия, през стегнатия й корем и загорелите бедра. Дълбокият му поглед бе толкова проникновен, че тя го усещаше като физическа ласка.

— Следвай ме! — Извика му и стъпи във водата.

Килиан изрита обувките си, разкопча ризата си, после колана и заедно с панталона ги захвърли на земята.

— Гледай, защото преди не си виждала такова нещо! — каза й със сардонична усмивка и я последва, гмурвайки се пред нея. Тялото му, право като стрела, грациозно прободе водата и се показа с плясък на повърхността, образувайки фонтан от пръски, които я намокриха цялата.

Усещаше въздуха като топло одеяло върху кожата си, когато се хвърли обратно във водата. Гмурна се толкова надълбоко, докато усети, че не й достига въздух. После се оттласна с крака и изплува на повърхността, където Килиан я посрещна с нови пръски. Плуваха и играеха, гмуркайки се далеч един от друг, смееха се и се дърпаха в опити взаимно да се потопят.

Фрея имаше усещането, че водата се движи заедно с нея, а щастието й изпълваше въздуха като вик на валкирия[1]. Помнеше старите традиции — танцуването голи около огъня, покрити със смола и боя, маските и пеенето, възторженото общуване с природата, както и с всичко друго, сътворено от нея. Едно време човечеството беше споделяло тази духовна връзка, но това беше отдавна. Но тук, с Килиан, Фрея отново се чувстваше предишната — готова да танцува и да се смее, празнувайки красотата на това да бъдеш млад и да живееш вечно.

Внезапно се надигна воден стълб, който се превърна в закачлив фонтан, обгърнат от ослепителна светлина. Това беше магията на Фрея, която се разширяваше в синхрон с радостта й, докато Килиан не спираше да се усмихва от удивление. Сякаш ги благославяше самата земя — тревата, влажна от капките роса, и песента на вятъра, нашепващ нежната си мелодия сред клоните на дърветата. Фрея се гмурна под водата и заплува към най-дълбоката част на езерото, а когато изплува, ръцете на Килиан я прегърнаха през кръста и я притиснаха към тялото му. Тя отвърна на целувката му и почувства страстта, бушуваща в него. Сърцето й туптеше все по-бързо и по-бързо, докато ръцете на Килиан ласкаво описваха кръгове около гърдите й и бавно се придвижваха надолу… Изнесе я на брега и нежно се отпусна върху нея.

Фрея затвори очи и започна да създава кръга, призовавайки земните и водните елементи да засвидетелстват тяхното съединение. Започна да си припява съвсем тихичко и гората се изпълни с магия. Всяко живо същество — от стръкчето тревичка до малките клончета на дъбовете — празнуваха тяхната любов.

— Аз ти отдавам… — Аз ти отдавам себе си — искаше да каже тя, но не можа да завърши изречението си. От небето със силен гръм се спусна светкавица, която сякаш откъсна Килиан от тялото й. Горещото привличане между телата им изчезна. Магията спря. Призованите елементи изчезнаха. Килиан също…

Фрея отвори очите си. Беше в спалнята си и телефонът й звънеше. Тя го вдигна и чу загрижен глас.

— Скъпа?

— Бран! — облекчението й бе огромно. Отпусна се обратно върху възглавницата си и въздъхна дълбоко. Беше спасена — и от самата себе си, и от Килиан.

— Липсваш ми… Имам няколко минути, преди да започнат преговорите в Осло, и реших да ти позвъня — каза той. — Извинявай, ако съм те събудил.

— Радвам се, че го направи! — отвърна тя. Започна да трепери. Какво се случи? Какво щеше да направи в съня си? Едва не стана жена на Килиан, за бога! Ако беше довършила онези думи, всичко щеше да приключи. Това, което боговете са съединили, никой не може да разедини — това беше правилото, което се спазваше и което винаги щеше да се спазва… Фрея щеше да бъде негова и само негова — сега и завинаги. И това щеше да бъде краят на всичко…

Притисна телефона към ухото си и остави гласът на Бран да прогони надалеч последните остатъци от съня й. Пулсът й постепенно се нормализира и тя се унесе отново, под звуците от шума на океанските вълни, разбиващи се в брега.

[1] Валкирия — в буквален превод означава избираща мъртвите или разпределяща убитите, в скандинавската митология това са действащи девици, подчинени на Один и участващи в разпределянето на победите. ↑

ГЛАВА ОСЕМНАЙСЕТА

ЗАСТЪПНИК НА ЗАГУБЕНА КАУЗА

Джоана не знаеше защо дъщеря й беше обещала това чудо. Знаеше, разбира се, че Ингрид е устроила нещо като свой кабинет в библиотеката, където раздаваше на жените магически амулети и талисмани, докато Фрея предлагаше магическите си напитки в новото меню на бар „Норт Ин“. Действията и на двете нарушаваха Забраната, но Джоана не намери сили в себе си да им се скара или да ги смъмри и да поиска да спрат с това. И понеже случайно подслуша разговора им онзи ден осъзна, че и тя самата не беше толкова невинна в съблюдаването на същата тази Забрана. Оказа се, че съседи са видели НЛО в небето над града, когато Джоана припряно излетя върху метлата си, за да спаси Тайлър. Значи не беше успяла да се скрие в облаците толкова бързо, колкото си мислеше. НЛО — ама че смешно! Но пък от друга страна успя да излети без труд, което означаваше, че всъщност не е толкова дебела, нали така?

Отначало заяви на Ингрид, че няма начин да го направи и че използването на сериозна магия е просто немислимо. Все още не се беше успокоила от невинния си опит да съживи тревата на пясъчния хълм. През нощта често й се струваше, че пълзящите растения се обвиват около тялото и краката й, запълват устата й и я задушават. Затова Джоана провери „шева“ между двата свята и откри, че на места е доста поизносен. Разбира се, не спомена нищо за това на дъщерите си — не искаше да ги тревожи, преди тя самата да разбере какво точно ставаше.

Да съживиш оловните войници или да поправиш изгорелия пай е дреболийка, в сравнение с това да „Възкресиш Лазар“[1] — каквато беше молбата на голямата й дъщеря. Това си е възкресение и да, тя е върната на Земята точно с тази цел. Но всичко беше останало в миналото. Забраната сложи край на това. О, и освен това съществуваше и Договорът на мъртвите, което изобщо не трябваше да се пренебрегва — не може безнаказано да се навлиза в територията на Хелда. „Кесаревото — кесарю“[2] — само това е начинът. Нека предположим, че Лайънъл технически е още жив и не се е превърнал в зеленчук, както твърди доктора. Джоана потръпна от използването на този термин и й се прииска хората просто да спрат да го използват. Да мислят за човек, като за някакво примитивно растение според нея беше доста… унизително. Знаеше, че думата се използва, с цел да се намали болката на семейството от загубата. Така или иначе близките трябваше да го пуснат да си отиде, защото любимият човек вече не е същият, какъвто е бил преди.

Но Ингрид продължаваше да настоява, а положението се превръщаше в ужасяваща история. Емили, която рисуваше великолепните морски пейзажи, която им носеше красиви бежови яйца от нейните кокошки и прясно мляко от нейната крава можеше да бъде изритана от дома си и то от роднините на мъжа й. Джоана определено беше наясно със ситуацията. Нито една свекърва не харесваше съпругата на своя драгоценен син, защото според нея на света не съществуваше жена, достойна за него. Странното е, че никой не смяташе дъщерите за безценни. Всъщност, нищо не се е променило през изминалите столетия. И днес жени като Емили, Ингрид, Фрея и Джоана няма на кого да се опрат, освен на самите себе си. Мъжете са страхотни, когато са наоколо, но техният огън гори много ярко и живеят много близо до слънцето. Я виж какво се случи с нейния син и със съпруга й. Изчезнаха. Накрая жените винаги оставаха сами. Джоана се съгласи да направи за Лайънъл всичко, което беше по силите й, и то изключително заради Емили.

Отдавна се чудеше дали опитът й да провокира Съвета няма да е добра идея. Предстоящата сватба на Фрея я изпълваше с оптимизъм. И ако капризната богиня на Любовта плетеше възлите си по пълнолуние в нощта преди есенното равноденствие (а уикендът преди Деня на труда, който в градчето празнуват на първия понеделник от септември, съвпада точно с тяхното старинно тържество — не, че не им е забранено да го празнуват), може би все още има надежда, че нещата тук най-накрая ще се променят.

И ако Джоана наистина откликне на молбата на Ингрид, трябваше да бъде добре подготвена. Така или иначе, това би й свършило работа, особено след случката на плажа. Всички щяха да имат нужда от защита срещу невидимото зло, дошло от другата страна. Джоана се качи на тавана и провирайки се в тясното пространство между натрупаните вехтории, се отправи към фалшивата стена, зад която беше скрила най-големите си съкровища. Прояви особено внимание в старанието си Съветът да не им отнеме всичко. Аха. Ето го черният ключ точно там, където го остави преди много години — скрит между нотите. Отмести прашните листове, отключи, повдигна капака и погледна вътре. Показа се обикновена дървена кутия, от която Джоана извади три пръчици от слонова кост — толкова древни и красиви, както в деня, в който са били направени.

— Мамо? Какво правиш на тавана? — Джоана чу гласа на Ингрид някъде отдолу. — Трябва да отидем до болницата сега, преди да е минал часът за посещенията.

— Идвам, скъпа — отвърна и се спусна долу, здраво стискайки в лявата си ръка трите пръчици. Подаде й двете с думите: — Непременно предай едната на Фрея, когато се прибере вкъщи. Не забравяйте да се отнасяте с тях много внимателно. Използвайте ги само в случай на крайна необходимост.

— Мамо, сигурна ли си за това? — попита Ингрид, държейки благоговейно пръчиците. Бяха изработени от костта на дракон, един от древните богове, по-стари и от самата Вселена. Тези същите кости, които бяха създали Земята. Същите, които някога поддържаха моста между двата свята. Полупрозрачната почти бяла костена пръчица проблясваше в преливащи цветове.

— Не съм сигурна. Но нещо ми подсказва, че времето да ги извадим от скривалището им е дошло — каза Джоана и прибра своята в джоба на палтото си. — А сега нека да тръгваме и да видим дали можем да събудим Лайънъл.

Пристигнаха в болницата в късния следобед малко преди да свърши часът за посещение на пациентите.

— И от колко време е така? — попита Джоана, запретвайки ръкави, докато си проправяха път към стаята на Лайънъл.

— От около седмица.

— И няма никаква мозъчна дейност?

— Много малка и крайно недостатъчна, за да гарантират връщане в съзнание.

Джоана кимна.

— Това е добре. Значи няма да бъде толкова трудно — ако у Лайънъл имаше дори малка мозъчна дейност, това означаваше, че е стигнал само до първо ниво и лесно ще може да го върне обратно.

— Така си и мислех — каза Ингрид и спирайки се пред вратата на стаята, се обърна към Джоана — Благодаря ти, мамо!

В отговор Джоана я поглади по ръката. Никога не би се съгласила на такова нещо, ако Ингрид не я беше помолила. И понеже дъщеря й никога за нищо не я беше молила, тя като любяща майка не можеше да откаже. Историята на Емили Фостър събуди в душата на Джоана чувство на справедливост. Бракът бе нещо повече от подписи, положени върху къс хартия. Възмущаваше я мисълта, че роднините на Лайънъл искаха да изхвърлят Емили от собствения й дом — крайно лош късмет и несъвършенства в закона.

Ингрид отвори бързо вратата и двете видяха Емили Фостър, плачеща до постелята му. Лайънъл беше покрит с чаршаф и Ингрид размени пораженчески поглед с Джоана, докато и двете се приближаваха към леглото.

— Те са изключили апаратурата, когато се върнах във фермата, за да се погрижа за животните ни. Когато се върнах тук, сестрата ми каза, че майка му е дала съгласието си за това и е подписала необходимите документи. Тя знаеше, че аз не съм съгласна и въпреки всичко го е направила зад гърба ми! Той си отиде Ингрид! Отиде си! Дойдохте твърде късно! — и Емили отново захлипа.

Джоана бавно придърпа чаршафа надолу и хвана Лайънъл за ръката. Кожата му беше сива, ноктите — побелели, но в горната част на ръцете му се забелязваше лек намек за жива розова плът.

— Тялото му все още е топло. Те са го изключили… преди няколко минути, нали?

— Точно преди да влезете — потвърди Емили.

— Емили, майка ми е тук. Дойде, за да му помогне — внимателно каза Ингрид.

— Помня — подсмъркна Емили. — Здравейте, госпожо Бошан.

— Затвори вратата — инструктира дъщеря си Джоана, — пусни завесите и я изведи от тук.

Ингрид бързо изпълни всичко и двете с Емили се отправиха към вратата.

— Какво смятате да правите? Искам да кажа, че е мъртъв, нали? — възкликна внезапно Емили, поглеждайки ги със страх и объркване.

Ингрид и Джоана се спогледаха.

— Не е съвсем така. Дори при изключен апарат за изкуствено дишане сърцето на Лайънъл много слабо бие — просто пулсът му е толкова забавен, че е почти невъзможно да се улови — обясни Джоана, надявайки се, че съкрушената Емили ще се хване на тази малка лъжа в името на спасението му. Щеше да й бъде много трудно да признае пред нея, че смята да върне Лайънъл от света на мъртвите, понеже беше преминал отвъд преди няколко минути, не часове и връщането му назад беше напълно възможно.

Когато остана сама в стаята, Джоана хвана здраво студената ръка на мъртвия, затвори очи и пристъпи в мрака — в Царството на безплътните свободни души. В сумрака се виждаше пътечка, виеща се сред пясъците. Използвайки пръчицата си, за да освети пътя, Джоана видя, че Лайънъл вече е стигнал второто ниво — изкачваше върха на хълма към сребристата порта. Знаеше, че ако премине през нея, много трудно ще може да го върне назад, защото зад Царството на мъртвите лежеше границата на Ада.

Имаше нещо различно в този сумрак. Джоана усещаше как я заливат чувства на гняв и отчаяние, толкова силни и всепоглъщащи, каквито не беше изпитвала никога преди това.

— Лайънъл! Лайънъл! — извика тя името му. Искаше й се колкото се може по-бързо да излезе от тук.

Лайънъл Хорнинг се обърна. Беше облечен с всекидневното си облекло, изцапано с боя в различни цветове. Изглеждаше много сериозен, но когато я видя се усмихна.

— Госпожо Бошан, какво правите тук?

Джоана се изкачи до него и двамата се огледаха в мрака наоколо.

— Дошла съм, за да те отведа у дома.

— Аз съм мъртъв, нали? — попита той.

— Само от човешка гледна точка. Сърцето ти спря да бие — отвърна Джоана.

— Удавих ли се? Струва ми се, че помня вода навсякъде около мен.

— Да, потъна и се удави.

— Емили винаги казваше, че все някога океанът ще надделее над мен.

Джоана провери състоянието на душата му и откри следи от сребърна паяжина, омотана навсякъде. И понеже преди не беше я виждала, сега се разтревожи.

— Може би предпочиташ да останеш тук? — попита тя.

Лайънъл се огледа наоколо.

— Не мисля. Какво е това място?

— Мисли за него като за спирка, преди да стигнеш до крайната точка на пътуването си. Виждаш ли онази порта? Веднъж минал през нея, много трудно можеш да се върнеш назад.

— Как е Емили?

— Не е добре. Смятат да я изхвърлят от къщата.

— Зная че са родителите ми! — простена Лайънъл. — Зная, че трябваше да я принудя да се омъжи за мен! Но тя е толкова упорита, нали знаете… — въздъхна той. — Не мога да я напусна, не мога да я оставя сама!

— Тогава не го прави!

Лайънъл се загледа в пътеката, леко проблясваща в мрака и достигаща до сребърната порта на върха на хълма. Джоана знаеше колко му е трудно да вземе решение — в този сумрак, в царството на безплътните души той беше прекарал цяла седмица, забравил за несгодите на живота. Беше преодолял страха и беше започнал да преминава в света на духовете. Може би идеята за връщането му не е толкова добра, помисли си Джоана. И може би тя не трябваше да се съгласява.

Лайънъл погледна към портата, блестяща на върха и каза:

— Добре, да се връщаме!

Джоана хвана ръката му и го поведе надолу по пътеката, от която дойдоха. Той внимателно я следваше, но изведнъж спря.

— Не мога да се движа — промърмори той. — Не мога да помръдна краката си.

— Опитай по-настоятелно! — нареди му Джоана. Тя самата усещаше как някой ги дърпа в противоположната посока. Със сигурност беше нейната сестра, Хелда, която все още държеше духа му.

— Не ме изпитвай, сестро! — извика Джоана, все още стискайки ръката му и размаха пръчката си във въздуха. От върхът й избухна ярка бяла светлина. — Спомни си, че се съгласи да изпълняваш условията на Договора! Неговото време още не е дошло! — И тя го дръпна към себе си. Зави вятър, океанът се разбушува, засвяткаха мълнии. Царството на мъртвите не пускаше душите си толкова лесно.

Но магията на Джоана беше по-силна. Силата, която се таеше в нея, беше по-стара от Земята и по-древна от Мъртвите… Волята й беше свирепа и това беше достатъчно да го удържи и измъкне от мрака… Последва мощна светкавица…

Джоана седеше до леглото на Лайънъл, все още здраво стискайки ръката му. Мъртвецът премигна с очи, прокашля се и се огледа наоколо.

— Къде е Емили?

Родителите на Лайънъл бяха развълнувани, че синът им отново е сред тях, макар и леко разочаровани от загубата на къщата. Опитваха се да не го показват. Джоана и Ингрид се сбогуваха с всички.

— Как да ви се отблагодаря? Не зная какво направихте или как го направихте, но… много ви благодаря! — заплака Емили. — Какво да ви дам в отплата? Аз ви дължа всичко! Може би къщата! — засмя се тя — Дължа ви всичко, задето ми върнахте Лайънъл!

Джоана я прегърна, целуна я по страните и отвърна:

— Грижете се един за друг! И го наблюдавай! Ден или два няма да се чувства съвсем добре… И ако състоянието му се влоши, обади ни се веднага!

Двете се отправиха надолу по коридора.

— И какво стана с нарушаването на Забраната… — обърна се Ингрид към майка си. — Бих казала, че връщането на човек обратно към живота едва ли може да се смята, че не е в нарушение на наложените върху нас ограничения, нали така? — подразни я тя.

Джоана се усмихна. След цялото това приключение се чувстваше просто… фантастично също като в добрите стари времена. Пъхна магическата си пръчка в кока на тила си и продължи с все същата доволна усмивка.

— По дяволите с правилата! Ние сме и си оставаме вещици! Нека се опитат да ни забранят нещо този път!

[1] Един от най-вълнуващите евангелски сюжети — възкресението на Лазар. ↑

[2] „Тогаз им каза: «Отдайте Кесаревото Кесарю, а Божието Богу». И като чуха, зачудиха се, и оставиха Го, и отидоха си.“ (Матея 22:21, 22). ↑

4-ТИ ЮЛИ

НАЗРЯВА БЕДА

ГЛАВА ДЕВЕТНАЙСЕТА

RHINEMAIDEN[1]

— Привет, Мат. Кейтлин привършва с обработката на новите книги и скоро ще дойде — каза Ингрид с усмивка, която се надяваше да изглежда приятелска и дружелюбна.

Симпатичният детектив кимна и седна на обичайното си място на пейката, точно срещу нея. На Ингрид все още й се струваше, че едва успя да премигне и хоп, Мат и Кейтлин вече бяха двойка. Всичко стана толкова бързо и стремително, че тя не без основание започна да подозира, че именно Фрея е добавила нещо от своите любовни отвари в кафето на ченгето. Разбира се, сестра й се закле, че Мат отдавна не се е появявал в бара, както впрочем и Кейтлин. И че колежката й Кейтлин принадлежеше към онзи тип момичета, които се напиваха от една чаша вино, а това я изключваше от редовните посетители на бара.

Ингрид се опита да се концентрира върху файловете пред нея, но присъствието на Мат срещу нея й пречеше. Ако преди го приемаше като нещо нормално, сега нямаше причина да се опитва да го избягва. Всеки следобед той се появяваше в библиотеката около пет часа — точно като по разписание. Разбира се, днес е четвъртък — началото на празничните почивни дни, но те все още не бяха настъпили, нали така. Нямаше ли какво друго да прави? Откъде у него толкова свободно време, че да седи тук и да чака? Нима нямаше престъпления за разкриване? Повече от шест месеца, откакто намериха Бил Татчър мъртъв на плажа, полицията все още нямаше предположения за извършителя.

Единственият свидетел на случилото се бе съпругата му Маура, която все още беше в кома.

Присъствието на детектива беше дразнещо, но още по-дразнеща беше подготовката на Кейтлин за срещата. Момичето беше в съседната стая, седнало на бюрото си, и докато нанасяше пудрата и червилото върху устните си, не спираше да обяснява на всички наоколо как се развиват отношенията й с Мат. Дори Табита и Хъдсън не останаха встрани — Таби, защото обожаваше романтическите сюжети, а Хъдсън, като отявлен театрал, попиваше такива драматични истории като гъба. И понеже Ингрид се опита да избяга от бръщолевенето й точно затова сега се озова срещу другия участник в любовната драма.

Опита се да си представи, че Мат го няма и че тя е неуязвима за очарованието му, което се оказа много трудно. Само един поглед върху него караше гърлото й да пресъхва, по гърба й да пропълзява хлад и да вижда как настръхват ръцете й. Придърпа жилетката си и се постара да овладее обзелите я тръпки. Не, тя категорично нямаше да му позволи да я засегне по този начин! Толкова се бе концентрирала в опитите си да остане равнодушна към присъствието на детектива, че дори не видя как пред нея застана някой, докато Емили Фостър не я докосна по рамото с думите:

— Ингрид… Земята вика Ингрид…

— Емили! Извинявай, аз…

— Ти какво? Мечтаеше? Спеше с отворени очи? — Емили с усмивка й подаде няколко нови книги. — Не се притеснявай! Свикнала съм! И Лайънъл така прави.

— Как е той? — попита я Ингрид, но нещо я разсея. Видя с ъгълчето на окото си Мат да почуква по блекберито си.

— Добре! Той е добре — отвърна Емили. — Малко повече разсеян от обикновено, но предполагам, че това се дължи на новия му цикъл от картини, от които направо е погълнат. Те са чудесни, но изглеждат някак… призрачни… Пътеки, които водят наникъде, планина с порта на върха, облята от сребриста светлина… Лайънъл отдавна не е правил изложби в Ню Йорк и неговата галерия е много развълнувана.

— Радвам се да чуя това. Предай му привет от нас — и Ингрид подаде на Емили описаната купчина книги.

След възкресението на Лайънъл Съветът с нищо не показа, че за него те все още съществуваха. Никакви послания от оракула или някакви други признаци, че са забелязали техните магически действия — пълна липса на интерес. Което беше малко тревожно, и Ингрид се зачуди дали и трите не са следвали правилата прекалено стриктно? И ако Съветът не се интересуваше от това, дали ги нарушават, може би е трябвало да започнат да използват магията си много по-рано.

В библиотеката имаше още от постоянните й посетители, които избираха книги за дългия уикенд и задържаха Ингрид заета. Погледнете, искаше й се да изкрещи тя на надутия им кмет, хората все още ползват библиотеката и тя все още е част от ежедневието им. Но нямаше никаква надежда кметът да я чуе. Пълзяха слухове, че има план да се премести архивът от архитектурни чертежи в склад с малък офис, предоставен за ползване от самия собственик, получил помещението в наследство. Колкото до самата библиотека — бъдещето й си оставаше мрачно.

Накрая клиентите съвсем оредяха и пред погледа на Ингрид отново се оказа Мат Нобъл, все още търпеливо чакащ Кейтлин. Тишината помежду им направо я побъркваше и Ингрид реши да вземе мерки.

— Ще отида да видя какво я задържа толкова — каза му тя, когато приключи с прибирането и всичко върху бюрото й бе в идеален ред. Бързо се отправи към другия офис, където Кейтлин седеше на бюрото си с присвити устни, които разглеждаше в огледалцето.

— Ти знаеш, че Мат е тук, нали? — попита направо Ингрид.

— Да, зная. И вечно закъснявам! — Кейтлин въздъхна и затвори огледалцето. — Той, разбира се, нищо не казва, но и на мен ми е много неприятно да го карам да ме чака. Знаеш, че той никога не закъснява — точен е до минутата. Предполагам, че това е просто част от неговата същност. В кръвта му е. Нали знаете, че баща му е бил капитан в полицията? И дядо му също. Семейна традиция, мило нали?

На Ингрид й се струваше, че момичето сякаш е пораснало за една нощ. Макар че, за съжаление, си оставаше все още голяма бъбрица — нищо не беше в състояние да я накара да млъкне. Всичките й колеги бяха осведомени относно хранителните навици на Матю (предпочиташе закусвалните по пътя), политическите му възгледи (също като Ингрид и той не е гласувал за сегашния кмет) и за бившите му приятелки (малочислени). Ингрид усещаше как все по-трудно и по-трудно удържа желанието си да омагьоса Кейтлин. Тринадесет черни свещи и пентаграма — само толкова беше необходимо и глупавото момиче изобщо нямаше да разбере защо цялата ще се покрие с пъпки.

Ингрид предпочиташе да не знае толкова много за Мат Нобъл. Особено след описанията на Кейтлин. Защото пред нея се появяваше портрета на един обикновен, честен и трудолюбив мъж, който заслужаваше пълното й уважение и възхищение, но… сега вече от разстояние.

— Добре ли изглеждам, Хъдсън? — попита Кейтлин, завъртайки се пред него в новата си бяла ленена рокля, която караше тенът й красиво да изпъква.

Хъдсън повдигна вежда.

— Като имам предвид, че аз ти помогнах в избора на роклята… да, мисля че си страхотна!

— Направо си потресаваща — съгласи се и Табита, поглеждайки я със завист. Бременността й все още не личеше, ако не се вземеха под внимание леко подпухналото й лице и леките сутрешните пристъпи на гадене. — Къде ще те води Матю тази вечер?

— На открита опера. Знаете я, онази на плажа… Само че не помня името на постановката…

— Вагнер, „Пръстенът на нибелунгите“ — Тонът на Ингрид беше направо леден. Тя също имаше планове да посети постановката. Всяка година за празника на Деня на независимостта оркестърът на града изпълняваше инструменталната версия на операта, чийто край завършваше с фойерверки. Плановете на Ингрид включваха семейно посещение, но Фрея отказа в последния момент, а Джоана заяви, че ще наруши традицията, защото няма настроение да слуша и това лято „Sturm unci Drang“[2]. Ингрид също се отказа, защото не изпитваше желание да ходи на опера сама.

— Почакай — и Хъдсън пристегна още малко колана около талията на Кейтлин, подчертавайки по този начин още повече силуетът й тип пясъчен часовник. — Така е по-добре — кимна той одобрително.

„Ах, предател такъв!“ — помисли си Ингрид с горчивина. Хъдсън се превърна в най-добрият приятел на Кейтлин. Тридесетгодишният мъж се оказа с душа на тринадесетгодишно момиченце. Той замираше от възторг, когато ставаше свидетел на нова любовна история. А това безусловно беше много по-интересно от вечерното риалити шоу.

Кейтлин се изчерви и захихика. Ингрид се стараеше да не ги слуша, опитвайки се да убеди себе си, че не е ревнива и че и е безразлично. Ех, ако можеше да пренебрегне чувствата, избуяли в нея в този момент! Тя можеше да помогне на другите жени и да реши проблемите им, но не и своите. Фрея щеше да я посъветва да опита един от нейните любовни коктейли, но Ингрид не желаеше да го прави. Не искаше някой да я харесва само защото е отпил от вълшебната микстура. Не че Мат не й харесваше. Нищо подобно. Все по-трудно и по-трудно ставаше да заблуждава самата себе си в безразличието си към него. Тя харесваше Мат Нобъл не затова, защото беше зает. Ингрид не страдаше от любов към мъже, които не можеше да има. Честно казано, за целия си дълъг живот не беше обичала никого. Предпочиташе собствената си компания. И поради това, увлечението й по Мат дойде в грешното време. Тя си мислеше, че не му е безразлична и това събуди интереса й. Но явно е грешала. И сега не можеше нищо да направи с чувствата си.

Хъдсън прошепна нещо в ухото на Кейтлин, като я накара да се изчерви още повече, което я направи да изглежда още по неустоима.

— И ако искаш да знаеш — Ингрид дочу гласа на Кейтлин и нямаше как да не чуе и останалото, — тази вечер ще бъде „онази щастлива нощ“!

— Щастлива нощ за какво? — попита Табита. — О, о — продължи тя, досещайки се за какво точно говореха Кейтлин и Хъдсън и за какво хихикаха.

— От две седмици сме заедно и мисля, че вече е време — прозвуча превзето Кейтлин.

— Това някакво правило ли е, че не разбрах? — удиви се Хъдсън и продължи: — Значи, достатъчни са една-две седмици срещи? — И той въпросително погледна към Ингрид и Табита.

— Не и за мен — усмихна се отново Таби. — На мен ми беше достатъчна една нощ.

— Таб! Ти си била истинска лека жена — пошегува се Хъдсън. — Една нощ, а? Която, какво… продължи цели петнадесет години!

— Предполагам, че е нещо такова — усмихна се Табита.

— Ами ти, какво ще кажеш Ингрид? — не преставаше Хъдсън.

Ингрид кръстоса ръце. Имаше дни, когато се чувстваше като най-старата девственица на света.

— Една истинска дама никога не говори за това — и тя поклати глава, извини се и тръгна към тоалетната. Кейтлин я последва.

И там, между мивките и тоалетните кабинки, колежката й изведнъж се разприказва.

— Заклевам се, че всичко това е много странно! Бях уверена, че през цялото време идва тук, за да се види с теб. — Включи водата и изми ръцете си. — И освен това Матю постоянно разпитваше за теб.

Ингрид я погледна крайно удивена.

— Така ли?

— Да. Какви книги обичаш да четеш… Какво правиш с чертежите… Мислех, че си пада по теб! — Кейтлин плътно притисна устните си, разпределяйки равномерно червилото върху тях. — Но се оказа, че той е говорел за теб, защото ужасно е нервничал, говорейки с мен! Не е ли забавно?

Весело и забавно! Ингрид затръшна вратата на тоалетната и се запъти към работното си място. Детективът, предмет на всички клюки от задната стая, вдигна глава от книгата, която четеше и я постави на масата. Разбира се! Една от книгите на Дж. Дж. Рамси Бейкър, която Ингрид не можеше да накара никой друг да вземе и да прочете.

— Хареса ли ти? — попита тя сладко.

Мат Нобъл се замисли за момент.

— Тя е… интересна, но не е съвсем по моя вкус.

— А какви книги са по твоя вкус? — леко агресивно се заинтересува Ингрид.

— Дори не зная… — Той сви рамене. Значи съм била права, със злорадство си помисли Ингрид. Не е никакъв читател и любител на художествената литература, а по-скоро библиотечен наблюдател. Или един от онези чудаци, обичащи да подремват в някое скрито ъгълче на библиотеката сред рафтовете.

— Коя е любимата ти книга? — зададе въпроса напълно уверена, че той няма да си спомни нито едно заглавие. Или ако го направи, то ще бъде толкова скучно, като например…

— „Да убиеш присмехулник“[3].

— Наистина ли? — Ингрид бе потресена. — И на мен ми е любимата книга… — Ама той наистина ли каза точно тази книга?

Дали Кейтлин не му е казала? Но тя кога е обсъждала „присмехулника“ с Кейтлин? Кейтлин не обича да чете. Тя прекарваше свободното си време в обновяването на статуса на блога си в интернет пространството.

— Наистина — Матю се усмихна и за момент заприлича на Атикус Финч или може би на Грегъри Пек, който играеше Атикус Финч, ако разбира се Грегъри Пек[4] имаше светлокафява коса, лунички и сини очи. Задържа погледа й, сякаш искаше да каже нещо, но в този момент в читалнята се появи Кейтлин, сияеща в новата си бяла рокля.

— Матю!

Той се обърна, целуна я по скулата и двамата се прегърнаха. Едва сега Ингрид забеляза кошницата за пикник, която Матю държеше в ръцете си, от единия край на която се подаваха гърлото на бутилка вино и част от франзела.

Табита и Хъдсън влязоха веднага след нея.

— Всичко е чисто, шефе! — каза Таби, имайки предвид, че в библиотеката няма читатели. Ингрид изключи осветлението, активира алармата и всички заедно излязоха навън. Беше топло и прохладно, а след залеза светлината щеше да се задържи — идеална нощ за слушане на музика. Ингрид почувства остра болка.

— Хей, искаш ли да те закараме? — попита я Кейтлин, когато Ингрид се насочи към велосипеда си. — Ингрид заедно с майка си и сестра си всяка година са на концерта — обясни тя на Мат.

— Не, благодаря… Тази година са заети и няма да ходим. Така че и аз се прибирам вкъщи — отвърна тя и помаха на Табита за довиждане.

— Хей, ако не искаш да ходиш сама, ела с нас тогава! — предложи спонтанно Кейтлин.

— О, не… не искам да ви преча! — Ингрид почувства как страните й започват да горят. Ако продължава така, нищо чудно да се сдобие с тен! Това беше едно от нещата, които избягваше да прави — да бъде третият излишен при една романтична двойка.

Но по някакви си лични причини Кейтлин не прие отговора й.

— Повярвай, няма да ни пречиш! А и Мат няма да възрази, нали Матю?

Детективът само поклати глава и й се усмихна.

— Разбира се. Присъедини се към нас, моля те! И без това съм взел толкова сирене, че мога да нахраня цял полк!

Хъдсън отключи велосипеда си и тъкмо да потегли, когато Кейтлин се хвана и за него.

— Хъдсън, моля те, ела с нас. Можем да си направим вечер за четирима! На Ингрид ще й е нужен кавалер! — нямаше начин Кейтлин да бъде разубедена и Ингрид просто се отказа да се съпротивлява.

Хъдсън я погледна въпросително. По-рано тази сутрин, когато разбра за ангажиментите на останалите от семейството й, той предложи да отидат заедно. Тя отказа. Ингрид се надяваше Хъдсън да не спомене това в момента. За щастие, той се оказа съобразителен, което се потвърди и от отговора му.

— За мен Вагнер е доста мрачен. Аз лично предпочитам Пучини. Но с вас ще отида с удоволствие на концерта.

Оркестърът се беше разположил на малка сцена насред тревата на няколко километра от плажа. Имаше огромна насъбрала се тълпа от чакащи. Четворката им откри празно място между две групи оперни поклонници, които ги приветстваха с повдигане на пластмасовите си чаши с вино. Няколко балона се поклащаха във вечерния въздух, служещи за ориентир както на закъснелите, така и за указване на обратния път за онези, отбили се до тоалетните. Слънцето залязваше на хоризонта и къпеше сцената в топла, оранжева светлина. Тогава започна концертът… Само че Ингрид не можа да оцени красотата му.

Кейтлин се притискаше в Мат през цялата вечер, а когато двамата не се гушкаха, се целуваха. Към края на концерта Ингрид сериозно се замисли дали да не изгори всички записи на Вагнер, които притежаваше. Почувства се толкова зле, че я заболя стомаха. Чудесната библиотека, в която работеше, щеше да бъде разрушена, за да се изгради поредната етажна собственост, а мъжът, който харесваше, излизаше с друга. Тя си обеща, че ще преодолее влечението си към Мат Нобъл на всяка цена. Дори за това да се наложи да използва някои от горчивите антидота, приготвяни от Фрея.

[1] Rhinemaiden (от немски) — название на водна нимфа от операта на Вагнер „Пръстенът на нубелугата“. ↑

[2] Бурни устреми (на немски: Sturm und Drang) — течение в немската литература. ↑

[3] „Да убиеш присмехулник“ (англ. To Kill a Mockingbird) — роман на американската писателка Харпър Ли, издаден в 1960 г. ↑

[4] Елдред Грегъри Пек (1916–2003) — американски киноактьор. ↑

ГЛАВА ДВАЙСЕТА

ВИДИМА ТЪМА

Семейство Алварез поканиха Джоана да отпразнува заедно с тях Деня на независимостта. Вечерта в петък, след празничното барбекю тя вървеше по брега към своя дом. Независимо от случилото се на дюните предишния път, все още се придържаше към старите си привички. Направи голям завой, преди да стигне до къщата, изпитвайки нужда да се разсее и размисли върху случилото се през миналия ден. Освен това, искаше да се освободи от погълнатите излишни калории, които си взе, изяждайки не едно, а две парчета от великолепната торта. Грациела беше превъзходна готвачка и тортите й винаги се получаваха нежни и неустоими. Вечерта се получи чудесна и Джоана се радваше, че не изкара празника сама, а сред приятели и съседи. Някои от тях бяха научили за чудото, което тя направи за Лайънъл Хорнинг, и сега я засипваха с молби за помощ за техни болни роднини. Джоана обещаваше да помогне при първа възможност, но предупреждаваше, че Лайънъл е особен случай.

В последно време и трите жени от семейство Бошан се ползваха с голяма известност в Норт Хемптан. И това се дължеше на способностите им — правеха това, което другите не могат. Джоана си задаваше въпроса, дали Съветът знае? До този момент от него нямаше ни вест, ни кост и слава богу! Може би бяха решили да не обръщат внимание на действията им или все още обмисляха решението си. Така или иначе, вдъхновението от направената магия миналата седмица започна да стихва. Не можеше да се каже, че Джоана се бои от наказанията, които можеха да им наложат. Тя просто искаше да знае какво да очаква. Нямаше начин да се предскаже реакцията им. Искаше й се оракулът да е взел решение и вече всичко да е приключило — наказание, порицание или каквото там са решили. Трудно е да живееш с неизвестността.

Зарадва се, когато враната Гили я догони и безшумно полетя до нея. Двете заедно продължиха съвместната си разходка по добре утъпканата пътека надолу по брега и покрай строящите се нови домове. Джоана реши да се връщат вкъщи, когато Гили полетя към моста, свързващ брега с остров Гарднър.

— Искаш да отидеш там? Но защо?

Гили я погледна съсредоточено, сякаш казваше: „Трябва да видиш това“.

— Сега? Тази нощ ли?

„Ела. Много дълго го отлагаш“.

— Права си! Както винаги си права. Тази вечер е толкова подходяща, колкото и всяка друга.

В града се случваха странни неща и Джоана не можеше да го отрече. Намерените от нея мъртви птици на пясъка, сребристият токсин, който замърси водата в океана, както и заплахата на хищните треви, опитали се да я задушат сред дюните. А от момента, в който освободи Лайънъл от Царството на мъртвите, тревожното чувство изобщо не я напускаше. Каква беше тази сребриста паяжина, увила се около душата му? Джоана не беше се сблъсквала с подобно нещо преди. Нима е направила грешка, като го върна от Царството на мъртвите? Но тя беше връщала души и преди и за нея това не е нещо ново. Понякога възкресението ставаше по естествен път. В съвременния свят го наричаха „живот след смъртта“. Именно такива „върнали се от отвъдното“ разказваха, че душите им се носели свободно над телата и че са забелязали бялата светлина в края на тунела. Смъртта беше начало на едно пътуване, което всеки човек предприема в даден момент. Но душите, прибрани от Смъртта, не са забулени в сребърна мъгла. Напротив, те сияят с цветовете на дъгата. Джоана приписваше видяното на факта, че от доста време не бе посещавала Царството на мъртвите. Може би бяха направили ремонт? На остроумието й Гили реагира осъдително — леко я клъвна по бузата и заграчи. Тя последва птицата по моста. „Феър Хейвън“ сияеше в тъмнината, осветявайки пътя им. В края на лятото малката й дъщеря щеше да стане господарката на къщата и острова. Но фактът, че всичко вървеше добре (Фрея дори се съгласи да облече бяла рокля за сватбата си) караше Джоана да изпитва леко безпокойство, което не можеше да си обясни. Въпреки че всичко се случваше така, както го беше предсказала Ингрид.

— Нека сега бъдем тихи, Гили! Увери се, че никой не ни вижда — прошепна Джоана, когато тихо се промъкваха по моста към пустия плаж. Виждаха се някакви купчини, които в началото тя взе за сплетени корени. Но след като приближи, разбра, че това не са океански отпадъци, изхвърлени от вълните на брега. Плажът беше осеян с мъртвите тела на орли рибари. Хиляди мъртви птици! Върху перата им беше полепнала някаква особена лепкава субстанция, а клюновете им сякаш бяха изгорени. Изглеждаха по същия начин, както птиците, които намери на пясъка край дома си в началото на лятото. Така. Значи беше права. Трите мъртви птици бяха предупреждение и предчувствие за лоша поличба! Искаше й се да каже на дъщерите си „Нали ви казах!“, макар че това нямаше да й донесе облекчение. Сърцето на Джоана просто се обливаше в кръв при гледката на всичката тази смърт наоколо. Можеше да върне душите им назад, но телата им не ставаха за възкресяване.

Защо никой не каза нищо? Тя погледна към „Феър Хейвън“ — къщата, която беше точно на границата между двата свята и която предпазваше Норт Хемптън от света на мрака. Джоана беше тук, когато започна строежът й, и знаеше, че тя винаги е била празна. Затова се изненада много, когато пристигнаха семейство Гарднър. А може би те бяха много повече от това, за което се представяха?

Тя се огледа и забеляза големите пясъчни дюни, обграждащи къщата. Странно. Не си спомняше на острова да е имало толкова грамадни дюни. Когато се насочи към тях, усещането, че някой я наблюдава, не я напусна. Дюните приличаха на огромни мъже — високи хълмове с очи и носове, но когато се подпря на едната, между пръстите си почувства гранит, не пясък. Погледът й се отправи към хоризонта. И тогава го видя! Сребристото петно се беше преместило. То се плискаше около бреговете на остров Гарднър, обграждайки го като в сребърен пръстен.

Джоана бръкна в джоба си и извади чифт дебели кожени ръкавици, топлещи ръцете й през зимата, и коленичи до плискащите се вълни. Искаше да види какво има във водата.

Гарванът изграчи предупреждаващо и тя го успокои.

— Не се притеснявай! Направени са от змийска кожа — никаква отрова не може да проникне през тях — тя се премести върху купчината хлъзгави скали и потопи внимателно пръстите си в тъмната вода. Извади ги, разтърка полепналото по тях и ги обърна към светлината.

Учените все още нямаха обяснение за експлозията и не бяха успели да идентифицират токсичния материал, който се беше просмукал в океанската вода. Жителите на Норт Хемптън бяха посъветвани да продължават да се въздържат от плуването, риболова и консумацията на местна морска храна. Но най-лошото беше, че нито един експерт не можеше да каже кога ще започне почистването на района. Защото никой не беше сигурен какво точно е това.

Погледна пак към пръстите си, разглеждайки полепналата по тях течност. Изглеждаше хлъзгава, но когато стисна пръстите си, установи, че всъщност не е толкова течна. Структурата й бе зърниста и сякаш се състоеше от твърди макар и малки крехки прозрачни кристали. Джоана усети, че й призлява. Това беше лош знак! Много лош знак! Едва сега разбра и защо самата тя толкова дълго отлагаше контакта си с това непознато вещество, като се опитваше да не обръща внимание на изтънялата граница между двата свята; на сивата тъма и на чувството на отчаяние и безпокойство, обхванали града. Спомни си думите на Ингрид, че жените в Норт Хемптън не могат да забременеят и че много от домашните им животни умират без видима причина.

Затова повдигна вълшебната си пръчка. Ограничението в магията й нямаше да издържи дълго, но щеше да попречи на отровата да се разпространи макар и само за кратък период от време. Тя не може да се справи сама с настъпващата опасност, не притежаваше необходимите пълномощия за това. Трябваше й помощ. Дори и трите заедно нямаше да могат да се справят с тази заплаха. Свали бързо ръкавиците си и ги хвърли във водата. Вече имаше малка дупка на върха на единия пръст — точно там, където беше задържала тъмния кристал.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ПЪРВА

ЕДИНСТВЕНИЯТ НАЧИН ДА ИЗБЕГНЕШ ИЗКУШЕНИЕТО

В петъчната нощ преди празничния уикенд за Деня на независимостта над водата все още тегнеше забрана. Туристите буквално изчезнаха от града, докато местните хора започнаха да празнуват. Музиката на Бон Джоуви тресеше бар „Норт Ин“ и макар че до полунощ имаше доста време, група момичета танцуваха между масите — тънките презрамки на потниците им се свличаха надолу, а плитките им дънки заплашваха да се смъкнат съвсем.

Както обикновено, Бран беше извън града и това щеше да е най-дългата им раздяла. Заедно с група дарители той обикаляше Югоизточна Азия. Фрея си мислеше, че досега вече трябва да е свикнала с отсъствията на бъдещия си мъж и се упрекваше за тази си слабост.

За да се почувства по-добре, увеличи музиката.

В този момент в бара влезе Килиан Гарднър. Фрея се опита да придаде на лицето си маската на пълно безразличие, но усети как се изчервява само при вида му. Когато към това се прибави и нейното горещо видение — гола в обятията му, докато той обсипва цялото й тяло с жадни целувки, страните й буквално пламнаха. Беше твърдо решена да остави това в миналото и да не го повтаря. Трябваше да се дистанцира от него независимо какво ще й струва. Няма значение колко нощи ще го сънува. Той може да си фантазира за нея всичко, каквото си иска — може да проиграва онзи първи път безкрайно, дори до края на света. Но между тях никога повече нямаше да се случи нищо. Тя щеше да се погрижи затова.

— Привет — каза Килиан приближавайки се, и седна на бара точно срещу нея. Как стана така? Беше сигурна, че преди той да влезе, всички места на бара бяха заети, но при появата му тълпата се раздели като библейската река Нил.

— Килиан — каза Фрея решително, — казах ти да ме оставиш на мира!

— Исках да те видя. Освен това, Бран е на път, така че пътят е разчистен — усмихна й се той и взе ламинираното меню със списъка на предлаганите коктейли. — Харесвам сърчицата, много са сладки.

Сантименталната идея да украсят менюто със сърчица беше на Сал. Фрея съжаляваше, че не можа да го разубеди, но не искаше да нарани чувствата на шефа си.

Наблюдаваше Килиан, който със саркастична усмивка четеше менюто, и си мечтаеше тази нощ той да не е тук. Нямаше нужда от усложнения. Клиентите на бара не принадлежаха към светските кръгове, в които се движеше Бран, но Норт Хемптън беше малък град и сплетниците в него нямаше да им простят, ако забележат приятелските или интимните им отношения.

— Извинете, госпожице…

— Почакай! — отряза го Фрея и се обърна към клиентката си. Дребничката и миниатюрна девойка толкова усърдно четеше менюто с коктейлите, сякаш от запомнянето му цялото и наизуст зависеше животът й. Фрея инстинктивно я оприличи на малкото, дребно птиче мушитрънче. — Какво ще поръчате?

— Хм… Не зная… — изрече Моли Ланкастър. Тя успя да завърши колежа и това лято работеше като стажантка в общината. Беше леко нервна и Фрея долови намек от неудачна любовна история — младежите и девойките често поддържаха връзки в интернет пространството, които после преживяваха. — Може би „Неотразим“… Да, пригответе ми „Неотразим“, моля — прошепна най-накрая Моли.

— И за мен същия — подразни я Килиан, оставяйки менюто на бара.

Фрея се направи, че не го чува и започна да приготвя коктейла за Моли. Държеше сърцевината от папура на долния рафт в стъклена кана. Отчупи парченце и започна да го стрива.

— Нека да ти помогна с това — заяви Килиан, мина зад бара и се приближи толкова близо до нея, че тя почувства горещия му дъх по врата си.

— Килиан, моля те! Иди си на мястото! Тръгвай!

— Но на теб не ти стигат ръцете — заяви той безцеремонно и кимна на клиент, който размахваше банкнота от двадесет долара. Бързо му наля желаната халба бира, върна рестото и затръшна чекмеджето на касовия апарат. — Хайде, позволи ми!

Изглеждаше добра идея. Барът беше претъпкан, клиентите чакаха… Сал не би възразил, а и Кристи се обади, че е болна… Да, да има помощник определено беше добра идея.

— И така, какво още слагаш вътре? — попита я Килиан, докато наблюдаваше отмерването на стритото в шейкъра.

— Нищо особено. Добавям сок от лайм, вишни и прибавям алкохол — в случая водка.

— Звучи напълно безобидно. Трудно е за вярване, че тази смес е способна да превърне тази сива мишка в Мерилин Монро.

— Не съм написала в менюто всички съставки, които използвам — призна Фрея и извади тайния си комплект от черни буркани, които държеше в хладилника. Започна да слага по капка от всички — димитровче, венерин косъм, корен от ветивер[1]. Харесваше й да усеща погледа на Килиан върху себе си, вниманието и интересът, с които наблюдаваше действията й, и реши леко да го шашне. Извади нова стъклена бутилка с цвят на кехлибар, пълна с екстракт от „райски семена“ — малки зрънца, изпълнени с магическа сила, и сложи няколко капки в коктейла. Той придоби червен оттенък, избухна пламък и над чашата се понесе лек дим. Във въздуха се разнесе главозамайващ аромат на ванилия и мед.

— Това мирише почти толкова хубаво, колкото ти — прошепна Килиан, потърквайки носа си във врата й, докато ръцете му обгърнаха талията й.

— Хей! — възмути се Фрея и се измъкна от прегръдката му, но без да прилага много усилия. — Долу ръцете! Имаш клиенти. Забрави ли, че щеше да ми помагаш? — продължи тя, наливайки коктейла в чаша за мартини. Опита се да си спомни дали добави вътре и корена от ветивер. И понеже не можа, добави още малко, просто за да е сигурна. След което постави пред Моли чашата, пълна с пенлива лилава течност.

— Ето, моля! Твоят „Неотразим“.

Оказа се, че Килиан действаше много умело, което изобщо не изненада Фрея. Работеха един до друг, смесваха напитки, трошаха лед, поддържаха настроението и се грижеха за усмивките на клиентите.

— Хайде, признай най-накрая, че ти липсвам — каза Килиан в паузата между сервирането на втория поднос с шотове на шумна компания от дами. — Искаш да ме накажеш с мълчанието си, нали? — въздъхна той, тъй като тя не отговори. — Не можеш вечно да ми се сърдиш за това, което се случи на годежа ти, нали? Или можеш? Колко отегчително! Значи няма да дойдеш на яхтата, така ли?

Фрея сметна, че е чула достатъчно.

— Килиан!

— Да, любов моя!

— О, моля те!

— Молиш ме за какво?

— Остави ме на мира!

— Не, няма.

— Няма ли?

Очите им се срещнаха и двамата сякаш отново се пренесоха в деня на годежа. Фрея не можеше да отрече безумното си влечение към него. Сякаш невидима сила я тласкаше към Килиан. Чувството й към него беше също толкова силно, колкото силна беше и любовта й към Бран. Спомни си за Бран и сърцето й едва не спря. Опита се. Толкова упорито се опита да устои на изкушението. В продължение на много дни се владееше толкова добре!

Килиан се наведе към Фрея, докосвайки с устни скулата й. В последния момент тя се обърна и забърза към другата страна на бара, докато пулсът отекваше в слепоочията й. Може би, ако усили музиката, ще заглуши вихъра от объркани емоции в душата си.

— Не се крий от мен — чу тя гласа на Килиан няколко минути по-късно в склада, където Сал държеше всякакви запаси. — Няма да те ухапя, обещавам! Подай ми онази бутилка „Мараскино“ с череши, моля.

Фрея сви рамене и повдигна ръце, сякаш искаше да каже „Предавам се!“ и му подаде бутилката. Пръстите му докоснаха нейните и тя усети как огънят между тях се разгаря с нова сила. Не смееше да го погледне, защото щеше да види отражението на същия този огън върху красивото му аристократично лице.

— Какво правиш? — попита тя, когато Килиан остави бутилката на рафта встрани и я прегърна.

— Ти прекрасно знаеш какво правя! — и започна да я целува, притиснал тялото си към нейното. Топлината от огъня направо ги погълна… Но какво прави?… И защо продължава?… Защо не може да спре?… Защо не може да каже и една дума в знак на протест?

— Фрея — въздъхна той. Гласът му беше нисък и музикален, сякаш инструментът, на който свиреше, беше тя. Обхвана лицето й в ръцете си и започна да я целува по лицето, по гърлото. Прегръдката им ставаше по плътна, целувките — страстни, нежни и нетърпеливи. Усещаше нарастващата му възбуда и се чувстваше като лакомство, топящо се на върха на езика му.

„Това е началото на края“, помисли си Фрея. Първият път беше грешка, случайност, импулсивно действие на млада и глупава девица. Този път трябваше да помисли… но вече се беше подала на чара му и бе отстъпила, Фрея нетърпеливо и с наслаждение отговори на целувките му и се хвърли с главата напред в потока от чувства.

[1] Ветивер (Chrysopogon zizanioides) — висока трева с червеникавокафяви цветове и много често използвана парфюмна съставка. ↑

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ВТОРА

ДЪЛГИЯТ ПЪТ КЪМ ДОМА

Колкото и храброст да притежаваш, понякога не можеш да се пребориш сам с опасността. Затова, когато се върна вкъщи, Джоана без да се бави се отправи направо към спалнята си и започна да приготвя багажа си. Нямаше представа как ще завърши пътуването или колко дълго ще продължи. Ясно беше само едно — разполагаше с ужасно малко време и с надеждата, че след толкова години раздяла той ще се съгласи да й помогне. В края на краищата и двамата носеха отговорност както за техния свят, така и за онези, останали от другата страна на моста.

Замисли се върху годините през които живя тук. Беше й болно да признае, че семейство Бошан с цялата им история, гордост и магически умения не можеха да се похвалят с нищо, освен с един рушащ се дом и син в затвора. Джоана притежаваше стил и вкус, които, съчетани с манията й за промяна и подобрения в собствения й дом, подлагаха къщата на постоянни ремонти. Въпреки че притежаваше изискани украшения (особено се гордееше с чифт обици, украсени с редки перли, които носеше при особени случаи), тя се беше оказала неудачница за всички важни неща в живота. Подведе сина си и мъжа си. Не можа да спаси детето си, когато светът бе млад и не прости на съпруга си, когато същото сполетя и дъщерите й. Изминалите години не бяха преминали щастливо и тя беше твърдо решена да поправи това. Щеше да се постарае да поправи поне част от тази несправедливост.

— Мамо? Какво правиш? Нима заминаваш някъде? — без очилата си Ингрид примигваше по-начесто. Облечена в бял пенюар и с разпилени по раменете светли коси тя изглеждаше по-млада, отколкото беше в действителност. И Джоана за кой ли път съжали, че дъщеря й не носи косата си пусната — така изглеждаше още по-млада и по-свободна.

— Само за малко — отвърна тя, сгъна пуловера си и го подреди в куфара.

— Не отговори на въпроса ми! — укори я Ингрид.

— Ще бъде по-безопасно за всички, ако не знаете къде отивам и защо — отвърна Джоана, прибирайки вълшебната пръчица в джоба на наметалото си. Надяваше се да спести на дъщерите си болката, която щяха да изпитат, ако от пътуването й не излезеше нищо. По-добре е да ги остави в неведение. Те така и така тъгуват по баща си и искат той да се върне. Разбира се, че знаеше за това. Джоана осъзнаваше, че именно тя разби семейството, като начерта линията, разрушила целостта им. Между другото, нямаше нужда да се самосъжалява, защото не можеше да промени миналото. И затова се опита да смени темата.

— Как беше Вагнер?

— О… — Ингрид вдигна рамене. Нейната по-голяма дъщеря, помисли си Джоана, беше много недоволна от нещо. Съжали, че не може да я успокои — просто Джоана не беше такава майка, а и Ингрид не беше такава дъщеря. Баща им беше този, който умееше да го прави. Говоренето и изслушването бяха неговата емоционална подкрепа: първо към баща си се обръщаха, когато им се струваше, че сърцата им са разбити или просто когато искаха да споделят някаква новина.

— О, добре… Ами, приятно пътуване, мамо, накъдето и да си се отправила — промълви Ингрид.

Джоана я прегърна с думите:

— Пази се, скъпа. И ще внимаваш за Тайлър, нали? — Не беше по силите й да се сбогува с детето, затова като страхливка реши да се измъкне посред нощ и да избегне тази мъчителна част. Ако има късмет, скоро щеше да се върне. Налагаше се да замине само защото трябваше да спаси града и всичките му жители.

Дан Джеродс и семейството му държаха единственото такси в града и той я чакаше пред къщата в автомобила си — старичък буик, чиито седалки миришеха на пури. Джоана се качи отпред и сложи на коленете си очуканата си пътническа чанта, а в краката си — клетката на Гили.

— Къде отиваме, госпожо Бошан? — попита Дан.

— Към гарата. И побързай, моля те.

— Оставете това на мен.

— Как вървят нещата? — попита тя. Дан много й харесваше. Беше приятен млад човек, който при нужда винаги беше насреща. Сега обаче пръстите му толкова силно стиснаха волана, че кокалчетата им побеляха.

— В момента изобщо не е добре — отвърна той. — Аманда е в болница. Извинявай, че те натоварвам с проблемите си. Но много съм притеснен за нея.

— Не се извинявай. Съжалявам да го чуя. Какво се случи? Мога ли да помогна с нещо?

— Пипнала е някакъв вирус — отвърна Дан. — Докторите казват, че са наблюдавали разпространяването на такъв вид зараза и преди. Успокояват ме, че ще се оправи, но в момента е включена към апарат за изкуствено дишане.

— Непременно ще я посетя, като се върна — обеща му Джоана и докосна ръката му в знак на съчувствие. — В добри ръце е, Дан. Лекарите няма да се откажат да се борят за живота й.

Понеже в Норт Хемптън влаковете нямаха спирка, продължиха към най-близката гара в Монтоук, която изглеждаше пуста. Наближаваше полунощ и Джоана трябваше да убеждава Дан да си тръгне, докато той се притесняваше за безопасността й.

Най-накрая експресът за Ню Йорк спря на перона. С него Джоана трябваше да достигне до северната дъга на метрото и оттам — да тръгне за Ню Хейвън. Докато изчакваше слизащите пътници, забеляза млада и симпатична двойка да спорят. Девойката явно беше раздразнена, а момчето се опитваше да я успокои. Джоана долови част от разговора им и разбра, че е сгрешила — не бяха двойка, а бяха просто приятели.

— Само си губим времето! — сърдеше се момичето. — Трябва да се върнем в Кайро. Изобщо не съм сигурна, че ще успея да намеря града — има някакво защитно заклинание около него.

— Но ти самата каза, че те биха могли да знаят нещо. Онези Древните, които ти помогнаха. Освен това, ние опитахме веднъж и не успяхме. Няма какво да правим в Египет, ако не можем да открием информацията, която ни е необходима. И имам усещането, че ще ни провърви — нещата никога не са толкова безнадеждни, колкото изглеждат — заключи младежът.

— Какво сте ни зяпнали? — внезапно попита момичето, обръщайки се към Джоана.

Тя се напрегна. До този момент не беше забелязала нищо особено в момичето, защото от много дълго време не се беше срещала с Паднали.

Девойката се втренчи в нея с високомерно презрение, сякаш разбирайки, че старата вещица знае коя е тя в действителност и проблесна с острите си зъби.

Арогантно малко изчадие. Джоана се намръщи. Най-оскърбителното в ситуацията беше, че те се лишиха от много неща вследствие на Забраната, докато на Падналите се разрешаваше да използват своите свръхестествени способности, без Съветът да им налага някакви ограничения при използването им. А от това болеше. Запита се какво беше довело момичето вампир и нейния човешки спътник в Норт Хемптън. Не се усъмни дори за секунда, че точно това е градът, който двамата търсеха. Освен това не приличаха на двойка, дошла в този край да търси развлечения в навечерието на празничния уикенд. Но момичето грешеше. Върху града нямаше защитно заклинание, защото то би могло много лесно да бъде отстранено. Затова, когато преди много години се установиха тук, решиха да направят дезориентиращи „джобове“, образували се при рухването на моста. Норт Хемптън беше разположен на място, което е много особено във Вселената — нито „тук“, нито „там“, а извън пределите на времето. И всичко това се дължеше на факта, че градчето бе много близо до „шева“ на двете граници.

Момичето продължи да гледа гневно Джоана, докато момчето не я дръпна за ръката и не я поведе към отсрещната страна на улицата.

— Мими, хайде! — настоя младежът. След което се обърна към Джоана и каза: — Извинете приятелката ми, тя не е на себе си — и продължиха да се отдалечават.

Джоана въздъхна и се качи на влака. Искаше й се да полети, но този път трябваше да бъде много внимателна с желанията си. Само това оставаше — още едно НЛО да се появи в небето над Норт Хемптън! Намери мястото си и качи багажа си на горния рафт. В купето нямаше никой и тя с удоволствие полегна, изпънала удобно крака.

След векове на раздяла, Джоана Бошан отиваше да се види със съпруга си.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ТРЕТА

ИЗЧЕЗНАЛА

Понеделникът след празничния уикенд приличаше на събуждане след тридневен пиянски запои. Фрея отваряше бара с опасение за изненадите, които я очакваха вътре, големите щети, нанесени от клиентите. Завъртя ключа, бутна вратата и в носа веднага я удари познатият аромат — на пот, цигари и разсипан алкохол. Петъчната вечер се оказа най-дивата нощ, която бар „Норт Ин“ беше преживявал от много години. Присъствалите още дълго време щяха да говорят за това, как въздухът буквално искреше от топлината, как музиката направо се просмукваше в душата, колко ароматни и пристрастяващи бяха напитките и как всички просто бяха загубили контрол над собствените си тела. Празникът се преля в събота и неделя без най-малък отдих или прекъсване. Фрея успя да задържи бара отворен през цялото време, музиката ставаше все по-силна, а тълпата просто обезумя. Получи се нещо средно между карнавал, цирк и фестивал едновременно.

Фрея се чувстваше емоционално и физически изтощена. Не само от непрекъснатата си работа зад бара, а и поради компанията на Килиан Гарднър, който буквално не се отделяше и на крачка от нея. Три дни двамата не прекъснаха работата си, за да хапнат или да починат. Ако единият беше отзад и се опитваше да дремне, другият обслужваше клиентите. И нямаше никакво значение, че скоро щяха да станат едно семейство, че тя щеше да стане съпруга на брат му и че датата на сватбата приближаваше. Между тях имаше само страст, желание; сякаш утрешният ден не съществуваше. Съществуваше само Килиан. А Фрея се чувстваше много уязвима, откликвайки на всяко негово желание или настояване.

Той дори предложи да й помогне понеделник сутринта с почистването, но тя отказа. Имаше нужда от няколко дни, в които да бъде сама. По пътя за бара позвъни на Бран, но телефонът му не отговаряше. Тя обаче продължи настоятелно да го набира, надявайки се той да вдигне и тя да чуе тъй желания му глас, който да я върне в реалността.

Фрея не беше съвсем сигурна какво точно изпитваше и към кого. Усещаше, че сякаш я теглят в две противоположни страни. От една страна, тя не се съмняваше в Бран и взаимната им любов. От друга — беше уверена, че не може да живее без Килиан. И какво беше различното? Приличаше на момиче, което скача от легло в легло при първа покана. В миналото имаше много любовници и от двата пола и постоянно беше във вихъра на емоциите. Но със секса е различно. Сексът за нея не беше обвързващ — смяташе го за нещо като освобождаване на напрежението, като игра или форма на забавление. „Временна загуба на ума, опиянение“, както обичаха да казват англичаните. Не го смяташе за важен. Докато любовта беше нещо друго и съвсем различно. И определено не беше готова за такова развитие на нещата — да обича и двамата. Дори не искаше да мисли за това. Беше сигурна в чувствата си към Бран, но сега вече имаше и Килиан, който за изключително кратко време грабна сърцето й.

Слава богу, барът не изглеждаше толкова зле, колкото очакваше. Фрея започна да вдига от пода захвърлените сутиени и да ги прибира в кутията за изгубени вещи. Сал беше предложил да ги окачват по стените като трофеи, но Фрея сметна, че това е малко лигаво и успя да го убеди да не го прави. Чистачите бяха успели да поизметат повечето мръсотия по пода, да заредят и пуснат миялната машина и да изнесат боклука и счупените стъкла. Оставаше само да се изправят съборените столове и да се поправят няколкото счупени, така че за Фрея нямаше чак толкова много работа. За което беше много благодарна на помощниците си. Затова започна подготовката за коктейлите си — наряза листа от мента, изцеди сока от няколко лимона, направи същото и с няколко лайма, приготви сладък сироп и зареди водка във фризера. Дори и в понеделник вечер бар „Норт Ин“ привличаше хората.

За Фрея беше облекчение да държи ръцете си заети, защото това я отвличаше от мислите й за Килиан. Той няколко пъти звъня на телефона й, но тя не му вдигна. Тази сутрин тя се измъкна от леглото, докато той спеше, без да му остави дори бележка. Типичното клише — измъкна се крадешком и избяга!

— Извинявайте, но още не сме отворили! — извика Фрея, когато чу звука от звънчето на входната врата, сигнализиращ за влизането на клиент.

В бара влезе висока и стройна жена, облечена в черно. Русата й коса беше вързана на конска опашка, лицето й не издаваше възрастта й, но изражението й бе безгрижно.

— Вие ли сте Фрея Бошан? — попита непознатата.

— Да, аз съм. А вие сте? — на свой ред я попита Фрея.

— Казаха ми, че тук мога да намеря Килиан Гарднър — жената не отговори на въпроса й, което Фрея намери за много неучтиво.

— Той не е тук в момента — отвърна равнодушно тя и продължи да забърсва бара.

— Знаете ли, къде мога да го намеря?

Фрея се замисли, дали да й каже истината. В крайна сметка реши, че няма смисъл да я лъже.

— Най-вероятно е на яхтата си. Тя е на дока на остров Гарднър, вляво от къщата. Не можете да я пропуснете.

— Благодаря.

Припомни си какво й е разказвал Бран за странстванията на Килиан, както и думите на Ингрид, че той е оставил след себе си голяма купчина от разбити сърца. И все пак непознатата нямаше вид на бивша приятелка, по-скоро изглеждаше като официален представител на фирма, свързана с прилагането на закона. Нима Килиан се е забъркал в нещо противозаконно? Изглеждаше така, сякаш не крие нищо. Когато го попита за слуховете около миналото му, той просто се разсмя. След което заяви, че хората обичат историите и че им харесва да ги преувеличават, но нищо от това, което разправят за него, не е вярно.

Няколко минути по-късно звънчето се чу отново и в бара влезе младо момиче.

— Извинете, но сме затворени. Елате след около час — информира я Фрея, вдигайки глава от дъската, върху която режеше зелените съставки за коктейлите.

— Не съм дошла за питие — намръщи се новодошлата.

— Добре тогава, но въпреки всичко не сме отворили — усмихна й се Фрея. След това се вгледа по-внимателно в новодошлата и пред очите й буквално проблясна сексуалната история на момичето: на 22, девственица, няколко целомъдрени целувки и няколко несподелени увлечения. Това напомни на Фрея за ограничения любовен опит в тази област на по-голямата й сестра, Ингрид.

— Търся приятелката си.

Фрея огледа празния бар със съмнение.

— И вие смятате, че тя е… тук?

— Тя каза, че ще дойде тук в бара — продължи момичето упорито. — В петък вечер.

— Но това е било преди цели три дни.

— Да, зная — въздъхна девойката. — Но, разбирате ли, аз мисля, че тя е изчезнала! Между другото, аз съм Пам.

Извади от джоба си снимката на момиче с кафяви коси и големи очила. Същото момиче, което Фрея оприличи на птичето мушитрънче и което си поръча „Неотразим“ в петък вечер.

— Да, спомням си. Моли, нали?

— Да. Делим една квартира, а тя не се е прибирала вкъщи от петък. Зная, че е пълнолетна, но от полицията ми обясниха, че трябва да изчакам 48 часа, преди да я обявят за издирване. Всъщност са убедени, че тя просто си прекарва времето с приятел. Но аз съм готова да се закълна, че това не е така. Наистина, много се тревожа. Тя никога преди не е правила подобно нещо.

Фрея леко се намръщи, но практическият опит й подсказваше, че Пам прибързва с изводите си. С поръчания коктейл, на Моли определено й е излязъл късметът в петък вечер. И навярно сега закусваше с новия си приятел. Фрея си спомни как тя самата прекара уикенда като в мъгла — смесване на напитки, работа и… Килиан.

Трите дни изминаха толкова бързо, че никой не знаеше къде е тя. Не се обади нито на Ингрид, нито на Джоана, нито дори им остави бележка (Не, че щяха да изпаднат в паника де — Фрея се прибираше и излизаше, когато решеше.)

— Моли винаги ми се обажда, за да каже къде е — продължи Пам. — Притеснявам се за нея!

Фрея си спомни онази нощ. Моли танцуваше върху масата, припявайки „Ти ме разтърсва цяла нощ“, очилата й се счупиха, защото ги настъпи, косата й беше пусната и дива, а тялото й се извиваше в ритъма на музиката. Такава я видяха и групата колежани, също подпийнали и развеселени, и започнаха да подвикват в знак на одобрение. Моли изглеждаше така, сякаш беше настъпил най-щастливият миг от живота й. По-късно Фрея я забеляза да се прегръща с едно от онези момчета. Толкова плътно се бяха притиснали един към друг, че не се виждаше къде свършва единият и къде започва другият.

Нямаше място за притеснения. Пам нямаше да може да го разбере, защото никога не беше изпитвала подобно нещо и не знаеше как се забавя или забързва времето, прекарано в обятията на любовник. Как ежедневието постепенно изчезва и животът ти започва да се върти около един човек, с когото искаш да си толкова дълго, колкото е възможно. Там, където цари любов и страст, времето не съществува. Но дори тогава, трябва да бъдеш нащрек.

Фрея взе фотографията.

— Ще поразпитам наоколо. Може някои да е видял с кого си е тръгнала Моли онази вечер. Но съм сигурна, че тя е добре. И най-вероятно ще се върне още този следобед.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

АНГЕЛЪТ НА СМЪРТТА

Когато Ингрид пристигна в понеделник сутрин на работа, уведомителното писмо от кмета я чакаше сред останалата поща. Във връзка с ограничаването на средствата градският съвет отново беше съкратил бюджета на библиотеката, което означаваше, че работните часове също ще бъдат съкратени. Както се казва, търкаляха се надолу по склона с пълна сила. А нахалството на кмета нямаше край. Към писмото беше приложил молба, с която искаше Ингрид да подкрепи плана му за продажба на библиотеката пред градския съвет в края на лятото. Самодоволството му и нахалството му бяха абсолютно вбесяващи. Тя смачка писмото и го захвърли в далечния ъгъл на стаята.

Това беше отвратително начало на един ужасен ден. Единственото хубаво нещо беше, че Кейтлин се обади, за да каже, че е болна — така в крайна сметка нямаше да бъде принудена да слуша за всеки детайл от любовната й нощ с Мат. И понеже Ингрид не притежаваше способността на сестра си да заблуждава околните, колегите й бяха достатъчно разбрани, за да се държат по-надалеч. Не беше дори в състояние да се концентрира върху магическите си способности и затова помоли Хъдсън да съобщи на всички, които идваха при нея, да дойдат утре.

Ингрид се отправи към хранилището и отново се зае с разглеждането на загадъчните символи върху плановете на „Феър Хейвън“, които донесе Килиан. Все още чакаше да получи информация от човека, на когото ги беше изпратила по електронната поща. Разглеждайки и другите чертежи, тя откри още символи, чието значение все още си оставаше загадка. Дори се консултира с един от архитектите, който често посещаваше библиотеката — просто, за да се увери, че това не е някакъв ключ, използван отдавна и сега вече забравен. Архитектът само потвърди догадката й, като сподели, че никога не е виждал подобно нещо.

Остави настрана единия чертеж и тогава чу от библиотеката ясен женски глас да произнася настоятелно:

— Съжалявам, но тя трябва да се срещне с мен.

Няколко минути по-късно, Хъдсън влезе при нея с объркан вид, изумени очи и с подозрително спокоен глас й съобщи:

— Трябва да се видиш с нея. — И бързо излезе от стаята. След секунда красива, русокоса девойка пристъпи вътре. Увереността и достойнството, с което го направи, накараха Ингрид моментално да се приготви за отбрана.

Посетителката й бе на около осемнадесет години, със студени зелени очи и дълга права платиненоруса коса, която красиво падаше върху гърба й. Излъчваше власт, сила и богатство, което обкръжаваше онези, които имаха много високи привилегии. Ингрид веднага забеляза, че в тази девойка няма нищо обикновено, защото беше една от Падналите — с аристократичен произход, обезпечен със „синя кръв“; безсмъртен вампир, едно от изгубените деца на Всевишния.

— Явно не си тукашна — рязко се обърна към нея Ингрид. — Не харесвам, когато с приятелите ми си играят като с играчки. На сънародниците ти може и да са им разрешили да използват магическите си способности, но в моята библиотека няма да допусна това. Особено ако си дошла за помощ. За което, ако питаш мен, забрави.

— Успокой се, Ерда! Не съм тук, за да търся спасение — момичето седна срещу Ингрид и с презрение огледа скромния й кабинет.

— Добре, защото това е извън нашите възможности — Ингрид се намръщи, раздразнена от това, че блондинката спомена истинското й безсмъртно име. Семейство Бошан не използваха истинските си имена в света на хората. Бяха излезли от мода, а и тяхната необичайност само би привлякла вниманието им към тях. И именно поради това Съветът ги беше помолил да не го правят. Разбира се, Фрея продължаваше да използва безсмъртното си име, без да се страхува. А и името на сестра й беше толкова хубаво, колкото красива бе и самата тя.

— И така, какво мога да направя за теб, Маделин Форс? — Ингрид не пожела да последва примера й, затова не се обърна към нея с името, дадено й в миналото. Намираха се в Норт Хемптън в XXI-и век и миналото нямаше никакво значение.

Девойката се облегна по-удобно на стола и кръстоса загорелите си крака.

— Знаеш коя съм, нали? — огледа се тя със самодоволен вид. — Интересно местоположение. Норт Хемптън… Но в действителност това не е Норт Хемптън, нали? Умно използване за дезориентиране на пространството. Щастливка съм, че имам приятел, който разбира от такива неща. За съжаление, ни отне време, но все пак открихме това подобие на град. Посетителите на бара до нашия хотел бяха страхотно зрелище в петък вечер. Но би било добре да посъветваш сестра си малко да позабави темпото. Не възразявам, ако случайно ме залеят с алкохол един път, но три пъти за една вечер ми идва твърде много, да не говорим за обслужващите химическото чистене.

— Какво искаш, Мими? Нали така те наричат тия дни? И аз чета медии.

— Искам същото, което правиш за всички онези хора, които не го заслужават. Помощ. — Мими загуби за миг студеното си изражение, което се смени със сериозно, когато тя смутено подръпна подгъва на полата си.

— И какво те кара да мислиш, че ще се съглася да ти помогна? В Договора между нашите видове — на вещиците и вампирите, такова съгласие не съществува, нали знаеш? Освен това, аз трябва да се съобразявам със Забраната. Предполагам, че си наясно с това, нали? — Ингрид все още беше раздразнена.

— О, нямам нужда от глупавата ти магия! Оливър дори трябваше да ме убеди да се срещна с вас. Между другото, той се е срещал със сестра ти преди. Но снощи тя не можа да го познае. Печално! И той беше много разочарован. — Мими се наклони и започна да барабани с маникюрираните си нокти по полираната повърхност на бюрото в очакване.

Ингрид едва се удържаше да не избута ръката й.

— Ако нямаш нужда от магията ми, тогава защо си тук?

— Искам да освободя една душа от Царството на мъртвите. Нарушила е правилата и е в капана на седмия кръг в subvertio. Опитах се, но се провалих. И не искам това да се случи отново.

— Знаеш правилата. Когато душата стигне до Хелда и падне под седмото ниво, остава нейна завинаги. — Ингрид изсумтя. — Губиш си времето. Невъзможно е. Тези правила на Вселената са ненарушими.

— Трябва да има начин. Замяна, сделка, нещо друго… — настоя Мими. В гласа й се промъкваше отчаяние. — Мислех, че ти ще знаеш за някоя вратичка. Та нали вашето съществуване е най-първото във Вселената?

Вещицата въздъхна. Падналите и проблемите им не я касаеха, но Ингрид знаеше, че ако не се отърве от досадната вампирка, Мими вероятно ще използва силите си и ще предизвика вълнение и хаос из градчето им. Ако вече не го беше сторила. А Ингрид имаше колеги, за които да се вълнува, да не говорим за останалите жители на града. Разбира се, разбунтувалите се ангели бяха изгонени от Рая, но на практика притежаваха Средния свят. Оттам те управляваха живота тук, докато вещиците се оказаха избутани съвсем в края му. Така или иначе, Мими Форс не трябваше да си играе с Царството на Мъртвите.

— Моля те, Ерда! Умолявам те! — в очите на Мими се показаха сълзи. — Обичам го! Не мога да загубя Кингсли! Ако има нещо, което мога да ти дам, нещо, което мога да направя за теб… Ще съм ти длъжница за цял живот!

Ингрид въздъхна.

— Добре. Има един начин душата да бъде възкресена преди subvertio. Поправката Орфей. Чувала ли си за нея?

— Мислех, че това е само мит — усмихна се Мими през сълзи.

— Скъпа, ти също си мит — отвърна Ингрид. — Хелда направи изключение един път и Поправката Орфей остана. Правилата обаче също останаха — един поглед назад и всичко свършва. Връщане назад вече няма.

— Това ли е всичко?

— Да, това е.

— Готова съм да поема този риск — отвърна Мими и сърдечно стисна ръката й. — Благодаря ти!

— О, има и още едно нещо, което забравих да ти кажа — добави Ингрид. — Поправката на Орфей изисква жертва — да заплатиш с душа за освободената душа.

— Душа за душа — кимна Мими палаво. — Не се притеснявай, подготвила съм се за тази част. Никога не бих се спуснала неподготвена в Ада.

Ингрид се надяваше, че не прави грешка, помагайки на младата вампирка. Падналите можеха да бъдат опасни врагове и тя се зарадва, когато я видя да си отива. В края на краищата, Мими Форс искаше от нея същото, което очакваха и обикновените хора — да намери изход от трудна ситуация. И Ингрид им показваше правилната посока. Всичко останало зависеше от самите тях.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ПЕТА

ПРЪСТЪТ, КОЙТО СОЧИ

Освен смъртта на богата дама от хайлайфа и убийството на Бил Татчър в Норт Хемптън от времето на неговото създаване не се беше случвало нито едно престъпление. Фрея не гледаше новини, освен ако някой от клиентите не привключеше на новинарския канал. Не четеше и вестници и затова последна научи за изчезването на Моли Ланкастър. Сал й го съобщи след седмица, като спомена, че младежите, които са били с Моли онази вечер в бара, са извикани на разпит при окръжния прокурор.

— Почакай… искаш да кажеш, че според полицията младежите имат отношение към изчезването на Моли?

— Ама ти къде беше цяла седмица? — присмя й се Сал и бутна вестника към нея. Беше се съвзел след последната си среща с грипа, за който продължаваше да твърди, че е обикновена настинка. Страните му все още имаха нездрав цвят и очите му сълзяха. А явно и покрай боледуването беше изгубил и част от доброто си настроение. Когато се върна на работа, се дразнеше и от най-малкото нещо.

Фрея не отговори и продължи да смесва подбел и кандилка за коктейлите си. Бран също още го нямаше. Предната вечер успяха да си поговорят за малко, но връзката беше лоша и основно чуваха пращенето и съскането по линията. С всеки изминал ден тя сякаш все повече и повече се отдалечаваше от него. Стараеше се да избягва Килиан, но той се промъкваше в сънищата й всяка нощ. Ако можеше точно сега да види Бран! Но той щеше да се върне чак след няколко седмици.

Остави всичко, придърпа вестника и започна да чете статията. Дерек Адамс, Майлс Ашли, Джок Пембъртън и Холис Артър са били извикани на разпит. Свидетелите, които са били в бар „Норт Ин“ вечерта преди празника за Деня на благодарността, са дали показания в полицията. Моли Ланкастър се държала много предизвикателно, танцувала диво и флиртувала с всеки млад мъж. И напуснала бара, прегърната с Дерек Адамс. След това цялата компания потеглила с колата на Джок, с Майлс и Холис на задната седалка. Чрез адвоката си Дерек заявил, че той и Моли се спуснали за една разходка до плажа. След което той я оставил и си тръгнал, защото Моли му обяснила, че трябвало да се срещне и с още някой. В история като тази естествено беше трудно да се повярва, включително и от репортера, който намекваше, че момчетата най-вероятно лъжат, за да спасят кожите си. Младежите бяха на възраст между деветнадесет и двадесет и четири години — все синове от богати семейства, имащи влиятелни и дълбоки корени в Норт Хемптън. Следователят, който водеше делото — Мат Нобъл, се въздържа от коментар.

— Бедните момчета! — прошепна Фрея.

— Какво? — изсумтя Сал. — Заслужават да седнат на електрическия стол! Кой ще им повярва, че само са завели момичето на онзи плаж? Ама моля ви се! Знаеш, че са я убили и са скрили тялото й! Това е тяхна работа и затова хората ги смятат за виновни!

Фрея вдигна поглед от вестника. Дори не разбра, че е проговорила на глас, но осъзна, че изпитва съчувствие към обвиняемите. Тя всъщност трябваше да им вярва. Моли си беше поръчала „Неотразим“, а това беше коктейл, който защитаваше от подобен род насилие. Фрея се беше постарала за това още когато го създаваше. Наложи силна магическа защита именно с такава цел — да не се случват такива неща. Това, което се е случило на Моли онази вечер, нямаше нищо общо с любовната микстура. И значеше също, че младежите, с които си тръгна от бара, нямат нищо общо с изчезването й.

Сигурна беше, че те казват истината и че не са убили Моли. Но как да го докаже?

Опита се да си спомни присъстващите в бара онази вечер. Някакви признаци, които издаваха напрежение, дълбоко разочарование или лоши намерения… Само че за разлика от Ингрид не можеше да надникне в бъдещето, да се вгледа в душата на човека и да „види“ лошите му намерения. Ако Ингрид беше тук, дали щеше да види тъмнината, която скоро щеше да обгърне Моли? Но и кой да предполага, че тя е в опасност? В края на краищата, беше почти дете! Ами ако просто е решила да изчезне от града? Напълно възможно! Тогава всички изводи за смъртта й са прибързани!

— Мисля, че е време да спрем с твоите знаменити коктейли — продължи Сал, прибирайки ламинираното меню. Погледна пак вестника, заби пръст в средата на статията и зачете параграфа: — „… момичетата предполагат, че е имало нещо в напитката на Моли, която я е направила дива и предизвикателна. Нещо, от което тя направо е обезумяла…“. Чу ли това, Фрея? Някакъв безумен коктейл, който са й сервирали в нашия бар, я е накарал да обезумее. Бъди сигурна, че и ние ще сме сред заподозрените!

— Не, невъзможно е! — Фрея изумено поклати глава. Как може някой да повярва в това? Как може един коктейл да е виновен за изчезването й? Смешно, нали? Опита се да си спомни какво се случи онази нощ и да възстанови всичко буквално минута по минута. Ето го Килиан зад бара, навеждайки се твърде близо към нея. Ето я и нея, приготвяща коктейла с Килиан до рамото си. Нима е възможно да е добавила повече от корена от вертивер? И ако го е сторила, какво от това? Билката е безвредна. Използва се, за да засили способността на пиещия да възприема чувствата и страстта на другия. Беше малко вероятно по-голямото количество на съставката да нанесе сериозна вреда на който и да е. Разбира се, магията невинаги е предсказуема. Винаги има възможност, нещо да не се получи както трябва. Но Фрея не видя нищо особено в настроението и държанието на младежите — просто обичайния ентусиазъм и вълнение на група млади хора, предизвикани от присъствието на симпатични и танцуващи момичета. Ако един от тях беше убиец, тя щеше да го види. Тя винаги го виждаше. С изключение на убиеца на Бил Татчър. Но в полицията за този случай също нямаха информация — нямаха нито доказателства, нито нови улики, които да добавят към онези, събрани в деня на убийството. По всичко личеше, че и за съпругата му също няма никаква надежда. Роднините на семейството дори говореха за изключването на апаратурата, която я поддържаше жива.

Така. Трябва да се опита да си спомни по-добре. Кой още беше в бара в петъчната вечер? Но спомените й сякаш оставаха обвити в лека, загадъчна мъгла. Дали не беше страничен ефект на чувството й за вина от това, че мами Бран? И точно поради това Фрея се чувстваше ужасно. Трябваше да бъде по-внимателна! Може би, ако не бе така обсебена от Килиан през празничните дни, щеше да забележи нещо. Сега Моли беше изчезнала, а младежите, с които флиртуваше, бяха заподозрени.

— Ще видиш — дочу тя гласа на Сал. — Просто трябва малко да се скрием. Само за малко.

Фрея усети, че сякаш мрака в бара се сгъсти.

— Сал, мислиш ли, че моят коктейл я е убил?

— Разбира се, че не! — възмути се той. — Не зная какво точно слагаш в напитките си, но те са силни. Много от клиентите ни говорят, че те ги карат да се чувстват добре. Други обясняват, че са срещнали любовта на живота си в нашия малък бар. Но мисля, че хората ще искат отговори. А и момчетата са богати. Родителите им ще търсят изкупителна жертва, а те това го могат. Бъди внимателна! Може би трябва да си вземеш няколко дни почивка.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ШЕСТА

ВИХЪРЪТ СЕ ЗАВЪРТА

Седмица, след като Фрея взе принудителна отпуска, Ингрид започна да обмисля дали да не напусне библиотеката. Но какво щеше да прави без работата си? За нея, ако работата беше непоносима, всичко останало също губеше смисъл. Нямаше „домашен живот“ и затова й липсваше компанията на буйната й сестра. Преди Фрея да срещне Бран, Ингрид разчиташе на сестра си за киновечерите или на вечерята им заедно. Но покрай ангажимента с годежа си Фрея почти не се прибираше вкъщи, дори при отсъствията на Бран от града или пътуванията му по света. Странно, помисли си Ингрид. Знаеше, че Бран липсва на Фрея, но страните на сестра й розовееха, погледът й беше замечтан и тя се прибираше чак на сутринта, независимо дали Бран е в града или не е. Може би те правеха… как се казваше сега? Секс по телефона? Ингрид повдигна рамене. В последно време Фрея изглеждаше без настроение и развълнувана. Дали най-накрая раздялата не й беше оказала влияние?

А що се отнася до това, къде отиде Джоана, Ингрид не се осмеляваше дори да предположи. Майка й се намираше там, където явно липсваше телефонна връзка, защото всичките обаждания на Ингрид до нея попадаха на гласовата й поща. Винаги можеше да използва други начини, за да определи местоположението й или да изпрати грифона си Оскар да я потърси, но всъщност разбираше, че така Джоана защитава правото си на личен живот.

Ингрид никога не се почувства самотна, докато в библиотеката имаше толкова книги за четене, толкова приятели и работа, която очакваше с нетърпение всяка сутрин през последните седем години. Знаеше и това, че майка й смяташе, че тя си губи времето, уменията, интелекта и всичко останало, работейки в библиотеката на малкия град, докато Фрея намираше всичко това за невероятно отегчително. Но за Ингрид библиотеката се превърна в роден дом. Макар че през последните няколко седмици влизаше с натежало сърце в нея. Започваше да се чуди, дали майка й и сестра й не бяха прави. Може би трябваше да се откаже. Практикуването отново на магията беше върнало вълнението и целта в живота й. А може би тя не трябваше да го прави в библиотеката. Би могла да отвори собствена Клиника за нетрадиционна медицина в подходяща сграда с офис и регистратура. Имаше толкова много неща, които можеше да направи с магията си освен избавянето от нощните кошмари и оказването на помощ при зачеването на деца.

След Деня на независимостта Ингрид с радост забеляза, че в настроението на хората се прокрадва все по-малко сребриста тъма. Може би изчезваше от града също като неизвестното петно, което според последните репортажи не само че не се разпространяваше повече, а дори се свиваше. За съжаление, обаче, късен репортаж потвърди появата на същото петно в океанските води недалеч от Аляска.

Както и всеки друг ден Ингрид паркира колелото си на обичайното му място и го заключи. Велосипедът на Хъдсън вече беше там. Вратата беше отворена, осветлението — включено, а библиотеката изглеждаше блестяща и подредена.

— Добро утро — поздрави весело Ингрид и се запъти към бюрото си.

— Добро да бъде — прозявайки се отвърна Хъдсън.

— Привет, Ингрид! — добави Табита с усмивка. Беше бременна във втория месец, но се наслаждаваше на всичко, свързано с новото си състояние — от сутрешното гадене и невъзможността да хапне нищо друго освен чай с крекери, до леко подпухналото си лице.

От страна на Кейтлин нямаше нищо друго освен пълна тишина. Ингрид нито й обърна внимание, нито дори се разтревожи, защото не гореше в очакване на драматичната част на любовната среща. Миналата седмица трябваше принудително да изтърпи непрестанното бърборене на Кейтлин за това, как с Мат плануваха далечен романтичен уикенд със закуска този месец в Мартас Винярд[1]. Кейтлин сподели с Хъдсън и Таби подробности за бельото си, чаршафите, шампанското… Хъдсън се забавляваше, докато измисляше модел на бански за Кейтлин, едва прикриващ зърната на гърдите й, а Табита даваше сериозни указания за използване на лубриканти и разни други еротични приспособления — от белезници, вериги и метални пръстени, до електронни играчки и приспособления.

Права беше да мисли за напускане. Или трябваше да уволни Кейтлин, за да може да остане? Определено нямаше да успее да изкара още един подобен ден в офиса в такава обстановка. И защо всички са едва ли не заети с изпращането на тази лекомислена девица в любовна нирвана, радостно размахвайки презервативи вместо знамена?

Когато Кейтлин излезе от стаята, Ингрид написа на Хъдсън: „Какво става с нея?“

Той се обърна с насмешка на лицето. Направи й знак да затвори вратата и прошепна:

— Още ли не си чула?

— Да чуя какво? — попита Ингрид.

— Романтичният уикенд в Мартас Винярд не се е състоял!

— Какво каза току-що?

— Ти май си си тръгнала по-рано вчера…

— Явно!

Табита погледна през рамо, след което започна:

— Мат дойде вчера следобед, както обикновено. Видях ги да спорят, а после той се качи на колата си и си тръгна. Попитах я какво става, а тя отговори, че всичко е свършено. Мат е отменил резервацията им, защото трябвало да работи по случая с изчезналото момиче, ти знаеш, Моли Ланкастър. Съжалявал, но между тях не се получавало въпреки усилията му. Не изпитвал чувства към нея.

— О, боже — успя само да пророни Ингрид.

— Представяш ли си?

— Горката Кейтлин! — Ингрид наистина изпитваше съжаление към момичето. Макар и малко. Знаеше колко е трудно, когато харесваш някого, да разбереш, че той не те харесва.

— Между другото, Кейтлин смята, че той е излъгал. И че в живота му има друга жена. Помниш ли концерта? И нощта, която трябваше да стане най-щастливата в живота им? Още тогава й е обяснил, че иска да почакат и се надява на друг момент, който да остане особено запомнящ се за тях. И тогава е предложил да отидат в Мартас Винярд. Но го е отменил — продължаваше Табита.

— Значи… те не са… — и Ингрид дори леко се наклони напред.

— Не, не са! — намеси се Хъдсън разочаровано. — Изглежда, че в нашия офис аз съм единственият, на когото му върви в това отношение, тъй като Таб се страхува „да не навреди на бебето“. А и моят Скот не ми се сърди за забележката, която му направих преди няколко дни, че не успява дори да си свали боксерките.

— Ако питате мен, Кейтлин и Мат изобщо не си подхождаха — сподели Таби, поглаждайки корема си, който леко беше започнал да се закръгля.

— Ш-ш-шт! Връща се! — предупреди ги Хъдсън. Ингрид се престори на вглъбена в чертежите, докато останалите се върнаха зад компютрите си.

И внезапно денят за Ингрид се оказа много по-светъл. Жените, дошли при нея през обедната й почивка за съвети, получиха различни амулети. Тя не само избави всяка от болките и тревогите й ами едва ли не ги облъчи с радост и весело настроение. Нещо, което липсваше в магиите й до сега. Амулетите й имаха аромат на орлови нокти, заклинанията й сякаш искряха в злато, а всеки възел бе перфектен, като безценно произведение на изкуството.

— И това, ако не е Малката Мери Саншайн[2] — подразни я Хъдсън. — А тази сутрин изглеждаше така, сякаш беше готова да пиеш отвара от бучиниш и да приключиш сметките си с живота.

— Тихо — отвърна Ингрид. — Дори нямам представа за какво говориш! — Опита се да запази сериозното си изражение и се върна на бюрото си. Компютърът й сигнализираше за получено съобщение.

„Мисля, че зная какво е означено със символите от чертежите и какво означават те.“

„?“

„Но първо имам нужда да направиш нещо за мен.“

„?“

„Можеш ли да отидеш във Феър Хейвън? Вътре в къщата?“

Ингрид се поколеба, но след няколко минути изпрати кратък и ясен отговор:

Да.

[1] Мартас Винярд — неголям остров в щата Масачузетс (САЩ) и много популярен морски курорт. ↑

[2] Американски черно-бял ням филм от 1916 г. ↑

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И СЕДМА

СЪРДЕЧНА МЪКА

Норт Хемптън все още кипеше, обсъждайки новината за изчезването на Моли Ланкастър, когато от кабинета на кмета обявиха, че днес Тод Хатчинсън не се е появявал в офиса си и никой не знае къде е. Излязъл е от дома си към полунощ, без да съобщи къде отива както на съпругата си, така и на колегите си. След океанската експлозия и загадъчното изчезване на Моли напрежението в града се усили. Започна да се носи мълвата, че Норт Хемптън е прокълнат и че вече не е онзи красив и идиличен малък град, който е бил някога.

Вкъщи, проследявайки напрегнатия репортаж по местния канал, Фрея изключи телевизора и се замисли. Новините бяха лоши. А времето, когато трябваше да вземе Тайлър от училище наближаваше. Облече палтото си и взе ключовете на колата. Хм, първо Моли, а сега и кметът… Какво става? Такива престъпления никога не са се случвали в това градче, с изключение на нападението над семейство Татчър. Фрея се опита да си спомни кога за последен път видя Тод. Той обичаше да идва в бара, но от няколко седмици не се беше появявал. Най-вероятно заради онова „възелче за вярност“, което съпругата му Корки получи от Ингрид. Не че Тод принадлежеше към онзи тип мъже, които се определяха като женкари. Беше достигнал твърде далеч в кариерата си, за да направи някаква глупава стъпка.

Фрея се умори да се шляе безцелно из къщата и новината за изчезването на кмета я разстрои още повече. Беше позабравила колко скучен е животът без бара — без работата в него, без шума и глъчката на хората, с които спираш да поговориш и напитките, които им сервираш. А и доброто настроение на Ингрид малко по малко се връщаше. Колкото до Оскар, грифонът изобщо не помагаше — той също не беше в настроение, ако стопанката му бе раздразнена. Търпението беше чуждо за Фрея, когато Оскар я кълвеше с острия си клюн, ако Ингрид забравеше да купи от любимите му котешки консерви. А и той толкова много обичаше този оранжев буламач, че Фрея изобщо нямаше да се изненада, ако един ден клюнът му се оцвети в оранжево.

Къщата изглеждаше по-пуста от обикновено. Джоана още не се беше върнала от загадъчното си пътуване. Замина, обзета от някакъв порив веднага след празниците. Ингрид я беше изпратила, но тя също не знаеше причините за внезапното й заминаване. Единственото ясно беше, че Джоана отново им е дала вълшебните пръчки, макар че Фрея не виждаше голяма полза от своята. Въпреки всичко, хубаво беше да си я получи обратно, защото беше забравила колко е приятно да я докосва и колко силна се усеща, държейки я в ръка.

Стигна до училището и тръгна по алеята към малката вила, където се помещаваше подготвителният клас. Тайлър играеше със строителя, когато я видя. Нацупи устни, поглеждайки неодобрително Фрея и попита:

— Къде е Лала? — и кръстоса ръце пред гърдите си.

— Хайде да тръгваме, Тай. Знаеш, че тя все още не се е върнала! — Малкото момче реагираше много остро на отсъствието на Джоана. Например вчера, когато я видя, започна да се съпротивлява и яростно да крещи:

— Не искам да си ходя с теб! Искам с Лала!

— О, миличък, нека да тръгваме! — отвърна Фрея, стараейки се да не губи търпението си към детето. Тя също беше разстроена и тревожна и не искаше да предава чувствата си на него. Преминаха през портата и стигнаха до колата. Докато Фрея закопчаваше предпазните колани на детската седалка върху гърдите му, Тайлър я попита с подозрение:

— А ти какво можеш да правиш?

— Какво имаш предвид?

— Лала може да накара самолетите ми да летят! Като истинските — отвърна той с обвинителен тон.

Фрея знаеше, че Джоана използваше магията си пред детето, но за нея беше много изненадващо да го чуе, изречено толкова небрежно от Тайлър. Тяхната майка явно нямаше никакви задръжки в общуването си с него. Фрея добре помнеше детството си, в което не влизаше изобилие от печени вкуснотии и говорещи плюшени играчки. Основно имаше спомен за това, как Джоана постоянно си мърмори колко е трудно да се отглеждат деца.

Огледа се наоколо, за да се увери, че няма никой друг.

— Е, аз мога да правя това — за малко се превърна в черна котка, а след това отново прие човешкия си образ.

Тайлър силно се разсмя, след което веднага се закашля. Когато свали ръчичката от устата си, Фрея видя върху нея петно от зеленикава маса с големината на монета. Когато се прибраха, Тайлър се закашля отново и тя попита Грациела дали с детето всичко е наред.

— Да — отвърна майката. — Лекарят му изписа антибиотик.

— Трябва да изкараме един курс на лечение. Надяваме се след седмица-две всичко да е наред.

— Той наистина изглежда здрав, само тази странна кашлица… — отвърна Фрея, усещайки първия порив на тревога и страх. Джоана не беше единствената в семейството им, която успя да обикне момченцето. — Всичко ще бъде наред! — обърна се тя към Грациела, като се чудеше кого всъщност успокоява — нея или себе си?

Бран й се обади по-късно вечерта. С извинение, че не е можал да отговори на повикването й заради постоянното придвижване от едно място на друго и че поради часовата разлика, връзката била затруднена.

— Как е моето момиче?

— Скучае по теб! — отвърна Фрея, усещайки стягане в гърдите си. — Кога ще се прибереш? Кога ще се върнеш при мен?

— Скоро, обещавам. — Къде е той сега? В кой град? В коя държава? Вече не можеше да проследи пътя му. Той просто бе… някъде. В края на разговора настъпи дълга тишина и Фрея се разтревожи — Бран, там ли си?

— Да, извинявай — чу тя гласа му пак. — Трябваше да върна важен документ. Което ми напомни, че майка ми иска да разбере дали имаш някакви възражения по програмата на сватбения план, която ти е изпратила миналата седмица?

Фрея изобщо не се беше сещала за него и с удивление осъзна, че всъщност го е забравила. Разбира се, сватбената церемония ще бъде по всички правила — бяла рокля, петстотин гости, оркестър и така нататък.

— Кажи й, че може да прави всичко така, както го е решила — цветята, гостите, храната. И да не забрави да покани семейството ми и разбира се Сал и Кристи. Изобщо, може да прави всичко, каквото си иска.

— И не си разтревожена? — попита я Бран. — Това си е направо новост. За младоженка, искам да кажа.

Да, тя нали ще бъде булката. Думата й причини такава болка, сякаш някой заби нож в гърдите й и по най-бруталния начин го завъртя. За момент Фрея остана безмълвна.

— Хей… скъпа, какво стана? Плачеш ли?

— Не… — тя поклати в отрицание глава, макар че Бран не можеше да я види. — Няма нищо.

— Кажи ми, скъпа… нали знаеш, че можеш да ми кажеш всичко?

Фрея отново поклати глава и замълча. Сълзите започнаха да се стичат по страните й.

— Знаеш, че те обичам, нали? — Гласът на Бран стана напрегнат и леко нервен. — Че каквото и да се случи, винаги ще те обичам, Фрея! Винаги!

— Да, знам — прошепна тя. — И аз винаги ще те обичам! — и затвори телефона.

Сърцето й биеше като лудо в гърдите. Нима Бран щеше да продължи да я обича, ако знае какво прави тя? Или разбереше какво беше направила? Щеше ли да я приеме такава, каквато е в действителност? И ще може ли Фрея да му бъде вярна? Моногамията не беше в характера й и затова сега се чудеше защо даде съгласието си за тази сватба, за този брак?

Телефонът иззвъня отново и тя машинално го вдигна, мислейки че Бран отново ще я уверява в любовта си.

— Фрея — гласът на Килиан прозвуча в ухото й, нисък и дрезгав. Не бяха разговаряли от онзи див празничен уикенд, прекаран заедно. — Сбърках ли нещо? Не отговаряш на обажданията ми! Липсваш ми. — Гласът му подейства като балсам на разбитото й сърце. А може би й е било предначертано да бъде с Килиан? И ако не направеше нещо, никога нямаше да узнае дали е така. И ако трябваше да бъде честна към самата себе си, той също й липсваше.

— Добре съм! Веднага ще дойда — и Фрея изтри сълзите си.

Умори се да се чувства виновна! Бран беше далеч. Тя знаеше, че той има работа, която е важна за него и която трябва да свърши, но не можеше да сдържи раздразнението си. Може би имаше причина всичко да се случва така. Може би нещата не са били наред още преди Килиан да се появи.

Защото, наслаждавайки се на всичко, което й се случи през това лято с Бран и Килиан, тя се почувства като част от голяма история. А любопитната и безразсъдна част от Фрея — онази, която пиеше много, флиртуваше и разбиваше милион сърца още преди закуска — искаше да види как ще завърши всичко това най-накрая.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ОСМА

ТАЙНАТА ВРАТА

Ингрид огледа празната бална зала в „Феър Хейвън“ и с наслада протегна крака. Когато летеше, мускулите й винаги се схващаха, особено когато беше във формата на грифона Оскар. От същото се оплакваше и Фрея, когато приемаше формата на котарака Зигфрид, а Джоана — на гарвана Гили. Оскар беше част от нея и затова тя лесно можеше да приема формата му, но го правеше изключително рядко и то само когато го налагаха особени причини. Още по време на празника по случай годежа на Фрея, Ингрид забеляза, че горните прозорци на балната зала са винаги отворени. И сега, преди разсъмване, предполагайки, че всички в къщата спяха дълбок сън, влетя през единия от тях. Можеше да вземе и летящата си метла, но си спомни неразумната постъпка на Джоана от преди няколко дни. Тя беше забелязана и в новините съобщиха за НЛО, видяно над града им. Затова Ингрид предпочете много по естествен начин на придвижване — във формата на животно. Вещиците имаха много начини за придвижване, но Ингрид предпочиташе най-естествения — да се издигне във въздуха и да полети към небесата, докато магията й поддържаше тялото й високо над земята. Летящите метли използваха като център за равновесие при приземяване, като котва, която ги задържаше на земята.

Вече влязла, Ингрид изпрати съобщение по електронната си поща.

„Вътре съм.“

„Добре. Носиш ли чертежите?“

„Да.“

„Чудесно! Иди в центъра на балната зала и погледни за нещо различно.“

Беше прав. Имаше нещо различно в знака, изобразен на чертежа. Приличаше на малък диамант, чиито страни сочеха към стените. „Ключът“ беше обкръжен от странни калиграфски символи. Една от страните на диаманта изглеждаше крива. Това можеше да се дължи на небрежна грешка на художника, но Ингрид се вгледа внимателно. Върхът на диамантът в този ъгъл беше само малко по-дълъг от останалите, но ясно сочеше десния ъгъл на чертежа. Тя вдигна поглед и бързо откри нужните стена и ъгъл. Беше вълнуващо да усети как един абстрактен чертеж на едно пространство прави връзка с действителността.

„Намерих стената.“ — написа тя.

„Почукай върху нея и ми опиши звука.“

Като режисьор тя почука по стената, която издаде тежък и кух плътен звук.

„Звукът е кух и кънтящ, сякаш зад нея няма нищо.“

Ингрид знаеше, че обикновената стена издава по-плътен и по-тежък звук.

„Какво да направя сега?“

„Погледни какво има зад стената.“

Ингрид излезе и след малко се върна с железен лост, който намери в гаража. Заби острата му част в ъгъла и от стената се посипаха парченца мазилка. Реши, че по-късно ще приложи едно от заклинанията на Джоана — за възстановяване на поражения по стени. Но сега трябваше да разбере какво има зад нея. Не трябваше да мисли за пораженията, а да открие онова, за което беше дошла.

Опита се да забие острата част по-навътре, но след малко повече от сантиметър лостът опря в нещо. Ингрид натисна дръжката и част от мазилката с размер по-голям от този на бейзболна топка падна на пода. Тя го повдигна и го разгледа. За реставрирането на стените на стара къща като „Феър Хейвън“ трябваше да се използват съвременни методи и материали. Циментът трябва да е нанесен на слоеве върху метална мрежа. А мазилката, която беше в ръцете й, бе груба, с песъчлива структура и следователно много по-стара. Остави я на пода и коленичи до дупката, която направи. Около неравните краища се виждаха остатъци от боя, външният слой на която приличаше на гъста метална емулсия с наситен тъмен оттенък, характерен за боите с оловна основа. Но под лъскавия слой, докъдето бе влязла острата част на лоста, се виждаше и още нещо. Започна да сваля останалата мазилка, докато не видя онова, което бе зад нея.

Част от врата. Не се виждаха панти или дръжка, но Ингрид разпозна формата веднага. Напуканото дърво издаваше слаб аромат на смола. Когато вдъхна чистия му аромат, се пренесе в дълбокото минало.

Мислите й бяха насочени към забравено място, което се възприемаше по скоро като легенда или измислица, отколкото действителност. Спомни си какво каза на младата вампирка. Ти самата си мит! Но те всички бяха тук — живееха, дишаха и се разхождаха в средния свят така, както го правеха и хората в техния. Едновременно си приличаха и се различаваха от тях.

Ингрид докосна нежно боровото дърво, след което отново взе чертежа. Вратата стигаше от пода до тавана, цялата обвита в сложен дизайн. Имаше и инструкции за майстора, който трябваше да я изработи — щеше да му отнеме години, за да изобрази отделните форми върху дървото. А орнаментът, който сега видя, съвпадаше с малките декоративни форми около всеки от „ключовете“.

Направи няколко снимки с телефона си, след което ги изпрати на адреса на своя помощник.

„Виждаш ли това, което виждам и аз?“

„Да. Подозирах, че е това.“

„Какво е?“

„Не сега. Ще ти обясня по-късно. Първо се махни оттам.“

Ингрид замахна с вълшебната си пръчка и промърмори заклинанието, което мигновено възстанови стената. Не беше толкова изкусна, колкото Джоана във възстановяването на първоначалния вид на нещата, но вълшебната пръчка помогна. Тъкмо свърши, когато дочу стъпки, които бързо приближаваха. Прие образа на Оскар и излетя през прозореца точно в секундата, в която Килиан Гарднър влезе в празната бална зала.

— Има ли някой тук? — извика той. — Чух, че има някой! Покажи се!

Ингрид отлетя, но сърцето й продължи да тупти забързано в гърдите. Беше толкова близо. Каква беше онази врата и накъде водеше? Подмина острова, мислейки си за Забраната, от чието налагане семейството й страдаше в продължение на хилядолетия. За разрушения мост между световете и за изчезналия си брат… Какво имаше зад онази врата? Нейният помощник знаеше. Значи, тя също щеше да го открие. Скоро.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА

СЪПРУГ И СЪПРУГА

За последен път Джоана посети университета в Западен Кънектикът преди много години, когато Ингрид се дипломираше. Само на няколко часа път от Норт Хемптън, в онзи ден разпръснатите сгради на колежа изглеждаха празнично — със сини развети ленти над централната сграда. Дворът беше пълен с випускници със зачервени страни, облечени в черни мантии и с четириъгълни шапки на главите, които размахваха червени пръчици, украсени с ленти с цветовете на университета. О, беше толкова горда в този ден! И нервна, разбира се, от мисълта за срещата със съпруга си, който за щастие се държа на разстояние. Ако Ингрид разбереше, че учи в същия университет, в който преподава баща й, щеше да я намрази за това, че не й го е казала. Затова Джоана принуди съпруга си да си вземе четиригодишна отпуска, докато дъщеря им не завършеше университета.

Премина по пътеката между готическите сгради. Всичко изглеждаше така, както и преди — варовик и бръшлян.

— Извинете — обърна се тя към първия срещнат младеж. — Бихте ли ми помогнали да намеря професор Бошан?

Само защото не беше говорила със съпруга си през по-голямата част от века, не означаваше, че не знае какво се е случило с него, когато е далеч от нея. Следеше го постоянно още от момента на тяхната раздяла. А това никак не беше трудно. Знаеше, че прекарва по-голяма част от времето си покрай брега на океана, но когато работата замря, той се отказа от риболова и се отдаде на работата си на университетски професор. Преподаваше тук вече доста години и беше цяло чудо, че никой не е забелязал колко е стар всъщност. Най-вероятно и той използваше същото заклинание като нейното, когато се засели за постоянно с дъщерите си в Норт Хемптън. Това им даваше спокойствие, а и така не предизвикваха любопитството на съседите си.

Джоана лесно намери кабинета на съпруга си, но асистентът му вежливо й съобщи, че професорът не идва тук всеки ден. И после я посъветва да го посети в дома му, който се оказа в близост до университетското градче. След няколко минути тя намери скромната, добре изглеждаща сграда. Портиерът веднага й отвори вратата, след като Джоана се представи като съпругата на професора. Апартаментът му беше на първия етаж.

— Ехо, има ли някой вкъщи? Аз съм, Джо.

Почука на вратата, преди да я отвори, но забеляза, че е открехната. Пристъпи навътре. Беше малка, едностайна квартира и Джоана се изненада от това, което видя. Малката стая повече приличаше на монашеска килия. Имаше легло, върху което лежаха сгънати одеяла. В отсрещния ъгъл — хладилник с размерите на шкаф, а до прозореца стоеше бюро, върху което имаше само няколко фотографии — снимка на Ингрид от завършването на университета, вероятно тайно направена от него, и друга на Фрея от времето, когато снимката й често се появяваше върху обложките на списанията, когато живееше в Ню Йорк. Джоана почувства пристъп на тъга и съжаление.

А някога бяха толкова щастливи! Истински щастливи в брак, който беше далеч от идеалния — вечно спореха един с друг, както го правеха всички нормални двойки. Имаше остри пререкания, пристъпи на гняв и буен темперамент. Той не беше от търпеливите, а тя беше също толкова упорита, колкото него. И ако не беше онзи проклет съдебен процес, най-вероятно все още щяха да бъдат заедно. Ако той само беше изпълнил молбата й, може би сега нещата щяха да бъдат съвсем различни… „Но защо мисля за това сега?“ — запита се Джоана. И двамата не можеха да направят нищо, което би могло да спре онова, което се случи. Нищо не можеше да заличи момента, когато мостът се разруши и те се оказаха в капан по средата между двата свята. А за да останат тук, трябваше да следват законите на обитателите му, без право да се намесват в земните дела.

Джоана свали палтото си и седна на леглото. Гили моментално се настани на рамото й. Щеше да чака съпруга си да се прибере вкъщи толкова дълго, колкото се налагаше.

След няколко часа, през които задряма, дочу в просъница, че вратата бавно се отваря.

— Норман? — попита тя. — Ти ли си?

ГЛАВА ТРИЙСЕТА

ПЪРВИЯТ КАМЪК

На следващия ден Ингрид постоянно мислеше за тайната врата, която откри в балната зала на „Феър Хейвън“. Едва пристигна на работа и веднага изпрати съобщение на адреса, който беше наизустила. Изненада я снощното прекъсване на връзката и днес с нетърпение очакваше новините. Обикновено отговорът се получаваше на минутата, а вече измина цял час без отговор.

„Как си? Какво още успя да разбереш?“

Натисна бутона за изпращане и зачака. Екранът остана безмълвен. Реши да се върне към обработката на останалата част от чертежите на къщата семейство Гарднър и да ги подготви за обработка. Преди няколко дни хареса красиви дървени рамки, които се оказаха много по-евтини от онези, които използваха миналата година. И понеже сега в библиотеката се налагаха икономии, всяка спестена монета беше от полза. Странно! Чекмеджето, където обикновено държеше чертежите, се оказа празно. Ясно помнеше как вчера, след като се върна в библиотеката, прибра основния план на имението в папката при останалите и ги затвори отново в чекмеджето. Може би някои ги е преместил в конферентната зала? Не. И там нямаше нищо.

Сърцето на Ингрид се сви от лошо предчувствие. Побърза към компютъра си и започна да изпраща съобщение след съобщение на същия адрес:

„Привет, върна ли се вече?“

„Ехо…“

„Ако си там, моля те отговори.“

Видя, че съобщенията й се трупат едно след друго и отново никакъв отговор. Написа и последното:

„Случи се нещо неприятно. Чертежите изчезнаха, не мога да ги намеря.“

— Да си местил случайно чертежите ми? — попита тя Хъдсън, натискайки бутона за изпращане. — Нали знаеш, онези на „Феър Хейвън“, които приготвях за изложбата?

Хъдсън вдигна глава от компютъра си и свали слушалките от ушите си. Прокашля се и отвърна:

— Не. Не съм ги докосвал дори. Може би Таби знае нещо?

Табита също не знаеше, както и Кейтлин, която се върна на работа след грипното си заболяване. Както винаги, преди да си тръгне вчера вечерта, Хъдсън заключи вратата и активира алармата. Дотук нищо притеснително — алармата не се беше активирала и освен изчезналите чертежи нищо друго не липсваше. Не че в библиотеката имаше някакви ценности.

Ингрид се обади и разпита дори фирмата, която почистваше библиотеката. Предишната нощ те също не бяха забелязали нещо необикновено. Върна се в склада и отново провери чекмеджето — пак празно! Провери пощата си. Отново нямаше отговор. Чертежите бяха изчезнали, а помощникът й беше неоткриваем. Остана да провери още една нишка. Вдигна телефона и набра номера на Килиан Гарднър.

— Ало — дочу тя съненият му глас.

— Килиан… здравей. Аз съм Ингрид Бошан.

— Здравей, Ингрид — изглежда той още не можеше да се разсъни. — Какво мога да направя за теб?

— Събудих ли те? Извинявай, Килиан, но понеже вече е ден и… — тя се почувства неудобно и спря.

— … И ти искаш да ме питаш за? — отвърна той дружелюбно.

— Извинявай, беше глупава забележка от моя страна. Денят беше напрегнат и аз… Обаждам ти се за чертежите на „Феър Хейвън“, които ми донесе. Съществува ли някаква вероятност да си си ги взел обратно?

— Защо да ги вземам? — този път гласът му прозвуча по-бодро. — Аз сам ти ги дадох. Нещо е станало с тях ли?

— Не, не… Не се тревожи — Ингрид поклати глава енергично, сякаш Килиан можеше да я види. Нямаше нужда да всява паника. — Мисля, че някой от колегите ми ги е преместил на друго място. Извинявай, че те обезпокоих.

— Нека това не те притеснява — отвърна Килиан.

Ингрид затвори. Сърцето й радостно се разтуптя. Сканираните файлове! Та нали беше сканирала всички чертежи — лист по лист и ги бе запазила в компютъра си. Всички тези „ключове“ и скрити символи трябва да са тук. Започна да търси и след малко започнаха да я обземат все по-лоши предчувствия. Всички сканирани чертежи също бяха изчезнали!

Ингрид се опита да остане спокойна. Кой би откраднал чертежите? И кой би изтрил всички файлове от нейния компютър? И защо? Въпросите, които си задаваше бяха прекъснати от Хъдсън, който буквално влетя в стаята. Вратовръзката му бе развързана и изглеждаше доста разрошен.

— Мисля, че трябва да дойдеш в читалнята. Всичко изглежда така, сякаш Корки Хатчинсън внезапно си е загубила ума.

Ингрид последва Хъдсън до читалнята, където на мястото за връщане на книги завари подпряна известната репортерка. Тя имаше безумен вид, а облеклото й — горница на пижама и увиснало долнище — изключително точно отговаряха на истеричното й състояние. Още щом я видя, Корки насочи към нея пръст, лакиран в яркочервено и се разкрещя:

— За всичко е виновна тя!

— Какво става? — попита Ингрид. Библиотеката беше пълна с майки с деца, тийнейджъри, вечно струпани около компютрите, и редовни читатели около рафтовете със списания. Мат Нобъл, който тъкмо влизаше, носейки книги за връщане, се втурна да й помогне.

— Тя е виновна! Тя го направи! — продължи да крещи Корки. — Накара ме… да сложа този възел под възглавницата на Тод! И той не можеше да спи… държеше се странно… Тя му направи нещо!

— Корки, успокой се! За какво говориш? — приближи се Мат и обгърна раменете на крещящата жена, която сякаш всеки момент щеше да се нахвърли на Ингрид.

— Тя е вещица! Тя го направи! Тя направи така, че това да се случи! С черната си магия и глупавите си възли! — продължаваше да крещи Корки.

— Много съжалявам… но моите възли нямат такова влияние — отвърна Ингрид и поклати глава. Всяка част от тялото й трепереше, но тя се опитваше да запази спокойствие.

Мат я погледна въпросително.

— Почакай малко… За какво говори тя? Какво отношение има това към черната магия?

— Тод се обеси! И е завързал същия възел като този! — едва ли не изсъска Корки, държейки кафявия възел, който Ингрид й беше дала преди месец.

— Какво става? — попита Ингрид, поглеждайки към Хъдсън с молба за помощ. Хората започнаха да се събират около тях, гледайки я с любопитство и страх. Проблесна спомен от миналото, когато тълпата я беше притиснала на площада в една друга чудесна сутрин. И я бяха притиснали точно така, както сега в библиотеката.

— Сякаш не знаеш? Намериха тялото му тази сутрин! Тод се е обесил! В някакъв долнопробен хотел на шосе 27! — извика Корки.

Ингрид ахна.

— Вярно ли е? — попита тя Мат.

Той кимна утвърдително.

— От хотела са се обадили на 911 тази сутрин. Полицаите все още са там — след което се обърна към Корки. — Хайде, успокой се! Нека да те съпроводя до управлението. — Мат погледна Ингрид с дълъг, изразителен поглед и поведе журналистката към изхода.

— Господи… ама че луда! — подхвърли Хъдсън, тръгвайки към вратата. Забеляза, че в библиотеката някои я гледаха скептично, а други с открита враждебност. — Добре ли си?

Ингрид кимна, въпреки че не беше вярно. Първо, бяха изчезнали чертежите на „Феър Хейвън“, след това спряха да идват отговори от този, който беше разгадал единия „ключ“, а сега я обвиняваха в… какво? Дори не разбра в какво точно, но не можеше да се отърси от думите и обвиненията на Корки.

Табита я потупа приятелски по гърба.

— Не се притеснявай, никой няма да я слуша! — каза тя уверено и продължи — Загубила е съпруга си и не знае какво говори.

Имаше само шепа жени, дошли при нея с проблемите си по време на обедната й почивка. Обикновено бяха много повече и това накара Ингрид да се почувства зле. Опита се да не мисли повече за това, но не успя. Защото имаше нещо в думите на Корки, които изрече тя по-рано. Какво каза точно? Черна магия? Че тя е магьосница, че е вещица?

Помисли си за Фрея. Сал просто й беше забранил да прави коктейлите си и я беше накарал да си вземе почивка. А от днес нататък всички в Норт Хемптън нямаше да свалят очи от тях. Почувства студените тръпки по гърба си. Вече го преживя веднъж и знаеше как свършва.

Някога в Масачузетс Ингрид имаше клиника и процъфтяваща практика. Тогава тръгнаха слуховете и заваляха обвиненията. Но сега времето е друго, опитваше се да се убеди тя. Може би никой няма нужда от помощта й, защото на хората всичко им е наред. Наистина. И ако Ингрид повярваше в това, то все едно изграждаше мост, върху който можеше да стъпи. Хълмът на обесените го нямаше, но сянката му оставаше. Не беше толкова глупава да си мисли, че онова, което се е случило веднъж, не може да се повтори отново.

А денят все още не беше свършил! Преди да затвори библиотеката, при нея дойде още един посетител — Емили Фостър — бледа и трепереща.

— Ингрид, ще ми отделиш ли минутка? Трябва да говоря с теб.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ПЪРВА

БЕЗИЗХОДНО ПОЛОЖЕНИЕ

Фрея гледаше как Килиан внимателно поставя телефона обратно. Не можеше да се нагледа както на красивия му профил, така и на ясно изразените мускули на гърба му. Постави длан върху кожата му. Просто не можеше да спре да го докосва. Прекараха цялата вечер, дарявайки си удоволствие един на друг, като опитваха нови и все по-възбуждащи варианти на така познатия любовен танц. За кратък миг Фрея се притесни, че Килиан изобщо не се умори и беше все така жаден за нея. Никога не беше срещала мъж, който да й е равен по възможности и издръжливост. Свършваха само за да започнат отново след няколко минути — невинно докосване с ръка или крак, допир или споделен дъх… и всичко се повтаряше отново. Фрея установи, че пак е гладна за него въпреки всички онези чувства, които той я накара да изпита в обятията му тази нощ. Кожата му беше гладка, когато я докосваше, както и всичко останало в него. Просто идеален — никакви неравности, недостатъци или белези — навсякъде имаше само кожа, покрита с равен златист загар.

Бяха в каютата на яхтата му „Дракон“. Съдейки по нахлуващата през илюминаторите ярка дневна светлина, сигурно беше много късно следобед. Кой ден е днес? Фрея изобщо не беше сигурна. Как само изтичаше времето в прегръдките на Килиан. Изобщо не забелязваше. Минутите и часовете й се изплъзваха и тя дори нямаше ясни спомени за това, какво правеха заедно, когато не бяха в леглото, разбира се. А точно постелята бе мястото, което Фрея мислеше, че няма да напуснат никога. Вратата се затваряше херметически, а те не бяха излизали от каютата няколко дни. Фрея дори успяваше да им приготви някаква храна с онова, което намери в хладилника в малкия камбуз. Но в каютата, вместо да мирише на пот, секс и готвено, въздухът беше чист и свеж. Като затвореше очи, Фрея дори усещаше аромата на смола и цъфнали полски цветя. Интересно, защо Килиан живееше на лодката, а не във „Феър Хейвън“, който определено разполагаше с достатъчно спални? Откакто пристигна, Гарднър-младши беше избрал лодката за свой дом.

— Кой беше на телефона? — попита Фрея, освобождавайки ръката си.

— Сестра ти — отвърна той, облягайки се на възглавницата с ръце под главата и замислен вид. Тъмен кичур коса падна на лицето му, закривайки едното му око и той нетърпеливо го отмести.

— Ингрид ли? Какво искаше? — изправи се на лакът Фрея и го погледна.

— Дадох й архитектурните планове на имението преди време, защото тя ги поиска за изложбата. Изглежда, чертежите са изчезнали — обясни й Килиан. — Тя не го каза направо, но съм сигурен че съм прав.

— Какво има в тези чертежи? Бран също пита за тях преди няколко дни — каза Фрея, издърпвайки нишка от чаршафа. — Ингрид му разказа, че е открила нещо скрито в дизайна на „ключовете“ върху чертежите. Някакъв код, който тя мисли, че почти е разгадала и който е свързан с някаква древна история. — Фрея се усети, че забърбори в старанието си да смени темата — не искаше да говори за Бран, когато е в леглото с Килиан.

Късно. Той повдигна вежди.

— Говорила си с Бран?

— Да, вчера — Фрея също се отпусна на възглавницата и дръпна чаршафа върху лицето си, в опит да се скрие.

— Хей! — повика я Килиан, опитвайки се нежно да махне плата.

— Не зная, защо съм тук! — поклати глава Фрея. Нямаше сили да го погледне в очите.

— О, не! Знаеш!

— Слушай, трябва да си вървя — Фрея се опита да го отблъсне и да се добере до дрехите си.

— Не си отивай! — Килиан започна да обсипва врата й с леки, галещи като крилца на пеперуда целувки, които наелектризираха всеки нерв в тяло й. — Ти току-що дойде!

Фрея имаше усещане за дежа вю. Нима не беше изпитала същите чувства с Бран преди време? А сега ги изпитваше с другия брат…

— О, Килиан, престани! Дойдох тук преди четири дни — и нежно отблъсна ръцете му.

— Обичам те — прошепна той, докато се накланяше напред и уютно наместваше главата си в рамото й. Ръцете му нежно покриха гърдите й и накараха топлината да облее цялото й тяло.

— Нямаш право да го казваш — заяви Фрея. — Казах ти! Нищо не може да се промени. Ще се омъжа за Бран през септември! — И прехапа устни.

— Не прави това с нас! — помоли се Килиан, обгръщайки раменете й.

— Няма никакво нас, Килиан! И никога не е имало!

— Дори не го казвай! — каза той с отчаяние и стисна раменете й.

— Спри, нараняваш ме! — извика Фрея. Сърцето й се късаше, неговото също. Толкова много го обичаше. Това чувство беше така дълбоко, трайно и укрепено в душата й, че бушуваше в нея с яростен бял пламък. Но е грешка! Знаеше, че е грешка! Знаеше, че тези силни чувства към него са грешни! Ако го беше срещнала първи… Само ако го беше срещнала… Сега е твърде късно. Двамата с Бран се откриха взаимно и тя даде обещание да се омъжи за него. Така беше редно и беше правилно. И тя щеше да постъпи по правилния начин. Не можеше да промени съдбата си…

Килиан се изправи и започна да крачи из каютата, закрил лицето си с ръце. Изглеждаше объркан, разтревожен и смутен.

— Фрея, моля те… — бе всичко, което успя да каже.

— Това беше грешка, Килиан. Голяма грешка — Фрея обу дънките си, дръпна ципа и навлече тениската си. Пъхна крака в гуменките и се изправи. — Много съжалявам, Килиан. Наистина. И ти казах още в самото начало, че идеята не е добра.

След като слезе от яхтата, Фрея изпита нужда да се разходи, за да проветри главата си. Не искаше да мисли за Килиан и затова просто безцелно се разхожда няколко часа. И се озова в центъра на Норт Хемптън, близо до полицейския участък — малка сграда в близост до кметството. И понеже вече беше тук, реши да попита дали няма някакво раздвижване по делото за изчезването на Моли Ланкастър. Или да предложи помощта си, като поговори с онези момчета например… Категорично отхвърляше мисълта, че коктейлът, приготвен от нея, има нещо общо с изчезването на Моли, но започваше да изпитва съмнения дали не се е получила някаква грешка в нейната магия. И затова искаше да разбере, дали може да помогне. Сигурна беше, че момчетата нямат нищо общо със случая на Моли, но бе сред малцината, които вярваха в невинността им. Останалата част от хората в града дори се ядосваха на градския прокурор, че обвинените младежи получаваха доста преференции, защото някои от тях произхождаха от заможни семейства.

В полицейският участък както винаги цареше пълен хаос.

— Привет, Фрея — приветства я с широка усмивка Джим Люис, един от патрулите и в момента дежурен. — Какво става?

— Минавах от тук и реших просто да отскоча и да попитам какво става със случая на Моли?

— Ами… нямам право да говоря за този случай.

— Не можеш или не искаш, Джим? Хайде, стига. Това съм аз! Нали помниш как ти помогнах да откриеш онзи крадец на велосипеди? — подмаза се Фрея.

— Зная, момиченце… Но сега случаят е различен.

— Какво става там? — попита Фрея, забелязала насъбраните полицаи около бюрото на Мат Нобъл. — Това Корки Хатчинсън ли е? Нима нещо се е случило с Тод?

— Наистина не мога да ти кажа, Фрея — Джим нетърпеливо потропваше с пръсти по бюрото. — А колкото до случая Ланкастър, ще ти кажа нещо: изглежда, че един от студентите смята да направи признания. Скоро ще има арестуван, можеш да ми вярваш.

Когато се върна у дома, Грациела буквално се хвърли върху нея на секундата, в която отвори вратата.

— Съжалявам, че те притеснявам, Фрея, но Тайлър…

— Остави притесненията, Грациела. Какво става?

Икономката им нервно мачкаше кърпата за прах, която държеше в ръцете си.

— Има много висока температура. От тази нощ. Може би трябва да го отведа в болницата, но ме е страх? А и Хектор не е вкъщи…

Фрея последва развълнуваната Грациела до техния дом в другия край на градината. Детската заемаше втория етаж. Стаята беше облепена с тапети с весели герои от анимационните филми, а етажерките бяха препълнени с детски книжки и играчки с различни форми и размери. Но сега войниците стояха струпани на купчина, марионетките лежаха неподвижни в кутиите си, а влакчето стоеше тихо и безмълвно върху металните релси. В леглото с формата на състезателен автомобил лежеше Тайлър. Приличаше на костенурка, завит с всичките тези одеяла. Фрея остана изненадана, когато видя промяната, настъпила у него за няколко дни. Беше отслабнал, а лицето му бе придобило мъртвешки цвят.

— Привет, момченце! — нежно каза Фрея, докосвайки с ръка челото му. То направо гореше. — Трябва да го заведем в болницата. Мисля, че няма какво да чакаме още. — И се обърна към Грациела. — Ще ви закарам.

Грациела сложи детето на задната седалка, обезопаси го и Фрея потегли.

— Всичко ще бъде наред, не се притеснявай. А и веднага ще се обадя на Джоана, когато се появи на линия — каза Фрея, докато шофираше по пустите улици на Норт Хемптън към болницата. — Обещавам — повтори тя, макар да знаеше, че не трябва да го прави. Нито тя, нито Ингрид имаха представа докъде се простират пълномощията на Джоана. Особено когато ставаше въпрос за някого, когото майка им обича.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ВТОРА

НОЩЕН КРАДЕЦ

Същата нощ Ингрид сънува романтичен сън. Той започна с усещането, че не е сама в леглото. Върху тялото си усещаше приятната тежест на друго топло тяло, което се опитваше да махне долната част на пижамата й. Объркана, тя се опита да я дръпне нагоре, но откри, че не може да помръдне. А неизвестният насилник продължаваше да я съблича. Усети как студеният въздух плъзва по кожата й. Ингрид не беше уверена какво точно се случваше в леглото й. И къде изчезна завивката й? Почувства ръката му върху устните си, опита се да се измъкне и да извика, но не успя. Не можеше дори да отвори очи.

Върху нея лежеше непознат мъж и я прегръщаше с топли и нежни ръце. Пръстите му притиснаха гърдите й и тя започна да се бори. Много бързо разбра, че не може да направи нищо и затова просто замря под него — неподвижна и безпомощна. След което той започна да прониква в нея, бавно и чувствено. Отново се опита да извика, но мъжът започна да я целува толкова нежно и страстно, че тялото й неволно започна да отговаря на движенията му. Съпротивата й беше преодоляна и самата тя вече не можеше да се съпротивлява на разбуденото си желание. Беше влажна, а той твърд и това я караше да се чувства прекрасно. Чувстваше се толкова добре под тежестта и движенията му, да прави любов с него, макар че това не беше истинска любов.

Най-накрая очите й се отвориха и тя успя да види лицето му.

Красиво, изискано лице с черна коса и очи с цвета на океанските вълни. И той стана невероятно силен… Ръцете му се увиха около врата й и започнаха да я задушават… Пръстите му се забиваха все по-навътре в плътта й, карайки я да се задъхва, докато той не спираше с движенията си в нея, стремейки се да я доведе до кулминацията… Това наистина се случваше… Килиан искаше да я убие… Усещаше как духът й се възнася над тялото й и блещука в мрака… Не, няма да го допусне! Няма да умре така!… Няма да позволи това да се случи… Събра сили, сви коляно и го ритна в гърдите… Това беше достатъчно, за да го извади от равновесие и той пусна гърлото й.

Ингрид отвори устни, за да изкрещи…

И се събуди.

Този път наистина беше будна.

Лош сън. В края на краищата, беше само един лош сън. Седна в леглото задъхана и трепереща. Беше сама и облечена, но гърбът на пижамата й беше мокър от пот. Само един сън! Просто един кошмар! Сънува, че Килиан Гарднър иска да я изнасили и убие. Сънят беше толкова реален, че тя все още не можеше да определи чувствата си, защото все още изпитваше и възбуда и объркване. Мислеше, че ще умре!

Какво се случи?

Видение? Предупреждение?

И тогава внезапно разбра.

Всичко застана на местата си. Странното държание на Фрея още от нощта на годежното парти, пламналите цветя, разрошената коса, мълчаливостта й, отсъствията й, останали без обяснение, пламналото й лице и разсеяността й. Ингрид се замисли за начина, по който се държеше Фрея цялото лято — замечтаният вид, разсеяността и объркването, които се сменяха с напрегнатост и нервност. Това не беше характерно за сестра й. С нея се случваше нещо. Или по-скоро й се беше случил някой. Също както преди. Разбира се, чак сега всичко придоби смисъл.

Стана от леглото си и се облече. Погледна към часовника — половин час след полунощ. Фрея все още не се беше прибрала, но знаеше къде да я намери. Двете бяха успели за кратко да разговарят, когато Фрея се върна от болницата. Ингрид също се разтревожи за Тайлър. Надяваше се лекарите да овладеят грипа и той да не премине в нещо по-лошо. Дори не можеше да си представи на Тай да му стане още по-зле! Независимо от това, че бе в принудителна почивка и не работеше в бара, Фрея не можеше да спре да го посещава, но сега като клиент. Ингрид не беше сред редовните му посетители, но нямаше нищо против такъв тип забавления. Дори беше наясно и с удоволствията, които доставят — приятна компания, вълнение от приятно приготвено питие, музика и комфорт. От време на време тя, заедно с колегите си от библиотеката, се отбиваха в „Норт Ин“ в петъчната вечер. Но откакто Табита забременя, а Хъдсън премина курса на лечение в клиниката за лечение на алкохолици и наркомани, барът се беше лишил от присъствието им. Влезе в пълното заведение и кимна на няколко познати лица.

— Какво мога да направя за теб, скъпа? — попита я Криси, върлинестата барманка, заметна през рамо парцала, с който бършеше плота и зачака.

— Нищо за тази вечер, благодаря ти. Аз търся…

Шумните възгласи от другия край на бара почти заглушиха думите й. Кристи само сви рамене с думите:

— Сестра ти е в страхотна форма. Но я предупредих, че ако не се вземе в ръце, аз лично ще й помогна — и прекара пръсти пред гърлото си в ясен жест. — Не пожела да ми обясни, но явно нещо се е случило. Освен това, цяла вечер пие текила.

Ингрид само кимна. Текилата беше отговорът на Фрея за всяко емоционално сътресение. Отново погледна към шумната групичка и я видя — тя обръщаше поредния шот и отговаряше на глупавите въпроси на подпийналите младежи, смучейки парченце лайм.

— Фрея!

— Ингее! Каквоо правиш тук? — попита Фрея изненадано. Всъщност, това дори я зарадва и затова я прегърна силно. Ингрид усети мириса на алкохол в дъха й и реши да не си губи времето напразно. Наклони се към нея и прошепна сърдито в ухото й:

— Имаш ли интрижка с Килиан Гарднър?

Фрея изтрезня моментално.

— И помисли, преди да отречеш — предупреди я Ингрид. Фрея мрънкаше и искаше да допие текилата си, но тя беше непреклонна. Затова сега и двете седяха в колата на път за вкъщи. Докато Ингрид шофираше, Фрея замислено гледаше през прозореца.

— Не отричам! — тонът на малката й сестра бе капризен. Естествено беше Ингрид да знае за връзката й с Килиан. Тя отдавна очакваше това да се случи и остана изненадана колко дълго време този път беше необходимо на по-голямата й сестра, за да разбере за тях двамата. А тя винаги разбираше за тайните й дори по-рано от самата нея.

Ингрид я погледна с крайчеца на очите си.

— Почувствах го!

— Ау! Не ми обяснявай повече! Присънил ти се е поредният кошмар, нали?

— Много меко казано — потръпна Ингрид, спомняйки си за ръцете му около врата си и тежестта на тялото му върху нейното. Леко тръсна глава, за да се избави от спомена. — Какво правиш, Фрея? Мислех, че обичаш Бран, че си влюбена в него! Нали казваше, че той „единственият за теб“, твоята „сродна душа“?

— Така е. Днес следобед казах на Килиан, че между нас всичко е свършено. Край! Скъсах с него, Ингрид — въздъхна Фрея.

— Добре! — хвърли кратък поглед към сестра си, внимавайки за трафика по пътя. — Знаеш, че е за добро, нали! Спомни си какво стана последния път, когато се омъжи.

Фрея замълча. Продължиха пътуването си в пълна тишина. Пътят изглеждаше тъмен и безлюден.

— Страхувам се — наруши тишината Ингрид. — Имах ужасен ден. Днес ме нарекоха вещица. Пред всички в библиотеката.

— Господи! — потръпна Фрея.

— Беше Корки Хатчинсън. Знаех си, че не трябваше да й давам този глупав възел. Тя нямаше да може да задържи съпруга си по никакъв начин! Дявол да го вземе! — Ингрид никога не ругаеше, но явно сега беше притеснена и разстроена. — Извинявай.

— Вината не е твоя — започна да я утешава Фрея. — Магията ти действа по друг начин. Твоите възелчета не убиват! Не са убили и Тод. Той се е самоубил, Ингрид! И причината все още не е ясна.

— Знам ли… — и тя прехапа долната си устна. — И на мен ми се иска да мисля, че не съм направила нищо, но бях разстроена. Тод искаше да разруши библиотеката… Ами ако аз не съм го искала, а все пак съм го направила? Измина толкова време откакто не съм правила магии. Ами ако съм объркала нещо? Ако не съм произнесла верните думи? — Ингрид почувства как коремът й се свива на възел. Ами ако неволно е направила черна магия? Точно както я обвини Корки. В подобни неща няма правила и ограничения. Винаги може да се случи нещо непредсказуемо. И може точно тя да е убийцата на Тод. Може би го е направила.

— Превръщаш се в параноичка! — раздразни се Фрея. — Ти не можеш да убиеш дори муха! Няма начин ти да си виновна за това, което му се случи.

— Но аз му бях много ядосана… И Корки — тя крещеше, а около нас имаше хора. Нарече ме вещица! И хората от града чуха това, Фрея! Те мислят, че аз практикувам магьосничество! Виждат как им действат амулетите ми!

— Е и какво от това? — сви рамене Фрея.

— Как какво? Забрави ли какво стана последния път, когато започнахме да използваме магията си, без да се крием?

Фрея започна несъзнателно да рисува върху запотеното стъкло.

— Сериозно ли говориш? И за това се тревожиш? Но тук е Норт Хемптън! И последния път, когато проверявах календара, той сочеше двадесет и първи век. Разбира се, хората могат да вярват, че си им помогнала и че си решила проблемите им, но смяташ ли, че те наистина вярват в магията? Няма начин, повярвай ми! Никой не вярва, че съществуваме! В безопасност сме! — възкликна Фрея. — Огледай се наоколо — светът принадлежи на науката и техниката, на компютрите и джаджите. Всички имат iPad, GPS и микровълнови печки. Дори не се вълнуват от смъртта, защото вярват, че могат да победят дори рака, ако в менюто им има тофу! Преди и сега не могат да бъдат сравнявани по никакъв начин, Ингрид!

— Надявам се да си права!

Фрея отвори прозореца, пускайки в купето океанския бриз.

— Разбира се, че съм права!

Ингрид рязко натисна спирачки и Фрея едва не удари главата си в предното стъкло.

— Извинявай — смутено отрони Ингрид. — Но имам да ти разказвам още нещо. Помниш ли, че мама спаси от смърт Лайънъл Хорнинг?

— Да. И какво за него?

— Ами, няма го — отвърна тя. Не можеше да повярва, че беше забравила за това. Толкова се стресна от обвиненията на Корки и нощния си кошмар, че забрави за посещението на Емили.

— Какво имаш предвид под „ами, няма го“?

— Ами дойде Емили и разказа, че Лайънъл е започнал да се държи много странно. Говорел за някаква пътека, която водела към върха и че той не принадлежал към това място. И как щял да си тръгне и да вземе няколко души със себе си.

— Какво?

— Знам, знам… Звучи така, сякаш той се превръща в зомби — въздъхна Ингрид. Също като Фрея и тя знаеше, че ако човешката душа е прекарала известно време в Царството на сенките, съществува рискът физическото тяло да не приеме възкръсването си, ако душата и тялото са били разделени известно време. Рядко се случваше, а и Джоана беше много добра в работата си. За съжаление, понякога мъртвите се завръщаха в света на живите само за да им вредят, превръщайки се в отвратителни зомбита.

— Мислиш ли, че той може да е направил нещо на Моли? — попита Фрея и потръпна.

— Наистина не зная. Мисля, че Лайънъл не е склонен към насилие. Но ако е попаднал при Хелда преди мама да отиде и да го спаси…

— От кога липсва той всъщност?

— От уикенда преди Деня на независимостта.

Същата нощ, в която беше изчезнала и Моли Ланкастър.

— О, господи!

— Има и още нещо — Ингрид спря да върти палците си и започна да оправя очилата си, плъзнали се надолу по носа й. Бързайки да намери Фрея забрави да си сложи контактните лещи. Затова сега носеше старите си очила с дебела, черна рамка, които я състаряваха. Не обичаше да ги носи, защото с тях приличаше на типичната суха библиотекарка от малкия град.

Фрея нетърпеливо се обърна към нея.

— Смяташ, че в Норт Хемптън има нещо по-лошо от свободно движещо се зомби?

Ингрид се опита да не изглежда глупаво.

— Веднага след празничните дни…

— Да?

— Имах посещение от една от Падналите.

Фрея се втренчи в нея.

— При теб идва вампир и ти не ми казваш? Защо?

— Защото не мислех, че е от значение — отвърна Ингрид. — Може би и защото бях смутена. И понеже не знаех как да я накарам да си тръгне, затова реших да й помогна. Помня правилата и зная, че не трябва да имаме никакви отношения с тях, но тя помоли за помощ и… аз й помогнах — нищо повече от това.

— Кога се видя с нея?

— Казах ти, точно след празниците. Отседнала в града за уикенда. Дори спомена, че те е видяла в бара в петък вечер.

Фрея се опита да си спомни. Нима не беше видяла вампирка в бара? Последният път, когато имаше контакт с Паднал, беше чрез момчето, което излекува в Ню Йорк миналата есен. Точно преди да се премести тук, в Норт Хемптън. Може би за кратко го бе видяла някъде отново… Да, точно така, тук в бар „Норт Ин“. Как се казваше? Оливър? В компанията на студена блондинка? Спомените й за онази нощ все още си оставаха мъгляви. Освен това, точно онази вечер започна връзката й с Килиан… Така че не се учудваше, че не им е обърнала особено внимание.

— И коя е блондинката? — попита Фрея.

— Азраел.

— Интересно… Значи така, Ангелът на смъртта идва в града ни и какво става? Изчезва едно младо момиче, а нашият кмет сам слага въжето на шията си.

— Но защо смяташ, че тя има някакво отношение към тях? — възрази Ингрид. — Знаеш, че Падналите са обвързани със собствен кодекс. На тях не им е разрешено да вредят на хората. И от много векове нямат участие в нито едно човешко убийство. Така че, в предположението ти няма смисъл… — Лицето й пребледня. — Чакай малко… Казах й за поправката Орфей… и за това, че трябва да жертва на Хелда друга душа, в замяна на онази, която иска да получи. А тя ми отговори, че е готова да го направи… — Ингрид изглеждаше ужасена.

— Мислиш ли, че може да е решила да прибере душата на Моли? Или на Тод?

— Всичко може да е станало — отвърна й Фрея. — Всичко е възможно след като наоколо се разхождат зомби и вампир. Сигурно следващото нещо, което ще ми кажеш е, че татко се е върнал вкъщи.

— Всъщност… — започна Ингрид, но след това прехапа устни. — Няма значение. — Надяваше се Фрея да не се досети. — Така или иначе, какво смяташ, че трябва да направим сега? — В такива моменти тя винаги се обръщаше към по-малката си сестра, разчитайки на това тя да поеме лидерството и да започне да действа. По своята същност Ингрид беше наблюдател — този, който изучава и анализира ситуацията. Обичаше да слага фактите на масата, но даваше възможност друг да взема трудните решения.

— Ами първо, ще навестим Азраел — отвърна Фрея, — а след това ще потърсим Лайънъл.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ТРЕТА

НАДЕЖДНО УБЕЖИЩЕ

— Мислех, че мама отдавна е унищожила всички тунели — заяви Ингрид, докато и двете стояха пред вратата на гардероба на Фрея. Бяха се върнали вкъщи, вместо да обърнат към големия град, следвайки съвета на по-малката й сестра. — Наистина ли смяташ, че все още е тук?

Фрея сложи ръце на кръста си и се усмихна.

— Тя е запазила вълшебните ни пръчки, Ингрид! Защо мислиш, че няма да е запазила и още нещо? — отвори вратата на гардероба и взе пръчицата от кост. На върха й избухна ярък пламък, който освети тунела. — Толкова е глупаво. Защо трябваше да живея в оная мрачна дупка в Ню Йорк, когато през цялото време сме имали това?

Всяка вещица си създаваше собствена мрежа от разрастващи се тунели, които да използва при дълги пътувания и които изморяваха много, ако трябваше да се изминат върху летяща метла. Но когато къщата им в Норт Хемптън беше построена, Съветът нареди тунелите да бъдат разрушени, като част от наказанието им. Фрея подозираше, че Джоана е запазила поне един просто за всеки случай. И преди време откри, че е била права. Тръгна първа покрай рафтовете с окачени палта и видя знака, който беше оставила: „Търсиш Нарния? Сбъркал си гардероба!“[1], след което се озоваха в стария апартамент на Фрея в Ню Йорк.

И понеже апартаментът беше свързан с Норт Хемптън, той също беше малко извън времето. Ако в реалния свят изглеждаше малък отвън, то отвътре беше огромен и просторен. Имаше голяма и разкошна камина, красива кухня и елегантна английска мебел, тапицирана с плюш.

— Приятно, нали — усмихна се Фрея. — За тази цена, която платих някога, днес дори не можеш да намериш нещо малко.

— Значи, докато ние живеехме скромно и не можехме да използваме магия дори за да измием чиниите, ти през цялото това време си живяла тук, в този разкош? Сега вече изобщо не се чудя, защо не си идваше вкъщи.

— Хей, ама нали все пак аз намерих този тунел! Мама трябва да го е запазила за всеки случай, ако някога трябва спешно да напуснем Норт Хемптън. Полезно, нали? — продължи да се усмихва Фрея. — Господи, колко ми липсваше това място! Използвах едно от старите заклинания, за да променя дизайна вътре. Реших, че Забраната касае само новите магии.

— Добре тогава. Какво трябва да направим, за да открием един вампир в този град? — попита Ингрид, с одобрение разглеждайки плюшеното великолепие, създадено от Фрея. — Не вярвам адресите им да са записани в специален телефонен указател.

— Ами всъщност, точно там са записани — отвърна Фрея, седна на бюрото си и включи компютъра. — Падналите може да се каже, че „управляват“ Ню Йорк. Да видим какво мога да открия. — И написа „Мими Форс“ в прозорчето на търсачката.

Освен че е красива и модерна и че е дъщеря на един от най-богатите мъже в Ню Йорк, ако не и в света, за Мими Форс имаше още много информация. Според таблоидите и клюкарските колонки имаше огромно количество сплетни за безпорядъчният й светски живот, коментари относно красотата й, хранителните й навици и кои нощни клубове обича да посещава. Но Интернет премълчаваше информацията за личния й живот. Като една от най-богатите и известни фамилии, около тях имаше защитна стена, която спираше достъпа до частния им живот. Семейство Форс също не правеха изключение, криейки се зад мрежа от тръстове и адвокати.

— Ако искаш да знаеш, с какво е била облечена Мими на някое от партитата, мога да ти кажа. Но не мисля, че ще можем да открием къде живее — въздъхна Фрея, почуквайки по клавишите с чувство на неудовлетвореност.

Ингрид приседна на подлакътника на креслото й и се загледа в монитора.

— Ами ако не можем да я открием по нормалния начин, тогава да се опитаме да я изненадаме на едно от онези партита — предложи тя.

— Гениална си! Изобщо не се съмнявам, че сме сестри! — възкликна Фрея и извади от един сайт списък с най-значимите събития за тази седмица. — Ето къде отиваме — Борда на Центъра за кръводаряване утре вечер прави вечеринка… всъщност понеже вече е утро, това означава тази вечер. Всички със „синя кръв“ ще присъстват, което включва и Мими. Всички смятат това за свое малко хоби — винаги да има свежи запаси от кръв. — Фрея се прозя уморено. Ингрид я взе от бара в полунощ, а вече е четири сутринта — Хайде да си поспим, за да можем да съберем сили довечера за купона. И ако Азраел е взела Моли, няма лесно да се раздели с душата й.

Фрея спа неспокойно — мяташе се и се въртеше в леглото. Чуваше дишането на Ингрид от съседната стая за гости, но не това беше причина за безсъницата й. Не спираше да мисли за странния сън на сестра си за Килиан. Тя не й съобщи нищо повече, но Фрея схвана основното и това я обезпокои. Защо Ингрид е сънувала, че Килиан иска да я убие. Всъщност той я харесваше, поне така си мислеше Фрея. Не можеше да си представи, че Килиан ще иска да навреди на някого… освен… Но това се беше случило толкова отдавна, че той едва ли все още ще иска да й навреди…

Постара се да спре да мисли за странния сън, но тогава мислите й се насочиха към това, колко рязко прекъсна отношенията си с Килиан. Нима всичко между тях приключи? Не можеше да си представи, че няма да го види повече! Макар че така щеше да бъде най-добре. Скоро се връщаше Бран. А той обеща, че щом приключи дългия летен проект, ще прехвърли част от командировките на друг. Не можеше да се държи така, сякаш нищо не се е случило и да продължава с лъжите. Да обичаш двама мъже едновременно не е това, на което разчиташе, когато започна връзката си с Килиан. Трябваше да спре да действа и да започне да мисли! Прекалено дълго и безотговорно се наслаждаваше на мига, преди да започне да се тревожи за последствията. Като например, обещанието да се омъжи за Бран, след като се познаваха по-малко от месец. Или сексът, който прави с брат му, когато го срещна за пръв път на собственото си годежно парти. Не може да продължава в този дух. Трябва да приведе живота си в ред и да се придържа към избрания път. А това означаваше да се омъжи за Бран през септември. Всичко беше чудесно, преди да срещне Килиан. Беше щастлива и влюбена, а след това се появи той, по-малкият брат. Но именно тя му позволи да го направи, нали така, напомни си Фрея.

Най-накрая се унесе, а когато отвори очи, с изненада установи, че е късно следобед. Чу Ингрид да се рови в гардероба й, в търсене какво да облече.

— Колко е часа? — попита Фрея.

— Пет следобед. Ти проспа целия ден. Хайде ставай! Приемът започва в шест. Не искам да закъсняваме.

Фрея разтърка очи и бавно се измъкна от леглото. Отиде в кухнята и си сипа от кафето, приготвено от Ингрид.

— Има ли нещо нормално сред дрехите ти? Нещо, което да не е съвсем прозрачно, да не е прекалено късо или направо без гръб, да не е с прекалено висока цепка или прекалено изрязано деколте? — попита я Ингрид, търсейки безуспешно дреха, която би могла да облече. Повечето рокли на Фрея притежаваха три качества: прозрачни, къси и блестящи. — Съзнаваш ли, че облечена с тези дрехи приличаш на…

— Лека жена? — довърши Фрея, допивайки кафето си. И вече достатъчно събудена се присъедини към Ингрид в гардеробната, като и тя започна да се рови вътре. — Не, няма да намериш нищо, което да не оголва някоя твоя част. И не, никога не съм получавала оплаквания за гардероба си. Боже, ти си по-зле и от мама! — отвърна Фрея и свали халата, плъзгайки се в мъничка черна рокля.

Ингрид простена ужасено.

— Не казвай проститутка, звучи вулгарно.

— А „нощна пеперуда“ повече ли те устройва? — Фрея се разсмя и остави сестра си сама да се мъчи с купчината дрехи. Седна пред тоалетката и започна да се гримира.

— А това как е? — попита Ингрид, излизайки от гардеробната, облечена в рокля, която се оказа истинска находка — елегантна, дълга до земята, с ръкави, напълно покриващи целите й ръце. — Чувствам се като късметлийка. Не съм си помисляла дори, че в гардероба ти може да има нещо подобно.

— Приличаш на монахиня! — отвърна Фрея, полагайки руж на страните си. — Купих я специално за костюмирано парти. Тук е Ню Йорк, Ингрид! Партито е на покрива на хотел Стандарт. Не можеш да изглеждаш така, сякаш току-що пристигаш от пущинака. Освен това навън е месец август. Просто ще изгориш в тази дреха!

— Но затова пък се чувствам удобно в нея.

— Монахиня!

Ингрид хвърли скептичен поглед на деколтето й и миниатюрното парченце плат, което минаваше за рокля:

— Сигурна ли си, че не си я облякла на обратно?

— Много смешно. Да тръгваме — докосна салфетката до червилото на устните си и се изправи. — Опитай се да не ме поставяш в неловко положение.

[1] Нарния — измислен свят, създаден от Клайв Стейпълс Луис, в който се влиза през гардероба във фентъзи поредицата „Хрониките на Нарния“. ↑

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

ВАМПИРИТЕ НА МАНХАТЪН

Хотел Стандарт беше разположен в най-западната част на града, на брега на река Хъдсън. Ингрид не беше почитателка на подобни мероприятия. Горилоподобните охранители и баракудата в черна коктейлна рокля, посрещащи гостите на входа, я правеха нервна.

— Мислиш ли, че ще ни пуснат вътре? Нямаме покани — прошепна тя. — А тя прилича на Фафнир в пола. — Ингрид имаше предвид легендарния дракон, който ревниво пазеше входа към златното съкровище.

— Успокой се! Тя е само обикновена разпределителка. Те вървят заедно с организаторите на партито. От нея нищо не зависи — отвърна Фрея и уверено спря пред кадифената лента, преграждаща входа. — Фрея и Ингрид Бошан. Поканени сме на партито, което организира Бордът на Центъра по кръводаряване. Няма нужда да проверяваш в списъка за гости, защото сме в него.

— Видя ли? — попита Фрея, когато лентата се отмести и ги пропусна към асансьорите, водещи към покрива на хотела. Партито беше в разгара си, а в бълбукащото джакузи вече се плацикаха девойки. Ингрид се стараеше да не поглежда нататък, защото и се стори, че някои от тях бяха загубили горнищата на банските си. Макар че сред пръските вода и балончета беше трудно да се види добре. Сцената беше много по-различна от партитата в улегналия Норт Хемптън. Вампирите с безизразните си лица и изискани бели ленени дрехи, изглеждаха потресаващо, а Ингрид се чувстваше не на място с дългата си рокля с ръкави.

— Да си вземем по питие — предложи Фрея и се отправи към дългия черен бар и след малко се върна с две чаши мартини.

Ингрид отпи глътка.

— Каква е тази солена пяна? — попита тя, попивайки устните си със салфетка.

— Не питай, просто го изпий — отвърна Фрея, продължавайки да се взира в тълпата и да търси вампирската принцеса. — Виждаш ли я?

— Купища от тези със „синя кръв“ и техните придружители, но Азраел я няма — и поклати Ингрид глава. — Според мен, не е дошла на купона.

— Трябва да е някъде тук — отвърна Фрея. — Най-вероятно тя е домакинята на това парти. — Достатъчно дълго беше живяла в Ню Йорк и знаеше, че дори в списъка на гостите да има мастити имена, не е задължително те да присъстват на партито — това беше едно от неписаните светски правила. Но домакинът задължително присъстваше.

Гостите постепенно се разделиха на малки групички около оранжевите дивани, сложени върху изкуствената трева, покриваща пода. Няколко души гледаха през телескопи, поставени в края на покрива. Гледката на светлините на града отдолу можеше просто да спре дъха ти, но онова, което накара Фрея буквално да се вкамени на убийствените си токчета, беше мярналото се сред тълпата познато лице.

— Къде отиваш? — попита я Ингрид.

— Връщам се след секунда — и се понесе към тъмнокосия мъж, който оживено разговаряше до една от коктейлните маси с висока брюнетка, излъчваща студенина и високомерие. Напомняше й на някого, но в момента Фрея не можеше да се сети на кого.

— Бран?

Когато чу името си, той се обърна и объркването му скоро премина в усмивка. Носеше син блейзер с леко протрити шевове и избеляла памучна риза.

— Фрея? Какво правиш тук? — извини се пред събеседницата си и отведе Фрея настрани.

— Щях да те попитам същото — не искаше да ревнува, но точно това чувство се излъчваше от всяка пора на тялото й в момента. Коя беше жената до него? И защо Бран толкова оживено разговаряше с нея? Отстрани изглеждаха така, сякаш спореха или се караха за нещо. Но тази жена имаше вид на собственичка на Бран, което хич не се хареса на Фрея. — Значи си в Ню Йорк? Аз мислех, че си в Азия.

— Току-що се върнахме. Един от членовете на групата не можеше да пътува повече… Решихме да се върнем и преместихме срещата тук в Ню Йорк, в Рокфелер център. Щастлив съм да те видя — отвърна той с широка усмивка. — Какво те накара да дойдеш в града?

— Ингрид дойде тук по работа и ме помоли да я придружа — отвърна Фрея. Само че самото обстоятелствено обяснение би отнело доста време. За пръв път усети чувството на срам и неудобство в присъствието на годеника си. След дългото му отсъствие беше странно да стои до него, направо нереално. Искаше й се да го целуне, да го погали по страните, но… не можеше. Не можеше да предположи какво би направил, ако узнае, че тя спи с малкия му брат в негово отсъствие. И че наруши всички обещания, които му беше дала още в началото!

— Всъщност утре трябва да летим до Джакарта за представянето, но ще им кажа да тръгнат без мен — изрече Бран, сякаш прочел мислите й.

— Не… не отменяй пътуването си. Аз съм тук само тази нощ и не искам да те откъсвам от работата ти — и Фрея, захвърлила срама и неудобството, го целуна. Горкият Бран! Беше леко потен и нервен. — Не си отменяй пътуването! А и нали ще се върнеш след седмица? Ще те видя тогава. Но сега трябва да тръгвам.

— Сигурна ли си? — Бран изглеждаше объркан и наранен. — Ще ме почакаш ли за минута? Искам да поговоря с Джулия за проекта. Тя е една от аналитиците. Искам да прекарам повече време с теб. — Събеседницата му ги гледаше нетърпеливо и тръгна към тях. Той я погледна през рамо и вдигна палец, искайки още малко време.

— Да, не се притеснявай за мен! Нали скоро ще си бъдеш вкъщи — промълви Фрея облекчено, разбирайки, че ревността й към Джулия е неоснователна. Както обикновено, Бран беше обсебен от работата си. Целуна го още веднъж и тръгна да търси Ингрид.

Намери я, разговаряща с група вампири аристократи.

— Бран е тук — прошепна тя. — Всичко е наред, тук е по повод на благотворителността. Казах му, че ще се видим след седмица.

— Извинете, вие ли търсите дъщеря ми? Съжалявам, че прекъснах разговора ви. — Пред тях застана стройна и елегантна вампирка със „синя кръв“, но с царствено излъчване. — Аз съм Тринити Бърдън Форс — представи се тя, пронизвайки ги с остър поглед. — Фрея и Ингрид Бошан, вещиците от Ийст Енд. На какво дължим удоволствието да ви видим тук?

— Мими е идвала в Норт Хемптън и се е срещнала със сестра ми. Сега и ние искаме нещо да я попитаме — обясни Фрея. — Знаете ли къде можем да я намерим?

— Значи и вие трябва да заминете за Кайро. Напусна града преди няколко дни заедно с човешкия си придружител. Каза, че има нещо, което трябва да завърши в Египет и то е по-важно от завършването на университета. И не, не зная кога ще се върне. Дъщеря ми следва свой собствен график и за съжаление не ме информира за намеренията си. — Тринити се усмихна леко. — Както предполагам казва и вашата майка, аз съм последната, която научавам.

— Страхотно — отсече Фрея, когато Тринити си тръгна. — Ако Мими действително е взела Моли, сега с нея са на другия край на света. И може да е дала душата й на Хелда в замяна на онази, която ще получи от нея. Как мислиш, колко време ще ни отнеме да стигнем до Кайро?

— Нямаме време за това точно сега — поклати глава Ингрид. — Ще трябва да го отложим. Точно сега е необходимо да намерим Лайънъл. Току-що Емили ми пусна SMS. Смята, че го е забелязала във фермата.

— Какво облекчение — каза Фрея.

— Не, ти не разбра. Всички животни във фермата им са мъртви, а Емили смята, че ги е убил Лайънъл.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ПЕТА

ДОГОВОРЪТ НА МЪРТВИТЕ

Лайънъл Хорнинг и Емили Фостър живееха в старата къща, която е била част от млечната ферма на баба му и дядо му. Художниците имаха малко стопанство с кокошки, кози и крава. Лайънъл превърна таванското помещение в просторно ателие и така къщата се превърна в удобно място, където живееха и творяха. Когато пристигнаха, Емили ги очакваше с чай и бисквити.

— Благодаря, че дойдохте. Но как успяхте толкова бързо? Ингрид ми каза, че сте в Ню Йорк — обясни Емили, докато пълнеше чашите с чай.

— Пътувахме към вкъщи, когато ти звънна — отговори Фрея спокойно. Нямаше нужда да обяснява колко лесно можеш от гардеробната й да стигнеш в Ню Йорк и да се върнеш обратно — все едно лека разходка по хълма.

— Кога откри мъртвите животни — попита Ингрид.

— Този следобед. Когато отидох при кокошките, за да им налея вода. — Ръцете на Емили трепереха толкова силно, че чашата с чай тракаше върху чинийката. — Тръгнах да се обадя в службата за защита на животните, но след това си помислих, че може би ще искате да погледнете?

— Нека да отидем и да видим — каза Фрея нетърпеливо. Вежливите градски навици на Норт Хемптън! Типичните и за жителите му — Емили Фостър да ги покани на чай и сладки приказки, когато те й гостуваха само за да разберат дали мъжът й не се е превърнал окончателно в зомби.

Излязоха през задната врата на къщата и Емили ги поведе към обора.

— Почакайте… Какво е това? Чувате ли го? — попита Фрея. — Сякаш отдолу тече река — след което коленичи и докосна земята. Тя беше влажна, а тътенът се усили.

— Сякаш отдолу се разбиват вълни — съгласи се с нея и Ингрид.

— Това наистина е подземна река, която минава точно под обора — потвърди и Емили. — Била е тук и през 1850 г., когато е построена къщата. Не мога да повярвам, че и двете чувате водата. Аз никога не съм я чувала. Лайънъл също твърдеше, че я чува, когато рисува, но в последно време той говореше за много неща… — Приближи се до дръжката на вратата, дръпна я и голямата врата започна да се отваря с остър метален шум. — Може би трябва да задържите дъха си за момент. Миризмата е отвратителна. Така или иначе ако влезете, трябва да направите няколко крачки по-навътре и надясно, за да стигнете до ключа за осветлението. Просто бъдете подготвени. Щях да дойда с вас, но нямам сили отново да гледам мъртвите животни. — Обърна се и бързо се отдалечи от вратата. Потърка два пъти ръцете си в якето и ги изтръска, сякаш искаше да махне невидимата мръсотия, полепнала по тях. Фрея забеляза и облекчената й въздишка, когато Емили се отдалечи от обора.

Ингрид се намръщи. Миризмата на гниещо месо — силна и рязка, започна да се носи отвътре.

— Ти си първа — обърна се Ингрид към сестра си.

Фрея се усмихна, когато прекрачи прага. Вътре беше тъмно, но на пода се забелязваше някаква купчина. Липсата на светлина пречеше да се види какво точно е. Нещо докосна лявото й рамо и тя неволно трепна. „Нещото“ се оказа Ингрид, влязла след нея в обора.

— Ключът за осветлението — прошепна тя и Фрея започна да опипва стената от дясната си страна. Не намери нищо.

— Какво е това? — попита Ингрид. Стори й се, че купчината в далечния край на стаята трептеше и сякаш се местеше. Дали не й им се привиждаха сенки? — Намери най-накрая тоя глупав ключ! — на Ингрид й се искаше в този момент вълшебните им пръчици да са с тях.

Пръстите на Фрея най-накрая улучиха ключа и го натиснаха. Чу се щракане и пукане и след малко луминесцентната лампа присветна. След кратка пауза помещението бе залято от бледното синкаво сияние.

Купът в далечната част на помещението се оказа купчина от разкъсаните и окървавени трупове на животните. Кървави кожа и пера се бяха смесили с вътрешностите в голяма маса от гниеща плът. Кръвта беше заляла пода и опръскала стените. И върху всичкото това се гърчеха малки бели червеи. Фрея се опита да не повърне, а Ингрид побеля като платно.

— Това е достатъчно — с труд проговори Ингрид. — Да се махаме оттук!

Емили ги чакаше отвън.

— Съжалявам, че трябваше да ги видите — и затвори вратата на обора.

— Какво те кара да мислиш, че Лайънъл е отговорен за това? — попита я Ингрид, когато Емили ги поведе към по-малко помещение, където се намираше лятното ателие на художниците.

— Тази сутрин бях до прозореца и миех чиниите, когато видях човек отвън. В гръб много приличаше на Лайънъл и аз го повиках. Само че той не се обърна и това ми се стори доста странно. И тъй като след излизането си от болницата Лайънъл се държеше по много особен начин, аз просто го оставих да продължи пътя си.

— От колко време го няма сега?

Емили изглеждаше смутена.

— От няколко седмици. По-точно от цял месец. В петък, точно преди празничния уикенд, каза, че не се чувства добре. Когато по-късно се прибрах от пазар, намерих всичко в ужасен безпорядък — отвори вратата и ги пропусна пред себе си в приятната фермерска къща, в чиято задна част Лайънъл беше оборудвал студиото си. — Съжалявам, че не ви казах за това по-рано, но той прави такива неща от време на време.

Закрепени, на отсрещната стена имаше няколко големи платна, показващи сребърна порта високо върху хълм и следи, които водеха в неизвестното. Лайънъл беше успял много точно да представи на платното си Царството на мъртвите. Една от картините беше скъсана сигурно защото неволно е била изпръскана с боя, а под нея се виждаше нарисувана друга, абсолютно същата картина.

— Но ти не дойде при мен и не ми каза. Дойде едва миналата неделя — ужаси се Ингрид. — Но защо мълча?

Емили сви рамене и се изправи на стола, на който седеше.

— Той винаги е бил разсеян. И ние винаги си даваме свобода. Никой от нас не проверява кой с какво е зает. Когато изчезна, помислих, че отишъл в Ню Йорк. Там обикновено отсяда в хотел в Челси. Позвъних им. Казаха, че не се е регистрирал при тях. Звънях и в галерията — и там не са го виждали. Тогава започнах да се тревожа. В банковите му сметки нямаше движение, а него го нямаше от дълго време. Мислех, че трябва да се върне всеки момент. Тази сутрин помислих, че се е върнал и е отишъл да види как са животните… Аз самата бях забравила за тях… Доста поработих в студиото и се бях отнесла… Когато този следобед видях какво се е случило… просто щях да полудея.

— Можеш ли да отидеш при някого за известно време? Мисля, че за теб ще бъде по-добре, ако не оставаш тук сега — предложи й Ингрид.

— Предполагам, че мога да отида у сестра си. Ана живее в Уейскот, недалеч оттук. Защо? Нали не мислиш, че той ще се върне за мен? Та аз дори не съм сигурна, че това е дело на Лайънъл. Може да го е извършил някой друг — и Емили поклати глава. — Мислиш ли, че може да има нещо общо с това, което майка ти направи за него?

— Емили…

— Аз съм виновна — сви юмруци Емили. — Аз ви помолих за помощ. — Изглеждаше така, сякаш се бори със самата себе си. — Добре, ще отида при Ана. — После ги погледна жално. — Но вие ще го намерите, нали? И ще му помогнете? Само не го наранявайте!

Преди да се сбогуват, се опитаха да я уверят, че всичко ще бъде наред. Но останали насаме в колата, сестрите разбиращо се спогледаха. На животните бяха откъснати главите, а вътрешностите извадени.

— Нещо се е объркало при връщането на душата му. Възможно е той да е останал в капан между живота и смъртта — предположи Ингрид. — Той е жив, но тялото му се разлага и той има нужда…

— От храна — довърши Фрея. — И животните изглеждаха наполовина изядени… — Тя замълча за момент и се замисли. — Измина много време, откакто мама не е практикувала заклинанията и магиите си. Може би нещо е объркала?

Ингрид натисна педала на газта, отдалечавайки ги от фермерската къща. Още можеха да видят Емили, стояща на прозореца в хола, да ги следи с поглед.

— Зомби — промърмори Ингрид. — Какво знаем за тях?

— Освен че имат не добре координирани движения, не знаят какво правят и приличат на ходещи трупове, развили вкус към мозъка на живи хора ли? — попита Фрея.

— И така… Лайънъл Хорнинг се е превърнал в зомби, убил е Моли Ланкастър, а после е скрил тялото й. След това се връща във фермата и убива всички животни — мислеше на глас Ингрид. — Изглежда прекалено много за едно зомби, ако питаш мен. Те дори не могат да се придвижват нормално, какво остава…

— Освен ако…

— Какво?

— Помниш ли случая Фонтане? — попита Фрея. — Дванадесети век, Франция? Тогава живеехме там.

— Припомни ми.

— Фермерът Жан Фонтане. Убит случайно, след като конят му се изплашил и го хвърлил на земята. Вдовицата му дойде при мама, но тя отказа да го върне, защото е бил мъртъв от повече от едно денонощие. Тогава жена му се обърна към Ламбърт де Фуа.

Ингрид кимна, започвайки да си спомня. По това време Ламбърт де Фуа беше глава на техния ковен.

— Точно така.

— И той, глупакът, го върна от мъртвите, но естествено нищо не се получи. Всички мислехме, че Фонтане се е превърнал в зомби.

Ингрид въздъхна. Вече си спомни много добре. С възкресяването на Жан Ламбърт де Фуа наруши договора с Царството на мъртвите и предизвика недоволството Хелда.

— Не, това не беше истинският проблем.

— Точно така! Жан Фонтане не беше се превърнал в зомби. Хелда позволи той да се върне в света на хората, но като нещо друго. Като демон!

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ШЕСТА

СЕМЕЙНИ ТАЙНИ

Едно от най-големите удоволствия е да се върнеш в родния дом след дълго пътуване. Така си мислеше Джоана, докато оставяше багажа си в антрето, а шапката — на закачалката. Гили веднага полетя към любимата си стойка в близост до тавана, след като Джоана включи осветлението. Изненада се, намирайки хола в пълен безпорядък — възглавниците се намираха на пода, а бутилките от вода и чашите с остатъци от вино бяха запълнили цялата масичка за кафе. Същият безпорядък цареше и в кухнята — камара от използвани чинии в мивката и върху плота и купчина използвани съдове върху печката. Тя беше свикнала с идеалния ред в къщата, поддържан от Грациела, затова позвъни веднага в къщата на семейство Алварез. Никой не отговори. Осъзна, че е много късно за посещение при Тайлър. Тогава чу приближаващия се автомобил, а малко по-късно и гласовете на дъщерите си. О, и се прибираха точно на време за онова, което имаше да им каже.

— Момичета! — извика тя, отваряйки вратата.

— Мамо! — отвърна Фрея, усещайки чувството на вина. В действителност, тя не носеше отговорност за онова, което се случи. Вероятно вината е на Джоана. А и все още не искаше да й съобщава, че в нейно отсъствие, сестра й е помогнала на вампира, посетил града им, както и това, че приятният мъж, когото Джоана бе върнала от Царството на мъртвите, вероятно се е превърнал в зомби или в нещо още по-лошо — демон.

— Къде беше? — поиска да знае Ингрид, след като я поздрави.

Джоана ги пропусна да влязат в къщата и затвори вратата.

— Ходих при баща ви — след това, кършейки ръце продължи. — Нуждая се от помощта му. Слушайте момичета, има нещо, което искам да знаете за него…

— Аз зная къде е той! — прекъсна я Ингрид.

— Какво искаш да кажеш с това, че знаеш къде е той? — изненадано я попита Фрея. — И не си казала нищо? Как можеш?

— Съжалявам. Писа ми преди няколко месеца. Искаше да се свърже с всички нас, но първо решил да се разбере с мен. Мислеше, че мама ще му е много ядосана, а ти, Фрея, ще изгориш писмата му.

Фрея кръстоса ръце и се отпусна в близкия диван с думите:

— И е бил прав. Той ни напусна Ингрид! Изостави семейството си! Нима не смяташ така?

— Прости ми мамо и ти Фрея. Не исках да ви казвам нищо… Знаех, че ще се разсърдите, но… той ми липсва. И ние също му липсваме. Иска отново да се съберем и да станем едно семейство.

— Да, колкото за баща ви… — Джоана намръщи чело, — трябва да ви кажа нещо, момичета. Трудно ми е да говоря за това и се надявам в сърцата си да намерите много любов и да ми простите…

— Трудно ти е? За какво говориш? — попита я разтревожена Фрея.

Джоана ги погледна в очите и вдигна глава, сякаш готвейки се да се качи на бесилото и си призна.

— Баща ви никога не ни е напускал. Аз го прогоних. Казах му, че трябва да ни напусне сам. И ако се опита да се свърже с някоя от нас, ще направя така, че да съжалява цял живот за постъпката си.

Дъщерите й останаха безмълвни. В стаята настъпи тишина, изпълнена с години на загуба, душевни болки и страдания. Ингрид с огорчение помисли за всичко, което са пропуснали през тези столетия — мъдрите му съвети, защитата му, любовта му. А Фрея сякаш се вцепени. Предателството беше толкова жестоко, че сякаш дълбаеше и обръщаше стомаха й, изтласквайки съдържанието му към устните й. Прилоша й.

— Но защо, мамо? — едва успя да попита тя.

— Много съжалявам, скъпи мои. Не можах да се спра. Толкова бях ядосана по време на процеса. Исках да направи нещо — да ви освободи от затвора, да използва силата си и да повлияе на съда… Но той не направи нищо. Оправда се със законите в средния свят. Тогава аз, за разлика от него, не можех да мисля рационално.

Фрея премигна, за да прогони сълзите си.

— Излъгала си ни! Каза ни, че той ни е напуснал, че се е срамувал от нас! Че не е искал повече да бъдем семейство!

— Сега това няма значение — каза Ингрид, сядайки на дивана и прегръщайки сестра си. — Не можем да върнем годините назад. Но има още нещо, което трябва да ви кажа. Татко ми помагаше в нещо много важно, но от няколко дни не мога да се свържа с него. Не отговаря на нито едно от съобщенията ми вече няколко дни.

— Нещо му се е случило — отвърна Джоана и си пое дълбоко дъх. Фрея се зачуди, дали няма да последва и друго признание. — Обърнал се е към Белия съвет. Отидох да го чакам в апартамента му. Тогава дойде пратеникът на Съвета с писмо, разрешаващо му да се обърне към тях, но той явно е решил да не изчаква. Решил е да се посъветва с оракула и най-вероятно вече го е направил.

Фрея ахна.

— Но защо ще го прави?

— Не зная. Освен ако не е разбрал или някой не му е казал за това, което правим — Джоана кръстоса ръце — Може би в този момент съобщава за нашите нарушения на забраната.

— Татко не би го направил! — възкликна Ингрид. Както винаги, тя беше лоялна към баща си. — И ако е искал да се види с оракула, може би съществува причина за това.

— А той за какво точно ти помагаше? — попита я Фрея.

— С плановете на „Феър Хейвън“. Открих нещо — някакви стари „ключове“ с особен дизайн. Помолих татко да ги разшифрова и той го направи заради мен. Каза ми, че е разбрал какво означават и точно тогава изчезна.

— Може би е решил да говори със Съвета именно за това — предположи Фрея.

Джоана рязко се обърна към Ингрид.

— Чертежите на „Феър Хейвън“ ли? Били сте в къщата?

Ингрид описа „ключовете“, обрисувани с орнаменти.

— Предполагам, че трябваше да питам първо теб, мамо, дали във „Феър Хейвън“ няма нещо особено, което трябва да знаем.

Джоана поклати глава.

— Само това, което ни съобщи Съветът, когато се заселихме в Норт Хемптън — че именно под „Феър Хейвън“ преминава шевът на границата между двата свята — на живите и този на сенките. Но ми се струва, че има нещо повече от това. Преди да замина, отидох на острова. Видях, че онази сива маса във водата изглежда по-плътна.

— И тя не е само тук. Същото явление се наблюдава и в южната част на Тихия океан и край бреговете на Аляска — съобщи Ингрид. — А скоро по телевизията имаше репортаж, че същата маса е наблюдавана по повърхността на водата в близост до Рейкявик.

Джоана рязко вдиша.

— Каквото и да се е появило в океанската вода, няма нищо общо с този свят, уверена съм. Отидох да потърся баща ви, надявайки се, че ще ми помогне да изясним какво е това и откъде е дошло, както и дали може да бъде спряно. Магията ми няма да задържи за дълго разпространението му. Имам нужда от вас двете, за да го спрем.

— Добре, да започваме веднага — ентусиазирано кимна Фрея.

— Чудесно. Ние трите ще можем да задържим и забавим тази неизвестна маса, докато не открием как да я унищожим. — Джоана ги погледна отново. — И още нещо. Какво става в тази къща? Грациела не е ли идвала да чисти? И как е моят Тайлър?

— Тайлър е в болница — отговори Фрея. — Не се безпокой, не съм го забравила. Има грип и температура, но докторите казват, че държат всичко под контрол.

Джоана се опита да запази спокойствие. Ако Тайлър е болен, то болницата беше най-сигурното място, където трябваше да бъде едно дете.

— Първите неща, които ще направим, е да отидем до остров Гарднър и след това до болницата.

Готвеха се за тръгване, когато рязко чукане по входната врата почти ги накара да подскочат и да се спогледат уплашени.

— Съветът — едва успя да прошепне Ингрид.

— Оракулът не чука на вратата — отвърна Фрея. Стигна до прозореца и видя няколко полицейски коли, паркирани пред къщата с включени светлини. — Какво по дяволите става?

— Отворете вратата — каза Джоана.

Ингрид стигна до нея и бързо я отвори.

— Мат! — възкликна бързо тя, докато ръцете й се стрелнаха към… очилата и започнаха да ги наместват. Сред всичките й въображаеми представи как Мат Нобъл заставаше на вратата й, такава като тази просто не съществуваше. Детективът изглеждаше смутен, когато пристъпи вътре с двамата полицай след него.

— Привет, Ингрид! Извинявам се за притеснението, но се надявам да имате свободно време, за да отговорите на няколко въпроса в полицейското управление. — Той изглеждаше уморен и неспокоен.

— Защо?

— Нека да поговорим в участъка.

— А трябва ли да го правим? — попита Фрея. — Не трябва ли да имате заповед за арест… или нещо такова?

— Не, просто искаме да ви зададем няколко въпроса — сериозно отвърна той. — Това е стандартна процедура.

— Мат, какво става? — попита Ингрид със страх.

— Защо е нужно да говорите с моите момичета? — попита Джоана с толкова властен тон, сякаш детективът бе жалко нищожество, осмелило се да говори с кралицата.

Фрея изсумтя.

— Значи сме арестувани, така ли?

— Не, не сте. В никакъв случай. Вижте, просто искаме да отговорите на няколко въпроса — повтори Мат за трети път, леко поклащайки глава към Ингрид, сякаш искаше да й каже, че в момента не може да говори.

— Добре — отвърна Фрея. — Хайде Ингрид, да тръгваме. Да видим за какво искат да говорят с нас. — Двете се насочиха към вратата, но Мат ги спря и се обърна към Джоана с извинителен тон.

— Съжалявам госпожо, но с вас също искаме да говорим.

— С мен ли? Защо? — Джоана тревожно намръщи чело.

— Ще ви кажем повече, когато стигнем в управлението. След вас, дами — и Мат учтиво ги съпроводи до полицейската кола, паркирана на алеята. Една след друга жените от семейство Бошан се настаниха на задната седалка и автомобилът, с включени светлини и полицейска сирена, потегли. Макар че все още не са арестувани, помисли си Фрея, със сигурност бяха в беда.

ДЕН НА ТРУДА

БОГОВЕТЕ СИГУРНО СА ПОЛУДЕЛИ

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И СЕДМА

САЛЕМСКИЯТ ПРОЦЕС

Фрея направи гримаса към сестра си, която със стоически вид седеше до нея на задната седалка на полицейския автомобил. Майка им седеше от другата й страна. Не бяха разменили и дума, откакто тръгнаха. След като пристигнаха в управлението, веднага ги разделиха и Фрея остана с размишленията относно тяхната съдба сама в малката стая. Това, че полицаите, които й бяха приятели, не можеха да я погледнат в очите, придружавайки я до тук, тя сметна за много лош знак. Чудеше се какво още може да се случи, когато вратата се отвори и влезе Ингрид. Лицето й имаше пепелно бял цвят.

— Какво става? Успя ли да говориш с Мат? Какво всъщност се случва?

Ингрид поклати глава.

— Не, не ми казват. Искат да говорят първо с мама. След това стаята, в която бях, се наложи да използват за друг разпит и затова съм тук. Нямам идея за какво става въпрос.

— Явно някои наши приятели са се престарали — промърмори Фрея. Облегна се на стола си и огледа тясната стаичка, в която имаше огледало. Интересно, чудеше се тя, кой ли ги наблюдава от другата страна? — Е, най-вероятно ще се наложи да си припомним някои неща.

Ингрид, притваряйки очи и нервно захапвайки върха на палеца си, се съгласи.

— Зная.

Фрея въздъхна. През 1690 г. се бяха заселили в живописното малко градче Салем, Масачузетс. Животът като лечители, които тогава водеха, ги доведе в Новия свят. Майка им беше една от най-добрите акушерки, които помагаха на жените да родят в ония години, когато децата масово умираха или при раждането, или от болести — най-често от треска и шарка. По онова време Ингрид се занимаваше със същото, което правеше и сега през обедната си почивка — помагаше на хората, като правеше амулети и заклинания. Баща им беше рибар и поради способността му да накара водата да се движи, винаги носеше вкъщи богат улов.

И тогава се случи ужасното. Бриджит Бишоп, която помагаше на Джоана с прането, я помоли за помощ — бременността й протичаше тежко. Но Джоана се оказа безсилна. Въпреки всичките й усилия при раждането Бриджит умря. И тогава плъзнаха слуховете. За Фрея се заговори, че уж имала връзка с едно момче, което било сгодено за Ан Пътнам, която се превърна в главната й обвиняема. Двете, заедно с Мърси Люис свидетелстваха, че с очите си са видели как Фрея и Ингрид са „летели във въздуха в една зимна мъгла“. Съдът се превърна във фарс, при това с изключителен ефект. Хората, на които помагаха, се обърнаха срещу тях — Фрея и Ингрид бяха обявени за вещици, а Джоана — за чудовище. Макар че Норман и Джоана в крайна сметка бяха помилвани, за тях беше приготвено най-страшното и ужасно наказание — принудително ги отведоха до Хълма на обесените, за да гледат обесването на собствените си деца. Това се случи през 1692 г.

Фрея потръпна. Още си спомняше усещането на въжето около шията си, както и неговата грубост, която накара кожата й да я сърби. Начинът, по който тълпата ги беше наобиколила и хвърляше изгнили зеленчуци върху каруцата, в която ги бяха затворили, омразата, страхът и истерията.

— Недей — предупреди я Ингрид, знаейки с точност за какво мисли Фрея. — Това няма да помогне.

Съдът над вещиците от Салем сложи началото на края на използването на магията им в средния свят. Когато Джоана отново роди момичетата, те се озоваха в нов свят, в който трябваше да спазват нови правила и нови закони. Семейството се премести в Норт Хемптън и Джоана им обясни, че Белият съвет ги е посетил веднага след погребението им. И им е обяснил, че за да продължат да живеят всички валкирии в средния свят, трябва да спазват новите условия, а това е Забрана за използване на магическите им умения. А това означаваше да не използват и практикуват магията си. В противен случай ги очакваше обвинение, последвано от наказанието на Съвета. Трябваше да живеят като обикновени смъртни, водещи съвсем обикновен живот. Не трябваше повече да привличат внимание върху себе си и по този начин да излагат на риск съществуването си. За да продължат живота си в средния свят, трябваше да останат в сянка. И тази от тях, която не се подчини на Забраната, ще бъде строго наказана.

Джоана им съобщи и друго — че след посещението на представителя на Съвета Норман ги е напуснал завинаги. И те никога повече не видяха баща си.

Както тогава в Салем, така и днес в Норт Хемптън Фрея разбираше, че няма да им разрешат да използват магията си, за да се спасят. Съветът се постара това да им стане ясно веднага, след като се намериха от другата страна на моста, в един свят, който бе в самото си начало. Понякога Фрея се чудеше как ставаше така, че тя — толкова древна и едновременно с това толкова млада, се озоваваше в същата ситуация, както преди толкова години. Нима не се научи на нищо? Може би Съветът е прав. Може би магията няма място в средния свят. Всеки път, когато започваха да я използват, се случваше едно и също. Нервна и възбудена тълпа, бърз процес, съд и все същата присъда — вещиците биваха обесени или изгорени, а пепелта им пръсната по вятъра в четирите посоки.

В тази стая бяха прекарали едва няколко часа, но от нахлулите спомени и на двете им се струваше, че седят в нея от цяла вечност. Полицаите се държаха вежливо и любезно, особено онези, на които Фрея беше помогнала. Носеха им сандвичи и напитки от автомата, но не им разрешаваха да напуснат стаята. От време на време се появяваше и Мат, явно проверявайки ги.

Но по здраво стиснатите му устни, мълчаливото безпокойство и тревожните погледи от страна на Ингрид, Фрея се досещаше, че той не е доволен от начина, по който се развиваха нещата и че няма власт над случващото се.

Накрая, вратата се отвори и Джоана влезе в стаята.

— Какво става — скочи от мястото си Фрея, придърпвайки близкия стол към майка си.

— Това е някакъв абсурд — отвърна Джоана. Погледна дъщерите си, все още напълно объркана от ситуацията, в която се беше озовала. И трите се притесняваха от обвиненията на Съвета, страхуваха се да не бъдат наказани с гръм и мълнии и бяха забравили, че именно човешкото отношение е онази историческа причина, която им беше донесла най-много болка.

— Добре, какво става? За какво искаха да разговарят с теб?

Погледът на Джоана беше изпълнен все още с недоверие, когато обясни:

— Маура Татчър е излязла от комата.

— Но това е чудесно, нали? — попита Ингрид.

— И да, и не. Обяснила е на детективите, че аз съм тази, която ги е нападнала през онази нощ. Видяла, как съм нападнала Бил и съм го ударила в гръб с камък по тила. Същото съм сторила и с нея, но явно не съм успяла да го свърша както трябва. Представяте ли си? Според нея аз съм тази, която го е убила.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ОСМА

НАЙ-ДОБРАТА ЗАЩИТА Е НАПАДЕНИЕТО

Преди изобщо някои да може да реагира, вратата се отвори отново. Мат Нобъл влезе в стаята и се обърна към струпаното около масата трио:

— Много съжалявам, но поради късния час се налага да продължим утре — и той със съжаление погледна към Ингрид, която отказваше да срещне погледа му.

— Значи сме свободни да си тръгнем? — попита Фрея.

— Дори и аз ли? — внимателно попита й Джоана.

— Да, дори и вие, госпожо Бошан — потвърди Мат. — Още веднъж се извинявам за причиненото ви безпокойство. Надявам се, че утре, когато дойдете в участъка, ще отговорите на всичките ни въпроси.

Фрея кимна отривисто и изрече:

— Мамо, Ингрид, да тръгваме! — и повеждайки ги, се насочи към изхода. Ингрид все още беше вцепенена, а Джоана страшно изтощена и уморена.

— Няма да дойдем утре — каза Ингрид внезапно, поглеждайки Мат в упор. — Не и без адвоката ни!

Единственото хубаво нещо в адвокатите, помисли си Ингрид, е тяхната пунктуалност. И те самите, и сметките им пристигаха с невероятна точност. Антонио Форсети беше адвокат с безупречна репутация, също магьосник и един от най-старите приятели на семейството. Също както при тях, и над него тегнеше Забраната за използване на магия. Поради това, той се възползваше от природния си талант да води преговори, да балансира и да посредничи, което му даде възможност да изгради една от най-големите и най-успешните юридически кантори в Ню Йорк. Пристигна още на другия ден следобед, въоръжен с новости.

— Вече говорих с прокурора тук — започна Антонио, сядайки на стола във всекидневната. Беше солиден мъж с гърди, приличащи на бъчва, и тъмна гъста коса. След ръкостискането му Ингрид още усещаше пръстите си наранени.

— И какво каза той? — попита Джоана. Гласът й прозвуча малко по-висок от нормалното — Ще ме арестуват ли?

Сестрите бяха прекарали минала нощ успокоявайки я, защото тя бе на границата на истерията. Джоана искаше да напуснат града, колкото се може по-скоро, дори веднага. И едва когато Ингрид й напомни, че заминаването им означава да не види Тайлър никога вече, тя спря да ги убеждава да тръгват.

— Не още. Точно сега това са думите на една жена, която току-що се е събудила от кома. Твоята дума срещу нейната. Нямат никакви доказателства срещу теб и това няма да издържи в съда. Поне засега.

— А ние? За какво искат да ни разпитат? — поиска да разбере Фрея.

Форсети ги погледна напрегнато.

— Искат да те разпитат за твоите коктейли, а Ингрид — за нейните възелчета. — Той отпи дълга глътка от кафето си. — Намерили са тялото на Моли Ланкастър, заровено на няколко мили по-далеч на плажа. Била е пребита до смърт. Момчето на Адамс си призна, че той го е извършил през онази нощ.

Фрея притисна с ръце устните си, изплашена от мисълта за ужасната съдба, настигнала Моли. Преди да научи новината от Форсети, Фрея се надяваше Моли да е напуснала града сама, жива и здрава.

— Значи Дерек си е признал. Ами Фрея? Какво искат от нея? — поиска да узнае Ингрид.

— Адвокатът му смята, че Дерек е жертва. Че е нямал никакъв контрол над действията си… че те са били предизвикани от държанието на Моли, която е изпила един от коктейлите на Фрея — поясни Антонио. — И ако докажат, че той е жертва на магическите й коктейли, обвинението ще падне до трета степен — непреднамерено убийство — просто наказуема постъпка. И понеже момчето няма подобни изяви, най-вероятно ще получи една година затвор.

— А за мен? Същото ли си мислят и за мен? Че съм убила кмета? — попита Ингрид.

Едрият адвокат кимна.

— Да. Смятат, че могат да докажат, че твоето заклинание е довело до самоубийството на кмета.

— Но това е нелепо! — изсмя се Фрея. — Черна магия! Това е лудост! Нима това ще бъде обвинението им в съда? В кой век живеем!

Форсети въздъхна и вдигна ръка, давайки да се разбере, че още не е приключил.

— Бащата на Корки Хатчинсън е съдия. И макар да е пенсиониран има поддръжката от страна на прокурора. Родителите на Адам са наели скъпоструващ адвокат, който е известен с това, че използва прецеденти, които не се използват от векове. И само защото не са били използвани досега, не значи, че не струват. Има много остарели закони в правните книги. И не забравяйте Салем, когато деветнадесет от нас бяха обесени.

За момент желанието на Фрея да се бори секна, Джоана въздъхна, а Ингрид здраво стисна ръце. Повтаряше се същото, както и преди. Единствената разлика се състоеше в това, че сега Форсети носеше скъп костюм. Отново се повтаряше Салем — малък град, обхванат сякаш от истерия. Обвинения от високопоставени семейства, имащи тежест пред общността. Вещици пред съда. Магията като корен на цялото зло. Хората, които не можеха да го разберат, се страхуваха. Жените от семейство Бошан искаха да вярват, че хората в Норт Хемптън са различни, но явно грешаха.

— Кое е най-лошото, в което могат да ни обвинят?

— Ако намерят доказателства в подкрепа на тяхната теза — забележете, че не казвам, че ще го направят — тогава ще ви повдигнат обвинения. За съучастие в убийство, което е углавно престъпление и в зависимост от намерените доказателства могат да ви осъдят на доживотен затвор.

— А при мама? Свидетелските показания на Маура ще бъдат ли признати от съда?

— Възможно е, ако се намерят нови доказателства по случая. Точно сега можем с пълно право да апелираме, че нещастната Маура, току-що излязла от кома, не е надежден свидетел на смъртта на мъжа си. Според г-жа Татчър те са се срещнали с нея и когато са се обърнали да си тръгнат, тя ги е нападнала. Хубавото е, че Джоана не е обвинена в магьосничество, така че тук случаят е ясен. Ако показанията на Маура Татчър са всичко, с което разполагат в полицията, значи нямат нищо. Така че за момента няма повод за притеснение. Поне засега.

— Но в онази вечер аз дори не съм се доближавала до брега! Беше януари и аз си бях в леглото по времето, когато се е случило всичко. И защо да искам да им навредя? — запита Джоана, размахвайки ръце въпросително.

— Можеш ли да го докажеш?

— Не съм сигурна. Трябва да проверя бележките в календара си и да видя къде са били момичетата през онази нощ и какво си спомнят.

Фрея се намръщи.

— Сигурна съм, че онази нощ бях на работа.

— А аз сигурно съм спала — въздъхна Ингрид. — Безнадеждно е.

— Добре тогава. Значи те мислят мама за убийца, разхождаща се наоколо и удряща по главите възрастни хора, а мен и Ингрид — за лоши вещици? Какво ще правим? — попита Фрея, обръщайки се към адвоката.

Форсети отпи поредната голяма глътка кафе.

— Искате ли съвета ми? — попита ги той, но без да изчака отговора им, продължи: — Предполагам, че го искате, след като Джоана ми звънна в два часа през нощта. Смятам, че е лесно и просто. Готови ли сте?

Двете кимнаха.

— Отговаряте на всички въпроси, които ви задават, като се стараете да им внушите следното: Магията. Не. Съществува. Хората луди ли са? Твоите отвари Фрея са сладки коктейли и нищо повече, а ти Ингрид си типичната библиотекарска мишка, прекалено много четяща за зороастризма[1]. — И Форсети сви широките си рамене. — Това не е Салем. И времето сега е различно. Ново е.

— Струва ми се разумно — съгласи се Джоана. — Какво мислите за това, момичета?

— Звучи ми добре — повдигна Фрея рамене. — Искам да кажа, че съм съгласна с господин Форсети. Не виждам, как обвиненията им ще натежат в съда, но…

— Но?

— Но се притеснявам.

— Разбирам притеснението ти, скъпа. Да бъдеш разпитвана от полицията не е шега. И както виждаш, не се смея. Но, повярвай ми, това ще бъде само в наша полза.

Ингрид се намръщи. Форсети изглеждаше по-различен от последния път, когато го видяха, но всичко останало, включително и абсурдната му убеденост в непогрешимостта на съдебната система, си оставаше все същата.

— Моите уважения, господин Форсети — взе думата Ингрид, — но последния път, когато ни посъветвахте да наблягаме на тезата, че магията не е реална и не съществува, предполагам не сте забравили, че двете с Фрея бяхме обесени въпреки всичко.

— Тогава какво смятате да кажете при разпита? — с обиден тон попита адвокатът.

Ингрид погледна семейството си. Джоана изглеждаше така, сякаш за една нощ е остаряла със сто години, а Фрея — сякаш всеки момент ще загуби съзнание.

— Този път ще кажем истината — че ние сме вещици и че магията ни е реална. Но не сме направили нищо от онова, в което ни обвиняват. Не практикуваме черна магия и нямаме никакво отношение към убийството на Моли и самоубийството на кмета.

Фрея бавно кимна, съгласявайки се с нея. Страните й възвърнаха розовия си цвят.

Адвокат Форсети поклати глава в знак на несъгласие.

— Рисковано, рисковано, рисковано.

— Сигурна ли си Ингрид? — попита и Джоана притеснено. — Надявам се, че знаеш какво предлагаш.

— Сигурна съм — потвърди Ингрид. Ясно помнеше случилото се в Салем и осемте месеца в тясната малка килия, хранейки се с червив хляб и вода. Гледаше как другите жени, обвинени в магьосничество, бяха откарвани на хълма, за да не се върнат никога повече. Седеше в съдебната зала и слушаше с какви грозни думи я наричаха най-добрите й приятелки. Как я обвиняваха за всяка своя болест или лош късмет, как превръщаха полезните й съвети в изкривен разказ за черна магия и дяволски заклинания. Всеки ден очакваше звука на каруцата, която да я заведе до мястото, на което ще умре. Не се страхуваше от смъртта. Страхуваше се от болката. А разпитът бележеше само началото. Ако не бяха внимателни, скоро щяха да последват арести, съд и присъда. Бесилките бяха изчезнали, но кой искаше да прекара остатъка от живота си в килия. А доживотният затвор за безсмъртните беше нещо съвсем различно от доживотната присъда на един смъртен.

Може би майка им е права, настоявайки, че бягството е единственият им шанс да се скрият и да изчезнат. Но тук беше домът им. Помисли си за приятелите си и за Мат, който беше прошепнал тайно в ухото й „Вярвам ти!“, докато я отвеждаха.

Отново погледна към майка си и сестра си.

— Може би е време да кажем истината. Когато ни попитат какво сме направили, ще им кажем. Ще призная коя съм и каква съм. Какво ще кажеш Фрея?

Сестра й кимна.

— Не виждам друг начин. И Ингрид е права. Не искам повече да живея в лъжа. Какво може да загубим?

Всичко, помисли си Ингрид. Но беше готова да поеме този риск.

[1] Зороастризъм, наричан още зороастрийство, маздеизъм и парсизъм, с религия и философия, основана на учението на пророка Зороастър (от перс. Заратустра, Заратуштра) ↑

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТА

КРАТКИЯТ И ЧУДЕСЕН ЖИВОТ НА ТАЙЛЪР АЛВАРЕЗ

Докато Форсети преговаряше с полицията за удобен ден и час, в който жените да отговорят на въпросите в управлението, Джоана реши да се възползва от възможността да посети на следващия ден Тайлър. Макар че детското крило беше украсено във весел розов и син цвят, Джоана реши, че никога не е попадала на по-мрачно място. Толкова много лъжливи обещания и надежди, когато навсякъде наоколо дебнеше смъртта, отнасяйки най-ценното в живота — децата. Не трябваше да се допуска децата да боледуват или да умират, за това трябваше да има правило, негодуваше Джоана. Не трябваше да им се разрешава да напускат този свят, докато не достигнат поне до… колко, осемнадесет? Тридесет? Шестдесет? Времето не беше от значение за онези, които го имаха в излишък, но беше твърде ценно за тези, за които беше ограничено.

Обеща си, че никога повече няма да обича друго дете. След това, което се случи с нейното момче, знаеше, че няма да преживее това да се случи и с друго. Как можа това да се случи отново? И с момичетата й — тя дори не искаше да мисли за продължаващото разследване и за предстоящия им разпит. Надяваше се, че знаят какво правят, но се опасяваше, че бяха прекалено оптимистични за възможностите си. Светът не се е променил. Беше живяла достатъчно дълго, за да го знае. Децата умираха. Или на бесилото, или в болницата.

Джоана погледна към малката сбръчкана купчина в болничното легло, омотана в кабели и системи. Стоеше в далечния край, докато родителите му стояха от двете страни на леглото, а Грациела държеше ръката му. Тайлър е бил преместен в интензивното отделение преди няколко дни. След като Фрея и Грациела го бяха довели в болницата, се възстановявал добре, но след това състоянието му отново се влошило, вследствие на усложнението от по-лоша инфекция. Лекарите нямаха обяснение. Момчето нямаше бактериална инфекция и нито едно противовирусно средство не помагаше. Състоянието му не се подобряваше, а точно обратно — влошаваше се. Освен Тайлър в отделението се намираха още няколко деца със същите симптоми. А в основното крило имаше възрастни пациенти със същата влажна и мъчителна кашлица, съпроводена със затруднено дишане. Също както при Тайлър, всички имаха признаци на алергия или грип, които след това преминаваха в усложнения на белите дробове и мозъка. Фрея посети и шефа си — Сал Маклафлин, който лежеше в стая, разположена в края на коридора. А на идване Джоана случайно се блъсна в Дан Джеродс, чиято приятелка Аманда беше включена към апарат за изкуствено дишане.

Джоана гледаше как се повдигат и падат гърдите на Тайлър и чуваше затрудненото му дишане. Влезе лекуващият лекар и тя събра смелост да го попита:

— Кажете ми истината… колко лошо е състоянието му?

Младият доктор първо погледна в краката си, след което тя чу напрегнатия му глас.

— Не можем да направим нищо повече за него, освен да му осигурим необходимите удобства. Много съжалявам.

Родителите на Тайлър се обърнаха към нея, надявайки се, че не са разбрали правилно думите му. Какво точно каза доктора? Какво имаше предвид? Джоана само успя да поклати глава и сълзите закапаха от очите й. И тогава Грациела започна да крещи. Хектор се опитваше да успокои съпругата си, когато ги наобиколиха няколко медицински сестри. Отведоха я в друга стая с обяснението, че ще й сложат инжекция с успокоително.

Джоана стоеше все още като вкаменена, опитвайки се да вникне в думите. Да му бъде удобно. Нищо повече не можем да направим. Нима това е краят? Наистина ли нищо не можеше да се направи за него? Стисна ръце в юмруци и прокле боговете, които не искаха да я чуят. Случваше се същото, както и преди. Още помнеше гласът, обрекъл сина й на вечността. Как около момчето й от земята се появи дим, обви го и го отнесе в Необятното, към неизвестното и към нищото, за да изтърпи наказанието си.

Вратата се отвори и Ингрид влезе, носейки кошница с плодове.

— От Табита и Хъдсън са. Вече са разбрали. Как е той?

— Все същото. Не, всъщност не е така. По-зле е.

— Толкова съжалявам, мамо! — Ингрид докосна рамото й утешително, докато от очите й капеха сълзи.

— Зная, скъпа! — Джоана поглади ръката на дъщеря си, сложена на рамото й и едва сдържа риданието си.

— Нищо ли не може да се направи… Имам предвид, ти нищо ли не можеш да направиш?

Джоана поклати глава, проклинайки своя дар и своята безполезна магия. Това беше най-голямата й трагедия. Можеше да върне към живот всеки, можеше да излекува всяка болест, можеше да дари здраве и щастие на човек, умиращ в съседната стая. Можеше да спаси и изведе Лайънъл Хорнинг от Царството на мъртвите. Но магията й не действаше върху хората, които обичаше. За тях тя беше напълно безполезна. Спомни си за девойката от Салем, Бриджит Бишоп, която обичаше колкото собствените си дъщери. Бриджит умря в река от собствената си кръв, докато Джоана стоеше безпомощна и не знаеше какво повече да направи, за да й помогне.

През следващите няколко дни жените от семейство Бошан решиха да направят Коледа, и то през август, в детското крило на болницата и специално в стаята на Тайлър. Докато адвокат Форсети водеше разговорите с полицията, Фрея успя да направи празненството красиво. Имаше огромна торта, обилно покрита със сметана, вкусни еклери, покрити с шоколадова глазура, сладкиши и великолепни шоколадови бисквити.

Ингрид използва заклинание, за да направи възглавницата на Тайлър мека и пухкава, а чаршафите му винаги сухи дори когато той се обливаше в пот. Джоана донесе куклите марионетки и войниците му.

Вечерта Тайлър отвори очи, видя Джоана и и се усмихна.

— Какво ти се иска, скъпи? Само кажи, радост моя, любов моя… — попита го тя, галейки го по главичката.

— Искам да полетя — отвърна той, гледайки тъжно през прозореца. — Там, навън. Също като теб.

Още същата вечер тя използва магията си, за да направи метла. Тя самата нямаше нужда от нея, но за Тайлър щеше да бъде по-лесно, ако имаше за какво да се държи.

Излетяха от болничното легло направо към звездите, а смехът на момченцето се носеше над върховете на дърветата.

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТА

РАЗПИТЪТ

Тъй като Фрея нямаше нищо прилично, което да облече за насрочената среща в полицейския участък, сега беше неин ред да рови в шкафа на Ингрид.

— Ето — доволно отбеляза сестра й. — Сега имаш вид на невинна девойка.

— Ние сме невинни — завъртя очи Фрея, след което се обърна към огледалото. Беше облякла кашмирен костюм с пола със скромна цепка, стигаща до коленете и обувки с нисък ток. — Всички ще помислят така. — Погледна към купчината картички на масата. Бяха започнали да пристигат в момента, в който из Норт Хемптън се разнесе новината, че полицията ще ги разпитва за тяхната така наречена магия.

Ингрид кимна. Много от техните приятели им бяха изпратили съобщения, че ги поддържат и обичат. Имаше мило послание от Таби и смешно от Хъдсън, дори и от Сал, който все още беше в болницата. А от Кристи имаше имейл, в който се казваше, че ако започне истински „лов на вещици“, могат да разчитат на скривалище при нея, докато „облаците не се разпръснат“. Нямаше причина за страх. Сега жителите на града бяха зад тях. За разлика от Салем, където бяха самотни и изоставени от всички. И това им даде кураж в деня на разпита. Форсети ги чакаше в колата си.

— Къде е Джоана? — попита той, когато видя, че са само двете.

— По-добре ще бъде, ако не идва с нас — отвърна Фрея. Предната вечер и тя и Ингрид бяха решили, че ще бъде най-добре да отидат в полицията сами. Според тях Джоана беше станала крайно нервна и не искаха да я огорчават допълнително. А тя и без това беше безутешна от безнадеждното състояние на Тайлър.

В полицейският участък ги съпроводиха до същата онази малка стая за разпити.

— Къде е Мат? — обърна се Ингрид към детектива, които влезе след тях вътре. — Мислех, че той ще води разпита.

— Детектив Нобъл е извън управлението по друго задание — подсмихна се следователя. — Е, ще започваме ли?

Ингрид пребледня, преди да седне. Фрея усети как стомахът й нервно се свива на топка. Детективът имаше ужасно чувство за хумор и мрачен вид. Отклони протегната за ръкостискане ръка на Форсети и избягваше да погледне момичетата в очите. В негово лице Фрея разпозна един от посетителите на бара. Както и неговата перверзна тайна — обичаше да наблюдава как жените мачкат с острите си токчета дребни животинки. Ама, че гадно!

Фрея беше първа.

— Госпожице Бошан, пред себе си имам меню от бар „Норт Ин“. Вие ли сте го съставили? — попита той, плъзгайки ламинирания лист по масата към нея.

Фрея погледна Форсети, който кимна леко. Бяха проиграли тези рутинни въпроси няколко пъти и тя беше подготвена.

— Да — отвърна тя.

„Направи признание за магията, но подчертай, че е безвредна“.

— Позволете ми да прочета малко от менюто. „Неотразим: водка, пюре от вишни, стрита на прах сърцевина от папур и сок от лайм. Не е за срамежливи. Подгответе се да изгубите задръжките си.“ Можете ли да ни кажете какво означава това?

— Това е любовен еликсир — бавно отговори Фрея.

— Да, очевидно — детективът направи гримаса. — И това е трябвало да направи пиещия го… неотразим? Как точно?

— Билките създават… поле около човека, който ги е изпил. Това усилва действието им и води до повишаване на отделяните феромони, като този на привлекателността на конкретния човек.

— С помощта на магия, така ли?

— Да, ако магията е думата, с която се означава действието, което прави невъзможното възможно. Това, което всъщност правя, е да извадя от човека неговата собствена магия и да я направя видима. Еликсирът позволява на всички да видят най-добрата му страна, което всъщност го прави привлекателен за останалите — поясни тя, използвайки внимателно думите, репетирани и одобрени от адвокат Форсети.

— Значи, коктейлът работи така?

— Да.

— А съществува ли някаква опасност, която би могла да се получи в резултат на тази… привлекателност? Например, може ли човек, изпил тази напитка, да стане толкова привлекателен, че да изгуби контрол над действията си. Или и двамата да изгубят контрол? — детективът сякаш размишляваше на глас.

Форсети се изкашля.

— Клиентката ми няма да отговаря на въпроси, свързани с нечии предположения.

— Извинете ме! Нека да перефразирам… Как точно се определя силата на самата напитка? Откъде сте сигурна, че тя няма някакви… странични отрицателни ефекти върху останалите хора? Може ли този… еликсир да застави някой да извърши… неща, които той никога преди не е правил?

Адвокатът впи недоволен поглед в детектива и се обърна към нея.

— Не си задължена да отговаряш на този въпрос, скъпа.

— Да, зная — отвърна Фрея. — Но ще отговоря. Не, не може да навреди на този, който го е изпил. Сигурна съм!

— Не можете да обясните действието му върху околните, но сте сигурна, че коктейлът не може да предизвика насилие? — раздразнено отвърна детективът.

— Еликсирът не действа така.

— А как точно действа тогава?

— Казах ви, не зная точно как. Това е просто… — и Фрея въздъхна. — … магия!

Детективът кимна, докато приключваше със записките си.

— Точно така. Благодаря ви, госпожице Бошан.

Ингрид беше следващата. Намусеният детектив я помоли да погледне към компютъра на бюрото. На монитора се виждаха две снимки. На едната — „възелчето за вярност“, което тя беше дала на Корки Хатчинсън, а на другата — примката на въжето, с което се беше обесил Тод. Възелът на въжето повтаряше съвсем точно нейното „възелче за вярност“.

— Кажете ми за вашата магия — започна детективът.

— Основно правя амулети, талисмани и леки заклинания. Голяма част от магиите, които правя, са свързани с възелчетата. Също както магията на моряците в отминалите времена — правели са я, за да ги съпътства благоприятния вятър.

— Дали ли сте този възел на съпругата на кмета? — и той посочи към първата снимка.

— Да.

— С каква цел?

— Тя подозираше съпруга си в измяна. Направих това „възелче за вярност“ и й казах да му го сложи под възглавницата. То щеше да го задържи вкъщи и настрана от изкушението. Но само ако тя също си остане вкъщи.

— Признавате ли, че възелът на въжето е абсолютно същият като този, който сте направили?

— Да, но… възелчетата не действат така — запротестира Ингрид. — Не са способни да доведат човек до самоубийство. Те ще се разплетат сами, ако се стигне до там…

— Значи искате да ми кажете, че този малък талисман, както го наричате вие, няма нищо общо със смъртта на кмета? И това, че възелът изглежда по същия начин, като този на въжето, е просто съвпадение?

— Да.

— Значи не „възелчето за вярност“ е било причината за безсънието му, не то е влияело на личността му и не то е причината за отчуждаването между съпрузите? Тогава какво е влиянието му?

— Не зная. Зная само, че възелчето задържа заедно онези двойки, които го искат. Прави нещата по-видими и засилва чувствата им.

— И няма начин нещо да се обърка?

— Ами, не съм казала това…

— Тогава какво?

— Не зная — отвърна Ингрид и се облегна на стола. — Преди никога не се е случвало. Ние правим бяла магия. А не…

— Бяла магия! — Изрече детективът презрително и захвърли бележника си на масата. — Мисля, че приключихме.

Когато излязоха от полицейския участък, Ингрид се обърна към Форсети, който в този момент бършеше челото си с носната си кърпа.

— Не мога да повярвам, че Мат не дойде и не ни помогна! Мислите ли, че постъпихме правилно, като признахме, че сме вещици? — попита тя.

Фрея въздъхна. Понякога сестра й проявяваше крайна недосетливост.

— Дори да е така, вече е много късно да променим каквото и да е.

— Мислите ли, че ще ни арестуват? — попита Ингрид уплашено. Това, че адвокатът им мълчеше, направо я ужасяваше.

— А ти как мислиш? — Отвърна на въпроса й с въпрос Фрея, безсилно свивайки рамене.

Ингрид се принуди да си признае, че може би в стратегията им имаше слабо място.

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВА

ОТРОВЕНОТО ДЪРВО

Дойде краят на август, влажен и лепкав, но арести нямаше. Джоана, Фрея и Ингрид си седяха вкъщи, всяка в своя ъгъл и сами се отдаваха на тревогата и отчаянието. Фрея не издържа и тайно се върна да помага в бара. Джоана прекарваше голяма част от времето си в болницата при Тайлър. А Ингрид продължаваше да работи в библиотеката.

Един ден, след като библиотеката затвори, в настъпилата тишина и спокойствие Ингрид се насочи към кабинета си. Чувстваше се удобно и комфортно в познатата обстановка, мислите й потекоха свободно. Седна на бюрото си и си спомни всичко, което се случи това лято в Норт Хемптън. Сребристите нишки, които тя често намираше в жените тук, необяснимата вълна от болести, мъртвите животни в обора на Лайънъл Хорнинг, експлозията, извадила сребристата неизвестна маса на повърхността на водата, същата, открита на много други места… Имаше ли някаква възможност тези беди и нещастия да бъдат свързани помежду си? Нещо липсваше. Някаква част, която пречеше на Ингрид да свърже всички тези събития.

И всичко сочеше към „Феър Хейвън“ и изчезналите копия. Сигурна беше. Джоана им обясни, че точно под „Феър Хейвън“ минава границата между двата свята, но имаше нещо друго, нещо скрито. Нещо, което някой не искаше тя да види и да намери. И тогава й проблесна като светкавица. Спомни си за снимката, която направи с телефона си още в началото на лятото. Както и това, че направи снимка не само на вратата, но и на плана на балната зала, след което ги изпрати на баща си. Включи настолната лампа на бюрото си на пълна мощност и извади телефона от чантата си. Пръстите й бързо стигнаха до търсените снимки. Да! Тук са! Изпрати ги в компютъра си и след няколко минути един от липсващите чертежи се подаде от стария принтер.

Ингрид разгледа копието. Принтерът автоматично беше наместил снимката върху пълния размер на листа. Копието бе зърнисто, защото увеличението му бе прекалено голямо, а оригиналът — твърде малък. Но все пак успя да намери „ключа“, заобиколен от декоративните винтажни плетеници от линии и тайнствени знаци. Когато проследи част от тях, погледът й се спря върху почти невидимо изображение от линии и букви, пресичащи през странен ъгъл изображението. Знаците бяха малки и много по-светли от останалата част на текста и изглеждаха много по-различни от тези, които бяха върху „ключа“.

Занесе принтерното копие на ксерокса и ги сложи върху стъклото. Увеличи максимално контраста, регулира яркостта и натисна копчето. След секунда планът се показа от другия край на машината. Ингрид се загледа в него и установи, че вторият текст е написан огледално. Озадачи се за момент, но осъзна, че това се дължи на светкавицата на новия й телефон — тя така беше осветила тънката хартия, че е извадила наяве всичко от обратната страна на чертежа. Трябваше да го запомни и да не забравя да оглежда задната страна на старите чертежи. Плановете бяха доста големи и достигаха до повече от метър на дължина и ширина. Ако някои искаше да ги разгледа, трябваше да отвие малка част от тях. А за да го види целия, най-добре щеше да бъде да го направи на бюро, широко към два метра.

Ингрид грабна чертежа и се втурна към тоалетната, решена да провери идеята си. Повдигна го срещу огледалото и направи снимка с камерата на телефона си, но с по-голяма разделителна способност. Огледалото трябваше да обърне текста така, че да стане читаем. Върна се на бюрото си и пусна за печат новата снимка.

И едва сега разбра. Текстът беше разделен на две групи. Горната беше написана на скандинавски език; език, който тя знаеше, тъй като беше дете на баща си. Втората част съдържаше същите букви, които се съдържаха около „ключа“ — език, който й беше напълно непознат. Текстовете съответстваха един на друг също като Розетският камък[1]. И понеже разбираше първият език, Ингрид реши, че няма да има проблем с разшифроването на втория.

Започна бързо да превежда. Буквите бяха избледнели или почти липсваха. Липсваха и цели думи, но тя бързо успя да хване основния смисъл. Прочете първата дума, която всъщност не беше и заглавие: „Игдрасил“.

Игдрасил.

Скочи от бюрото си и се втурна към задната част на библиотеката, където държаха книгите, които не разрешаваха да бъдат вземани за вкъщи. Там имаше една книга, която получи от баща си преди много години и която подари на библиотеката, когато започна работа тук. Книгата, в която беше написана тяхната история. Почти откъсна корицата, докато я сваляше от рафта, лежала тук необезпокоявана и дори неотваряна през последните няколко десетилетия.

Игдрасил.

В самата дума се криеше сила. Ингрид седна на земята пред рафтовете и сложи тежката книга върху коленете си. Бързо прелистваше страниците напред и назад, докато намери онова, което търсеше.

Игдрасил — Дървото на Живота, върху което се крепяха Деветте Свята на Вселената.

Имаше и рисунка на могъщо дърво, растящо не от земята, а в пространството, което имаше перфектната форма на пясъчен часовник — с кръга от клони от едната страна и корените, с формата на кръг, от другата му страна. Дървото сякаш плуваше. Гъсто преплетените клони на короната му образуваха линии, подобни на онези, които беше видяла в плана на „Феър Хейвън“. Сравни изображението в книгата с това от чертежа на неизвестния архитект. Изведнъж всичко си застана на мястото и придоби смисъл.

„Феър Хейвън“ беше част от огромното древно дърво. Именно в къщата се намираше и входът за Вселената. Започна да превежда знаците около ключовете, използвайки значението им на скандинавски. Ингрид прекара цял час, превеждайки дума след дума от непознатия език. Главата я заболя, а очите й бяха сухи и направо пареха от постоянното взиране в избледнелите символи на документа. Преведе и последния знак и се изправи. Гърбът я болеше от неудобната поза, в която остана твърде дълго, но в крайна сметка откри онова, което смяташе, че е от изключително важно значение.

Отново прочете текста, който преведе. Спомни си за тайното пътуване до „Феър Хейвън“ и откриването на скритата врата. Тогава си мислеше, че къщата е направена така, че да скрие някакъв таен вход. Но след като разчете символите, разбра, че всъщност къщата не е вход към дървото, а е построена, с цел да защитава входа към него. „Феър Хейвън“ служеше по-скоро като бариера, а не като вход.

Ингрид въздъхна. Всичко се изясни. Разбра кой е виновникът за всички проблеми, стоварили се върху жителите на Норт Хемптън — сребристата тъмнина, подземната експлозия, безплодието при жените, мъртвите животни, токсините във въздуха и във водата. Всички тези неща водеха в една посока — към мъжа, който още в самото начало сам й донесе чертежите.

Килиан Гарднър. Той беше безсмъртният пазител. На него беше поверена историческата роля да защитава „Феър Хейвън“ и входа към Дървото на живота. Но защо, вместо да защитава дървото, той го подлагаше на опасност? Беше се завърнал във „Феър Хейвън“, след като бе обиколил света. Беше работил по бреговете на Австралия, както и на един от товарните кораби в Аляска — все места, от които беше съобщено за открита сребриста маса. Ингрид не знаеше дали той е работил и в Рейкявик, но можеше да се обзаложи, че е така. Килиан пътуваше по света, за да разпространява токсина.

След като дочете текста, откри, че не може да диша.

Часът на Рагнарок приближаваше и тогава земята ще е потопена в отровни води. Така ще започне Времето на вълка, когато брат се изправи срещу брата и светът няма да съществува. И докато отровата на Деветте свята не се разсее, живите няма да могат да намерят пътя към Игдрасил.

[1] Розетският камък представлява плосък черен къс базалт. Открит през 1799 г. при разкопки край Нил. На него са издялани три еднакви по смисъл текста: два на древноегипетски език — с древноегипетски йероглифи и с демонично писмо, и един на старогръцки език. Съпоставянето на трите текста довежда до разшифроване на египетските йероглифи. ↑

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРА

GOTTERDAMMERUNG[1]

Преди много хиляди години, когато Земята била все още съвсем млада, Асгард и Мидгард били съединени с моста Бофрир. Той бил направен от кости на дракони, дошли във Вселената много преди боговете. Но в един ужасен ден мостът бил разрушен завинаги. Причината за това разрушаване станала изненада за всички. Виновни се оказали Фрир от Ванир и неговият голям приятел Локи от Аесир — двама от дръзките млади богове, чиито детски шеги довели до тежки последици. Мостът бил източник на божествена сила и затова Локи и Фрир били обвинени в опит да завземат властта.

Като наказание за престъпленията си, Локи бил замразен в дълбините на Вселената за пет хиляди години, докато Фрир бил изпратен в Необятното за неопределен период от време, тъй като неговото участие било сметнато за много по-тежко. Именно той с помощта на своя тризъбец изпратил моста в бездната.

Когато мостът бил разрушен, Царствата на боговете се оказали разделени. Ванир — боговете и богините на земята останали хванати в капан в Мидгард, докато в Асгард, от боговете на небето и светлината, останали само Один и съпругата му Фриг, както и двамата им сина, изгубени за хиляди години. Техните синове — Балдер и Локи. Бранфорд и Килиан Гарднър.

Килиан Гарднър. Локи. Килиан. Локи.

Нейният любовник. Фрея знаеше какво точно трябва да направи, след като Ингрид й разказа за разрушаването на Игдрасил. Токсинът се оказа сока от отровеното дърво. И съществуваше само един човек в цялата Вселена, който щеше да намери за забавно да унищожи основите на света, като с това доведе до Рагнарок. Краят на времето. Гибелта на боговете. Фрея осъзна, че пясъчните гиганти не са нищо друго освен Снежните великани на Локи, неговата стража. Бяха се върнали и обикаляха около къщата, за да охраняват своя господар. Втурна се към „Феър Хейвън“ толкова бързо, колкото можеше и установи, че Килиан е на обичайното си място — на любимата му яхта.

Качи се на борда, изправи се срещу него и лице в лице му заяви:

— Зная кой си ти и какво си направил! — Осъзнаването на нещата бавно достигаше до нея. Щеше да отрича, нямаше да си позволи да го признае дори пред себе си, дори и насаме, но нямаше начин да го игнорира.

Килиан нежно я хвана за ръка.

— Толкова се радвам. Толкова дълго чаках… пет хиляди години само споменът за твоята целувка ме крепеше… — притегли я към себе си и я целуна по челото. — Толкова ми липсваше. Много повече, отколкото можеш да си представиш.

Дори изгаряща от ненавист, тя му позволи да я целуне и да я отведе долу в каютата. Трябваше да го задържи, докато Ингрид успееше да измисли как да поправи стореното от него. На всяка цена трябваше да го задържи и да остане с него тук, долу. Имаше същата настоятелност в целувките му, както през онази нощ в гората и същата страст.

И тогава Фрея забеляза, че не са сами.

— Мащехата ми каза, че ще те намеря тук, но аз не й повярвах — Бран Гарднър стоеше на вратата на каютата с пистолет в ръка. В кафявите му очи светеше дълбоко отчаяние. — И така, значи получи онова, което искаше, така ли е, братко?

Фрея съвсем забрави, че поиска да се срещнат преди час в бар „Норт Ин“. И естествено, когато тя не се появила, той е тръгнал да я търси. А това трябваше да бъде тяхната голяма и радостна среща.

Бран Гарднър. Балдер. Богът на радостта, мира, красотата и светлината, олицетворение на всичко хубаво и истинско, съществуващо на света. Най-добрият от всички. Нейната добра и нежна половинка. Създадени, за да бъдат заедно. Майка му, богиня Фриг, издаде декрет — нищо земно да не може да го нарани. Но беше забравила да го защити от най-опасното нещо — от имела. От нейните целувки и от любовта й.

Преди много години в Асгард, богиня Фрея имаше двама поклонника — двама братя красавци, съперници за ръката й. За свой спътник в живота си избра Балдер. Локи, изпълнен с гняв и ревност се закле да отмъсти. В навечерието на сватбата им пуснатата от него отровна стрела намери точно целта си — прониза сърцето на Балдер и го изпрати в Царството на мъртвите.

Фрея обезумя от мъка. Единствено сестра й Ерда (Ингрид), която можеше да вижда в бъдещето й даде надежда. Успокои я, че е видяла в линията на живота й как един ден, в друг свят, в друго време и място, Фрея и Балдер отново ще бъдат заедно.

Хиляди години по-късно тя срещна Бран Гарднър. Разбра, че точно той е мъжът, когото е чакала. Нейният скъп Балдер. Бяха се намерили само за да бъдат разделени отново от Локи. Този път тя сама беше пуснала змията в леглото си.

Фрея се изправи и се опита да заговори, но Бран поклати глава.

— Недей — обърна се той към нея. — Дори не мога да те гледам!

— Бран, остави пистолета, всичко свърши — дрезгаво проговори Килиан. Бавно се отдръпна от леглото и се хвърли към него. Мъжете се вкопчиха един в друг. На Фрея й се стори, че Килиан стана някак си по-едър и по-силен, отколкото беше преди малко, и надвисна над брат си с неочаквана сила.

Бран трепна и оръжието се отклони. Килиан се възползва от това и се опита да го избие. Не можа. Оръжието отново се обърна към него и той едва успя да обвие пръсти около дръжката му и да го отклони. Чу се изстрел — звукът беше оглушителен, наподобяващ небесен гръм, а не обикновено оръжие. Фрея извика. Куршумът прелетя над рамото на Килиан, засягайки кожата на врата му. Кръвта бързо започна да се стича от раната и ручейчетата потекоха надолу.

Фрея чу ново прещракване, сякаш се счупи кост. Мъжете все още се бореха за оръжието, като всеки от тях се опитваше да го насочи към другия, докато пръстите им се мъчеха да натиснат спусъка. Чу, как падайки, Килиан изпъшка от болка, след което светкавично ритна с крака към Бран, събори го на земята и отново се хвърли към него. Чуха се още два изстрела. Те пробиха завесите и пръснаха стъклото на единия илюминатор. Фрея не можеше да каже чий беше пръстът, натиснал спусъка, защото мъжете отново се завъртяха. Само след секунда лявата ръка на Бран пусна оръжието и нанесе на Килиан страхотно кроше в челюстта, последвано от още два бързи удара в лицето му. Разнесоха се още два изстрела и ситни частици боя и прах се посипаха от тавана.

Кой беше успял да стреля с оръжието, питаше се Фрея. И кой побеждаваше? Приближи се към борещите се. Знаеше, че в пълнителя трябва да има шест куршума. Досега бяха изстреляни само пет. Ръцете й се опитаха да хванат оръжието, но беше твърде късно. Разнесе се още един изстрел. Последният. Но този път не се разхвърчаха стъкла и не се посипа мазилка. Куршумът бе улучил единият от двамата.

С неистова сила Фрея успя да изтръгне Килиан от Бран, който лежеше неподвижно на земята. Килиан успя да се отдалечи, след което падна на земята, целият облян в кръв. Тя бликаше през дупката в дънките му и мокреше пода. Без да се замисля, Фрея притисна ръка към нея, опитвайки се да спре кръвотечението.

Килиан простена, докато цветът бавно се оттегляше от лицето му. Все пак ще живееш, помисли тя презрително. Стана, обърна се към Бран и с ужас установи, че той е… изчезнал!

В стаята нямаше друг освен нея и Килиан.

[1] Gotterdammerung — „Залезът на боговете“ — последната от цикъла опери на Рихард Вагнер „Пръстенът на нибелунга“. ↑

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТА

ПРОКЛЯТИЕТО НА ФРЕЯ И БАЛДЕР

— Локи! Какво направи! Къде изчезна той? — изкрещя тя. Къде изчезна любимият й? Нима я изостави завинаги?

Килиан премигна, отвори очи и погледна към Фрея.

— Локи? Избяга ли? Трябва да го хванеш… последвай го… — закашля се той. — Преди той да…

— Прекрати с това! Спри! Спри да лъжеш! Какво означава, че Локи е избягал? — попита Фрея, чувствайки се така, сякаш полудява. А точно сега нещата трябваше да са застанали по местата си.

Килиан поклати глава. Изглеждаше толкова, толкова наранен, че на Фрея изведнъж й просветна. Всичко, което изглеждаше неясно, заплетено и обгърнато от мъгла, сега започваше да се изчиства и да придобива ясни очертания и контури. Когато спомена името му, се почувства така, сякаш се събуждаше от най-дълбокия си сън.

— Балдер, ти ли си това?

— Да. Разбира се, че съм аз. — Върху лицето на Килиан, уморено и изцапано с кръв, разцъфна красива усмивка. Усмивката на момчето, спечелило сърцето й в Асгард. Усмивката на нейния любим. За миг го видя такъв, какъвто беше, когато го видя за пръв път — красив младеж, свирейки на своята лира в края на гората. С тези прекрасни и нежни синьо-зелени очи, изпълнени със смях, веселие и светлина.

И точно в момента Фрея осъзна, че тя всъщност го е разпознала със сърцето си още в самото начало, още на годежното парти. Това показваше и защо тръгна към него още на минутата, в която го видя. И защо любовта й към Бран беше толкова противоречива и объркваща, обременена от вина и тъга. Сега разбра и защо самата тя беше толкова объркана онази вечер.

Бран Гарднър беше Локи. Богът на бедите и хаоса. Лъжец. Двуличник. Хитрец. Мошеник, Крадец. Локи я беше оплел в паяжина от лъжи още от самото начало. С измама я накара да се влюби в него, оплитайки сърцето й в паяжина от заклинания. Запозна се с него, когато се скъса тънката презрамка на роклята й. Сега разбираше, че това е било негово дело, даващо му възможност да се докосне до нея. Вечерите в бара, общо седем, в които той не откъсваше очи от нея… Всичко това беше, за да я накара тя самата да направи първата съдбовна крачка към него и да довърши заклинанието.

— Нямам думи… — въздъхна Фрея и наведе виновно глава.

— Не съм чакал пет хиляди години, за да получа извинение — меко отвърна Килиан.

— Не съм достойна за теб!

— Ти явно не разбираш. Ние сме създадени, за да си принадлежим. Завинаги — поясни Килиан. — Не можех да кажа нищо. Не можех да обясня — бях свързан с пророчеството, докато ти не ме разпозна и не видя кой съм аз в действителност. Можех само да се надявам. Макар че се опитах да ви предупредя по някакъв начин за опасността.

— Мъртвите птици на брега, които Джоана намери в началото на лятото. Ти ли го направи?

Килиан просто кимна.

— Как разбра, че съм тук? Как ме намери?

— Всъщност Бран ме откри. Изпрати ми покана за годежа. Мисля, че той не успя да превъзмогне себе си. Искаше да видя с очите си, че той всъщност ме е победил, като те е открил пръв. Така трябваше да разбера, че той има това, което аз исках повече от всичко. Освен това винаги ме е обвинявал, че беше заключен в Хелхайм.

Фрея си даде сметка, че всъщност планът на Бран е щял да проработи, ако той не беше толкова уверен в победата си. Но неговата гордост се превърна в неговото унищожение. Изкуши съдбата, когато покани Килиан да стане свидетел на победата му. Заклинанието, направено върху нея от Бран, започна да изчезва, когато видя Килиан. Дори в съня си тя за малко не се омъжи за него там, в гората до езерото. Знаела е кой е той, някаква нейна част го беше разпознала.

— Когато пристигнах, той ми каза, че наказанието му е приключило и че е освободен от Хелда. Но аз започнах да се съмнявам. Отвори вратата на гардероба, на пода има чанта. Отвори я!

Фрея изпълни това, което й каза Килиан. В чантата намери пакет от кафява хартия, в която имаше вълнена шапка, покрита със засъхнала кръв.

— Това е шапката на Бил Татчър — прошепна тя.

— Намерих я в мазето, когато пристигнах, и понеже не знаех чия е, я скрих, докато открия на кого принадлежи и как е попаднала тук.

— Значи той е убил Бил. Маура и Бил винаги се разхождаха по дюните, точно срещу „Феър Хейвън“.

Килиан просто кимна.

— Бран пристигна на острова през януари в навечерието преди пълнолунието. Явно се е притеснил, че при пристигането му са го видели в истинския му образ и затова ги е нападнал.

Едва сега разбра, защо досега не беше видяла кой е убил Бил — магията на Локи пречеше да се види кой е извършителят.

— И е приел образа на майка ми — Фрея му разказа какво се е случило. — Как Маура Татчър се е събудила от комата и е посочила Джоана за убийца на съпруга си.

— Останах не само защото се опитвах да разбера какво планира, а и защото не можех да стоя далеч от теб. Подозирах, че лъже и че не е бил освободен. Смятам, че е избягал от затвора си и така е пуснал мрака в този свят. Все още не мога да разбера как го е направил. Трябва да притежава някакво мощно оръжие или друго средство, което му е дало възможност да пътува между световете.

— Пръстенът. Той носи пръстен! — възкликна Фрея. „На баща ми е, каза й Бран. Безценен е за мен, това е всичко, което ми е останало от него.“ — Пръстенът на Один. Направен е от кости на дракон и може да преведе приносителя си през всеки един от Деветте свята — обясни тя на Килиан.

— Това обяснява как е избягал. Мислех, че това има нещо общо с мястото, където живее — „Феър Хейвън“, и затова дадох плановете на Ингрид. Мислех, че тя може да го разгадае.

— Направи го. Тя знае, че „Феър Хейвън“ крие входа за Игдрасил.

— Значи това е тайната му — произнесе Килиан. — Използва пътеката, която свързва Дървото на живота и „Феър Хейвън“. Той познава легендата за пазителя и я използва, знаейки, че къщата ще го приеме, като всеки един от нас.

— Аз казах на Бран, че ти си дал чертежите на Ингрид и… че тя е открила в тях нещо, което скоро ще разгадае. Явно той ги е откраднал от библиотеката, след което я е нападнал в съня й, използвайки твоята външност. О, Килиан! Толкова съм…

— Спри! Той винаги е играл нечестно. Това е неговият начин. Той е знаел какво прави, когато е нарушил целостта на дървото и е пуснал отровният сок в Мидгард.

— Значи сме загубени — прошепна Фрея. Щастието, което изпита, откривайки истинската си любов, беше помрачено от мисълта за тъмнината, която Локи бе пуснал в този свят.

Ингрид застана на вратата.

— Съжалявам, че ви прекъсвам. Фрея…

— Какво става? — сестра й изглеждаше неспокойна и нервна.

— Тайлър. Преди няколко минути той почина.

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

ЛАБИРИНТЪТ

— Трябва да побързаме, не разполагаме с много време — заяви Килиан. — Това е отрова и тя става по-силна. А децата са най-уязвимите. Ще има и други жертви и още повече смъртни случаи, ако не спрем това.

— Ингрид… Килиан е…

— Зная — отвърна бързо сестра й с отсечено кимване. — Разбрах го. Помниш ли, какво ти казах за Рагнарок? Че първи ще умрат океаните? И как така отровното вещество, появило се в Норт Хемптън, е подобно на онова, открито около Сидней, Гренландия и Рейкявик? Открили са и такова петно около Виетнам. Бран явно старателно ги е разнасял по света от януари, когато е пристигнал тук, във „Феър Хейвън“. — Започна да обяснява как отначало се е опитала да си обясни разпространението на токсина с пътуванията на Килиан по света. И как не й се е отдало да открие търговският кораб на Аляска, където той уж бил работил. Не успяла да го проследи и в Сидней, където е трябвало да работи като инструктор по подводно гмуркане. А след това открила, че Гарднър-младши изобщо не е пътувал до нито едно от тези места, попаднали под влиянието на токсина. Ингрид бързо разбрала, че човекът, който разказвал за пътуванията на Килиан по света, го е направил нарочно. А този човек беше Бран.

Така Ингрид започнала да проследява пътуванията на Бран и веднага разбрала, че е заподозряла грешния брат. Проверила и съпоставила местата на появата на токсина в океаните с маршрута на Бран, официално изнесен на страницата на сайта на „Фондация Гарднър“. Датите и местата съвпадали абсолютно точно. Под прикритието на благотворителността Бран пътувал по света и разнасял отровата. А взривът в началото е означавал, че Дървото на живота започва да се руши отвътре. След като подозренията й се потвърдили, Ингрид продължила да изучава програмата на Фондация Гарднър. Открила, че целият шум в пресата около нея е безсмислен. От организацията всъщност нямало никаква полза. Голяма част от неговата работа се изразявала в безкрайни бюрократични срещи. Фондът едва ли някога е отделял дори и най-малката сума за благотворителни цели. Затова пък бил идеален параван, служещ за измама и скриващ състоянието на семейство Гарднър.

Ингрид разказа всичко това на Фрея и Килиан, ядосвайки се, че не е разбрала по-рано, че Бран всъщност е Локи. Подобно на сестра си и майка си, тя също се беше заблудила. Поради наложената от Съвета забрана и трите бяха малко „ръждясали“ — ослепени и съвсем изгубени без магията си. Затова и не разбраха, че е използвана друга, по-силна магия. Изчерви се, спомняйки си за онзи страстен сън с Килиан. Разбира се, това беше поредната уловка на Локи, за да я накара да се усъмни в малкия му брат, за да може да прикрие следите си.

— Зная къде е отишъл — заяви Ингрид. — Преминал е през тайната врата във „Феър Хейвън“. В балната зала. Трябва да побързаме.

— Отивай — съгласи се и Килиан. — У него е пръстенът на Один, може да е навсякъде във Вселената.

— Не мога да те оставя тук — възрази Фрея.

— Ранен съм, но мога да спра кървенето. Не се тревожи за мен. Само ще ви преча, като ви бавя.

Фрея целуна Килиан още веднъж и след това се присъедини към сестра си.

— Да тръгваме! Време е да приключим с това.

Ингрид първа влезе в балната зала. Направи заклинание, което разби мазилката, под която се показа тайната врата.

— Но как ще я отворим? — попита Фрея.

— Просто гледай! — Ингрид беше прочела за това „как“ в книгата на баща си. Езикът, който не успя да разчете, беше езикът на драконите и гигантите, появили се още преди боговете. Притисна длани към гърлото си и прошепна няколко думи.

Вратата се отвори със скърцане и зад нея се показа пълния мрак. Ингрид хвана ръката на Фрея и двете пристъпиха заедно напред. Очите им постепенно привикваха към тъмнината. Видяха бледосиньото сияние, което проникваше сред гъстите храсти, които ги заобикаляха отвред. Във въздуха се усещаше аромат на влажна земя и гора. Видяха и пътека, водеща навътре в гъсталака.

Но преди да успеят да направят първите крачки, на пътя им се изпречи Лайънъл Хорнинг — целият гниещ и покрит с кръв. Половината от лицето му липсваше, а единственото му око беше вперено в тях.

— Спрете! — дрезгаво извика той и вдигна ръка, от която липсваха два пръста. — Не можете да влизате тук!

Техният приятел се беше превърнал в куче пазач — пречка, която трябваше да ги забави.

— О, Лайънъл… — въздъхна Ингрид. — Отровата… Трябва да е била в кръвта му, когато е паднал от лодката в океана. Погълнал я е с водата, докато е потъвал. Затова Джоана не успя да го върне обратно в света на живите.

— Значи съм сбъркала. Той не се е превърнал в демон.

— Не, определено се е превърнал в зомби — продължи Ингрид. — Помниш ли реката под тяхната ферма? Тя се влива в океана. Отровата трябва да е навсякъде около къщата. Той я е вдишвал. Погълнал е отровната вода, а след това е живял в отровеното пространство около фермата. Нищо чудно, че се е превърнал в това. Много съжалявам Лайънъл, но съм принудена да направя това… — И Ингрид повдигна вълшебната си пръчица. От края й се появи бяло въже, което ставаше все по-дълго и по-дълго и се оплиташе около Лайънъл като усмирителна риза. — Надявам се, това да го задържи. Не можем да го върнем обратно. Тялото му е твърде изгнило. Но ако спрем Локи, душата на Лайънъл ще се възстанови и той ще може да се отправи в Царството на Хелда.

Тогава чуха вик от другата страна на пътеката, водеща сред храстите.

— Това е Тайлър. Ингрид, ти иди да го вземеш. Имаме двадесет и четири часа, преди Смъртта да заяви вечните си права върху него.

— Ами ти? — попита Ингрид, приготвила се да тича в посоката, от която се разнесоха виковете на момчето.

— Аз ще се заема с Локи — отвърна Фрея и тъмнината бързо я погълна.

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТА

КРАЛИЦА ФРЕЯ

Фрея прекара ръка по плетеницата от стъбла, мислейки ги за лози. Но тъмнината бавно се разпръскваше и тогава видя, че греши. Стоеше в началото на лабиринт, изграден от преплетените корени на дървото, което беше огромно. Хоризонтът изцяло се закриваше от короната му. Масивната коренова система се простираше във всички направления. Над главата й се простираше небето, изпълнено със звезди. Малките сини светлинки дори не потрепваха, а цветът им беше силен и постоянен.

Фрея се загледа в непознатите звезди. Сигурна беше, че вече не е нито в Мидгард, нито в някой от Деветте свята. Беше някъде другаде, някъде в самата Вселена.

Намери тъмната ивица, пресичаща небето, подобна на Млечния път. Това беше стволът на Дървото на живота. Тръгна към центъра му и клоните се отвориха и я пропуснаха напред. Стигна до място без изход, което я принуди да си пробива път от другаде. Корените бяха толкова гъсти, а повърхността им толкова груба, че ръцете на Фрея бяха покрити с мръсотия и драскотини, но тя упорито продължаваше да си проправя път напред.

В далечината дочу слаб глас, произнасящ заклинание и тогава корените пред нея се отместиха. Фрея, освободила се от задушаващата прегръдка на дървото, се втурна напред в тъмнината. Беше разпознала гласът на Бран, носещ се напред в тунела.

— Фрея, любов моя, ти все пак дойде при мен! — Бран изскочи от мрака. Очите му злобно светеха. Фрея осъзна, че сиянието от доброта, което постоянно го съпътстваше, не беше нищо повече от заблуждаваща магия. Просто още една част от неговите лъжи и заблуди. Нервността и неловкостта му на моменти се дължаха единствено на трудността му да поддържа заклинанията си.

— Не точно — отвърна тя, повдигайки вълшебната си пръчица, сияеща в мрака.

— Магията ти няма да окаже нужното въздействие върху мен. Не я хаби — присмя й се той. С всеки поглед към него Фрея разбираше нещо ново. Госпожа Гробадан в действителност беше великанката Ангробод, вечната любовница на Локи. Нищо чудно, че Фрея не й харесваше.

— Не точно. Мисля, че теб те е нямало толкова дълго време, че просто си забравил коя съм аз — отвърна Фрея и гордо се изправи. Съгласявайки се да бъде неин любовник, тя ставаше притежателка на пълната си власт над него. Това беше нейната сила над мъжете, това, за което е била родена още от самото начало. — Дай ми пръстена, Бран — каза тя тихо. — Не можеш да ми откажеш.

Тогава той прие истинския си облик на Локи. Чертите на лицето му се удължиха и заприличаха на гротескни. Придвижи се към тъмната част на тунела, за да остане в сянка и заяви:

— Можеш да вземеш пръстена, но няма смисъл. Няма да можеш да живееш с твоя скъпоценен Балдер в свят, който е отровен. Остави ми пръстена и аз ще се опитам да спра изтичането на отровата — погледна към Фрея, но тя остана непоколебима в искането си.

— Дай ми пръстена! — това вече беше заповед на богиня.

Бран не можеше да се съпротивлява. Фрея почувства, че я докосва топъл, зловонен въздух, докато Бран поставяше пръстена на Один върху дланта й. Вгледа се в него и видя, че не е изработен от злато. Матовата повърхност показваше, че е бил направен от парче кост, взето от моста. Знакът за мощ и сила, който Один изгуби в последната битка на Асгард. Пръстенът не принадлежеше нито на този свят, нито на който и да е друг. Затвори пръсти около него и стисна — от ръката й започнаха да падат малки парченца. Пръстенът беше толкова мек, че сякаш и най-лекото докосване можеше да го превърне в прах.

— Не го унищожавай, а по-добре ми го върни. Ще ти дам това, което желаеш най-много — прошепна Локи. — Ако тези, които ме наказаха, ме открият тук, няма да бъда върнат обратно. Ще ме унищожат, просто ще ме заличат и аз повече няма да съществувам. Нима у теб не са останали никакви чувства към мен?

Всяка негова дума е лъжа, мислеше си Фрея. Той няма да направи нищо, за да помогне. Погледна го още веднъж, но не намери нищо у него от предишния Бран, когото познаваше. Продължи да стиска пръстена, превръщайки го в прах.

— Няма да бъда толкова глупава и да ти повярвам, Локи.

— Идиотка! — извика той и се хвърли в краката й в опит да хване частиците, сипещи се от пръстите на Фрея, но те бяха премесени с пръст. Бавно се изправи и я изгледа в упор. — Тогава ще се наложи да прекараш останалата част от живота си в онзи умиращ свят.

— Не, Локи. Няма да се наложи! Ще си тръгнеш оттук така, както си дошъл от Мидгард — през тунела който си направил в кората на дървото. И щом си тръгнеш, той ще се затвори след теб. Дървото отново ще бъде цяло! — Всъщност това беше идея на Ингрид и тя много се надяваше сестра й да е била права. В момента, в който Бран премине през Игдрасил, раната щеше да се затвори, а отровата — да изчезне.

Локи се колебаеше.

— Това е единствения път, по който можеш да си тръгнеш оттук, след като пръстенът вече го няма — настоя Фрея. — Без пръстена ти остава само това. И има само едно място, в което можеш да отидеш. Дори не искам да си мисля, какво може да ти се случи, когато Балдер успее да те открие. — Богът на яростта и светлината щеше да бъде страшен противник сега, когато се е възвърнала цялата му сила и повече не е свързан с древни проклятия.

Локи мълчеше. Стоеше неподвижно, докато премисляше нещата, след което се усмихна.

— Скъпа Фрея, ти си същата като мен, дори повече отколкото си мислиш — след което рязко се обърна и погледна ствола на дървото. Изрече думи на непознат език, който тя не беше чувала.

Звездите избледняха, а пътеките, водещи през гъсталака, започнаха да се извиват и да се местят в мрака. Върху повърхността на ствола се разкри тъмната и неравна рана, от която избликна силна енергия, подобно на ураганен вихър. Локи постави длани върху наранената кора и за момент се забави, сякаш искаше да се обърне и да се сбогува с нея, но не го направи. Вместо това прехапа устни и се хвърли в бездната. Тъмната енергия все още се изливаше от раната и се засилваше, подхранена от силата на тъмния бог, който току-що влезе в нея.

Фрея беше хвърлена на земята, която се раздвижи. Небето почерня и мракът бавно обгърна всичко наоколо.

— Локи! — извика тя. Не получи отговор. Затвори очи и се опита да издържи на напора на енергията, която я обгръщаше яростно и се разпространяваше във всички посоки. Накрая всичко стихна. Когато отвори очи, видя, че върху Дървото на живота няма и следа от рана. То отново беше станало цяло.

Изправи се, изтръска коленете си и извика:

— Ингрид! Добре ли сте с Тайлър?

— Да, всичко е наред.

Фрея се хвърли в посоката, от която се чуваха гласовете им.

— Настигнах го на пътеката — Ингрид все още беше задъхана. — Не беше преминал през първата порта. Да побързаме! Почти е светло. Помниш за Договора с мъртвите, нали?

— Ами Лайънъл — попита Фрея.

— Не го видях. Но ако Локи се е махнал оттук, Лайънъл сигурно е на път към царството на Хелда, както искаше. Душата му ще бъде пречистена.

— Сега вече отиваме ли си вкъщи? — попита Тайлър.

— Да, хвани ме за ръка и да вървим.

Малкото момченце изглеждаше уплашено и тогава Фрея си спомни, че детето не обичаше да го докосват. След кратко колебание Тайлър хвана ръката на Фрея, а другата подаде на Ингрид.

Така вървяха през цялото време, с детето между тях, докато не се прибраха в къщата.

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТА

РЕШЕНИЕТО НА СЪВЕТА

Джоана ги видя в момента, в който излязоха от главния вход на „Феър Хейвън“. Затича се към тях и сграбчи Тайлър в прегръдките си.

— Успели сте! — Джоана едва успя да проговори от вълнение. След години, прекарани в тих и спокоен живот, беше забравила колко силни са в действителност дъщерите й когато са заедно, колко яростни и колко прекрасни са. — Направили сте го!

— Да — отвърна Фрея, вървейки към Килиан и го хвана за ръката. Върху крака му все още стоеше турникета, който тя беше направила бързешком. — Но не се знае къде ще се появи Локи следващия път.

— Всичко е наред. Той дълго време няма да бъде свободен — в разговора се намеси мъжки глас.

Ингрид се огледа невярващо:

— Татко?

Мъжът излезе от сянката. Беше висок и красив, с побеляла коса и уморено лице. Брадата му, леко разрошена, не разваляше външния му вид. Облеклото му се състоеше от износена вълнена жилетка и сив панталон — типичното университетско облекло. Фрея остана на място, обгърнала се с ръце, но щом Ингрид се втурна към него, тя стори същото.

— Момичетата ми — беше всичко, което Норман Бошан успя да каже, когато ги прегърна.

Джоана се обърна и скришом избърса сълзите си.

— Скади, плачеш ли — подразни я Норман.

— О, Нордж, престани — въздъхна тя.

Богът на моретата и океаните освободи от прегръдката дъщерите си и ги погледна сериозно.

— Майка ви ми каза, че сте тръгнали след Локи сами. Много бях притеснен, но вие двете заедно постигнахте повече, отколкото се надявах. Мидгард отново е цял.

— Къде беше, татко? Наистина ли си говорил с членовете на Белия Съвет?

— Да, поисках среща с оракула и говорих със самия Один. След като разгадах шифъра върху плановете, които ми изпрати Ерда, разбрах, че входът към корените на дървото е тайната врата във „Феър Хейвън“. И когато видях съобщенията за токсина на Рагнарок във водите около света, си помислих, че това трябва да означава само едно — Локи е избягал от наложеното му наказание и някак си е успял да се промъкне в нашия свят само с една цел — да си отмъсти.

— Великите умове мислят еднакво — заключи Фрея, подбутвайки Ингрид.

Норман въздъхна и продължи.

— Нося и други новини. Съветът е наясно с вашите многократни нарушения на Забраната, наложени върху семейството ни след процеса в Салем.

— О, страхотно!

— И какво смятат да правят сега с нас? — попита Ингрид със страх.

— На пръв поглед всичко е много просто — продължи Норман. — За да продължим да живеем в този свят, трябва да продължим да се придържаме към правилата и законите тук и да ги спазваме, както сме го правили винаги до сега. Ако към вас не бъдат повдигнати обвинения, Забраната ще бъде премахната и вие отново ще можете да практикувате магията си. Но не трябва да прекалявате и да привличате излишно внимание върху способностите си. Това се отнася за всички от нашия вид, останали в този свят след разрушаването на Бофрир.

Фрея, Ингрид и Джоана размениха щастливи усмивки. Ще могат отново да се занимават с магия! Но преди да започнат да ликуват, Норман продължи.

— Но ако бъдете арестувани, изправени пред съда и вината ви бъде доказана според действащите тук закони, то тогава ще бъдете изпратени в Царството на мъртвите за десет хиляди години, за да служите на Хелда.

— Така че, ако нищо от това не се случи, значи ще сме свободни? И отново ще можем да бъдем вещици? — с усмивка попита Фрея. Мислеше за всичко онова, което им беше отказано в продължение на хиляди години. Трябваше да извади метлата си, оставена да събира прах и да си намери чудесен котел, в който да вари отварите, които нямаше търпение да създаде.

— Да — потвърди баща й.

Ингрид поклати глава, обзета от съмнения.

— Значи, ако съдът повдигне обвинение срещу нас, ще ни превърнат в роби на Хелда, така ли?

— Точно така!

— А какво да кажем за Локи? Който все още е някъде там!

— Валкириите ще го намерят.

Фрея си спомни за жената, посетила бара в търсене на Килиан след празничния уикенд и за другата, която видя да разговаря с Бран онази вечер в Ню Йорк. Всъщност и двете бяха валкирии. Помнеше колко нервен беше Бран и колко държеше тя да прекара нощта с него. Почувства се облекчена, когато разбра, че Локи е успял да заблуди не само нея, а и свирепите девици воини.

Килиан стисна ръката й, но в този момент тя не можеше да си мисли нито за него, нито за любовта му. Защото още нищо не беше решено. Тяхната съдба, отново е в ръцете на простосмъртните.

ГЛАВА ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМА

ЗАКОН И РЕД

Ежегодното мероприятие за събиране на дарения за библиотеката се състоя в градината зад главната сграда, откъдето се разкриваше прекрасна гледка към океана. Точно същата гледка, която едва не стана причина за събарянето й. За радост, тази заплаха беше окончателно премахната. Новият кмет на Норт Хемптън повече се интересуваше да запази архитектурните забележителности на града, вместо да ги замени с нови. А Блейк Аланд предпочете да издига сградите си в покрайнините на града.

Ингрид бродеше сред гостите безкрайно доволна и щастлива. Изложбата беше призната за първата по рода си и получи много похвали от историци, архитекти и изкуствоведи. Всяка една от сградите на Норт Хемптън, имаща архитектурна стойност, заедно с чертежите си, беше красиво оформена и закачена в рамка на стената. Фрея успя да я уговори да облече ярка лятна рокля с дълбоко деколте и да остави косата си свободна. Чувстваше се лека и безразсъдна без обикновения си строг кок и удивена от факта, колко е дълга косата й.

Помаха на сестра си, забелязвайки я в далечния ъгъл на стаята. Устните на Фрея сякаш бяха залепнали към тези на Килиан. Планираха да се оженят в началото на следващото лято и единственото, което правеха, беше непрестанно да се целуват. Да, определено трябваше да си вземат стая, помисли си Ингрид, докато ги наблюдаваше. Все пак това е библиотека, а не хотел.

Родителите й стояха вежливо един до друг с чаши за пунш в ръка и водеха светски разговор. Ингрид се зачуди колко трябва да остарее, за да спре да иска двамата отново да се съберат заедно.

Приятелите й също бяха тук. Хъдсън се движеше между гостите, предлагайки шампанско, а Табита с лъчезарна усмивка управляваше масата с десертите.

— Ингрид? — дочу тя въпросителния тон на Мат Нобъл. Изглеждаше красив и свеж в костюма си в цвят каки и много по-елегантен, отколкото беше свикнала да го вижда във всекидневните му леко омачкани дрехи. — Честно казано, направо не можах да те позная!

Намери за странно това, че не се изчерви, когато му подаде ръка.

— Толкова се радвам да те видя, Мат.

— Аз също.

— Исках само да ти кажа…

— Не казвай нищо — прекъсна я той. — Не искам да ми благодариш всеки път, когато ме видиш. Всъщност, не съм направил нищо особено.

Което според нея не беше точно така. Преди няколко седмици всички убийства бяха разкрити. Първо, Маура Татчър напълно дойде на себе си и оттегли заявлението си от полицията. Самата тя не можеше да си обясни защо обвини Джоана в убийството на съпруга си. Килиан призна за намерените от него в мазето на „Феър Хейвън“ окървавена шапка на Бил Татчър и купчината кървави дрехи. Сакото и панталоните принадлежаха на Бран, а кръвта върху тях съответстваше на тази на Маура и Бил Татчър.

Оказа се, че Моли Ланкастър не само е била убита, но е била и изнасилена. Признанието беше направено от Дерек Адамс. Само че неуморните детективи бързо откриха, че последното позвъняване от телефона на Моли е било до номер, който е принадлежал на Тод Хатчинсън. И когато се получиха ДНК-тестовете, именно неговата ДНК беше намерена в тялото на Моли, а не тази на Дерек. Младежът се бил изплашил и затова направил фалшиви признания, които били част от плана на адвоката му, да хвърли цялата вина за това престъпление върху Фрея.

А след това излезе наяве и истината — Моли Ланкастър и Тод Хатчинсън са имали любовна връзка. Когато Фрея е „видяла“ как той мастурбира пред компютъра, гледайки онлайн порно, Тод всъщност е гледал на монитора си Моли. Цяло лято Моли е била подложена на сексуален тормоз от страна на кмета. Файловете, свалени от неговия компютър, доказваха това, а имейлите на Моли потвърждаваха, че тя е скъсала с него точно преди празника на Четвърти юли. В дневника си с ограничен достъп Моли подробно описала цялата история. Имаше написано и за това, как в петък вечер ще отиде в бар „Норт Ин“ и ще се запознае с някой, който е на нейните години.

В телефона й имаше и есемеси от кмета, в които той искаше да знае къде се намира тя и й заповядваше да го чака на плажа. Когато пристигнал, видял Моли да се целува с Дерек и това отприщило ревността му — първо я изнасилил, а след това я убил.

А Фрея не успя да види съкровените желания на кмета, защото са били блокирани от „възела за вярност“, направен от сестра й. След седмица на угризения Тод бяга и се скрива. Обадил се на жена си, че иска да се срещнат в мотела. Когато Корки пристигнала, той вече се е обесил. Но оставя бележка, в която описва цялата история. Корки срязва въжето и сваля съпруга си. След което вижда възела и решава да направи същия като този, който й е дала Ингрид. Никой не знаеше защо Корки е решила да обвини Ингрид за смъртта на съпруга си, но адвокатът й пледира за временна лудост, породена от мъката и шока от загубата на съпруга й.

Убийството на Моли и самоубийството на Тод нямаха нищо общо с тяхната магия. Или вампирите. Или зомбитата. Ако Азраел е взела заложник, той не принадлежеше към обществото на Норт Хемптън. Но Ингрид тъжеше за Лайънъл и Емили. Тялото на Лайънъл беше открито на близката ливада и те го погребаха с кратка церемония в местното гробище. Емили не се върна повече тук. Особено след убийството на животните им Норт Хемптън не беше градът, в който тя искаше да се върне. Но щеше да й липсва много. Опитваше се да намери успокоение във факта, че Лайънъл е завършил пътуването, към което се е стремял. Че не е проклет във вечността и че душата му е намерила покой.

Едва след като всичко това свърши, Ингрид си даде сметка, че Мат не ги е изоставил на произвола на съдбата. Той е заставил полицията да търси нови доказателства и точно затова е пропуснал разпита им. И през цялото време е работил, за да им помогне. А сега стоеше пред нея, държейки чаша вино, и се усмихваше.

— Мат! — извика Кейтлин и застана между тях. Изглеждаше пленителна в червената си рокля и обувки с високи токчета. — Ето те! Исках да…

Ингрид усети как сърцето й започва да бие по-бързо, но задържа усмивката върху лицето си. Може би отново са се събрали. И може би отложеният уикенд в Мартас Винярд съвсем скоро щеше да се състои… Извини се и се отдалечи.

След няколко минути Мат отново я настигна.

— Здравей!

— О, здравей!

— Слушай… Между Кейтлин и мен…

— Мат, не е необходимо да обясняваш нищо! Наистина! Радвам се, че сте се сдобрили и отново сте заедно.

— Наистина ли? Защото не искам да е така — произнесе той, смръщвайки вежди.

— Извинявай, не разбрах.

— Ако ме оставиш да довърша, мисля, че лесно ще разбереш — отвърна той, гледайки я в очите.

— Да разбера какво?

— Кейтлин и аз не сме се сдобрявали и не сме заедно. Тя искаше, но аз… — Мат просто сви рамене.

Ингрид усети как искрицата на надеждата започваше да разцъфва в сърцето й.

— Но ти?

— Но аз… не исках — отсечено отвърна Мат, оставяйки чашата си. После пъхна ръце в джобовете си, досущ като малко момче. — Послушай, помниш ли онзи път… когато те попитах… да ми помогнеш да поканя една жена на среща?

Разбира се, че помнеше.

— Не зная какво ми стана тогава. Ти изглеждаше сърдита и безразлична, така че аз изрекох първото име, за което се сетих. И когато видях, че на теб ти е безразлично, че ще се срещам с Кейтлин…

— Тогава?

— Трябваше да бъда честен още от самото начало. И не тя беше момичето, което исках да поканя да излезе с мен. А и ти… Струваше ми се, че не ме харесваш. Дори имаше периоди, когато мислех, че дори видът ми те дразни.

Ингрид се засрами от действията си. Тя наистина си го изкарваше на Мат, като се държеше просто отвратително с него… защото го харесваше. Не беше изпитвала нищо подобно и това я правеше нервна.

— Но след това Хъдсън каза…

— И Хъдсън ти каза… — попита Ингрид нетърпеливо.

— Каза ми, че си се зарадвала, когато си разбрала, че Кейтлин и аз сме се разделили. Тогава си помислих, че може би имам причина да… знаеш, да се надявам отново…

— Аха!

— Мисля, че и двамата се държахме ужасно! — Мат нежно повдигна брадичката й. Ингрид почувства, че трепери цялата от докосването му. Той беше помогнал. Беше притиснал полицаите да търсят нови и конкретни доказателства. Той й беше повярвал, вярваше в нея. — Искам да кажа… Отдавна те харесвам, Ингрид! Дори прочетох всички ония ужасни книги, които ти нарочно ми пробутваше. Не мислиш ли, че ние можем…

Сега беше ред на Ингрид да докосне ласкаво лицето му. И по средата на партито и пред очите на всички поканени, тя го целуна.

Мат се усмихна.

— Не зная какво ми стана — изнервяйки се, пророни тя.

Мат хвана ръката й и я задържа.

— Не зная коя си ти, Ингрид Бошан, вещица ли си или не си, но се надявам, че ще се съгласиш да излезеш с мен на среща!

Тогава я целуна той и сред тези първи целувки Ингрид успя да прошепне:

— Да, съгласна съм.

Не знаеше какво ще й донесе бъдещето. Никога преди не е била влюбена, още повече в обикновен смъртен мъж. Но сега просто не искаше да го пропусне. Остави това да се случи, казваше Фрея, а след това му се наслаждавай.

ЕПИЛОГ

Смяната й свърши в полунощ и Фрея излезе на паркинга. Ровеше в чантата си за ключовете, когато една ръка се протегна от тъмнината и я хвана здраво за китката. Канеше се да изпищи, но когато видя кой я държи, от устните й не излезе звук.

Не вярваше на очите си!

Младежът излезе от сянката и сложи пръсти върху устните си. Беше златокос и прекрасен като слънцето. Гледаше към него и все едно виждаше себе си в огледалото.

— Фрир? — прошепна тя. — Наистина ли си ти? — Фрея все още невярващо гледаше своя брат близнак. — Ти се върна! Господи, мама ще полудее от радост! — Посегна да го прегърне, но нещо в измъченото му лице й подсказа, че поне засега това не е добра идея.

— Не! — предупреди я той. — Никой не трябва да знае, че съм тук. Иначе няма да съм в състояние да си отмъстя.

— Да си отмъстиш? За какво говориш?

— Бях измамен. В деня, когато се разруши мостът отидох там, но той вече беше паднал. Някой друг, много по-могъщ от мен го беше разрушил. — Лицето на Фрир се напрегна и потъмня. — Фрея, ако ме обичаш, помогни ми да намеря онзи, който е виновен за всичко. Онзи, който разруши Бофрир и който ме обрече на забрава в Необятното.

— Ако имаш предвид Локи, той изчезна. Но съм сигурна, че валкириите ще го намерят.

— Не, Локи е просто един глупак. Нямам нищо против него. Аз търся Балдер. В този свят той е известен като Килиан Гарднър. Той беше този, който разруши моста и прие силата на Бофрир, а остави мен да накажат като виновен. Помогни ми да го убия, Фрея! Ако ме обичаш, трябва да ми помогнеш да го унищожа!

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Благодарности

Пролог. Град на границата на небитието

Шест месеца по-късно. Възпоменателен ден на сърдечните желания

Глава първа. Лекомислено увлечение

Глава втора. Селска мишка

Глава трета. Домашни увлечения

Глава четвърта. Във всяко дребно нещо има магия

Глава пета. Разговор между сестри

Глава шеста. Възел в корема

Глава седма. Новото момче

Глава осма. Щедър подарък

Глава девета. Да обичаш ближния

Глава десета. Бизнесът на вещицата

Глава единайсета. Светлината на нейния живот

Глава дванайсета. Библиотекарски неволи

Глава тринайсета. Шокиращи последствия

Глава четиринайсета. Изгодно приятелство

Глава петнайсета. Определено дива магия

Глава шестнайсета. Приятел или измамник

Глава седемнайсета. Сън в лятна нощ

Глава осемнайсета. Застъпник на загубена кауза

4-ти юли. Назрява беда

Глава деветнайсета. Rhinemaiden*

Глава двайсета. Видима тъма

Глава двайсет и първа. Единственият начин да избегнеш изкушението

Глава двайсет и втора. Дългият път към дома

Глава двайсет и трета. Изчезнала

Глава двайсет и четвърта. Ангелът на смъртта

Глава двайсет и пета. Пръстът, който сочи

Глава двайсет и шеста. Вихърът се завърта

Глава двайсет и седма. Сърдечна мъка

Глава двайсет и осма. Тайната врата

Глава двайсет и девета. Съпруг и съпруга

Глава трийсета. Първият камък

Глава трийсет и първа. Безизходно положение

Глава трийсет и втора. Нощен крадец

Глава трийсет и трета. Надеждно убежище

Глава трийсет и четвърта. Вампирите на Манхатън

Глава трийсет и пета. Договорът на мъртвите

Глава трийсет и шеста. Семейни тайни

Ден на труда. Боговете сигурно са полудели

Глава трийсет и седма. Салемският процес

Глава трийсет и осма. Най-добрата защита е нападението

Глава трийсет и девета. Краткият и чудесен живот на Тайлър Алварез

Глава четирийсета. Разпитът

Глава четирийсет и първа. Отровеното дърво

Глава четирийсет и втора. Gotterdammerung*

Глава четирийсет и трета. Проклятието на Фрея и Балдер

Глава четирийсет и четвърта. Лабиринтът

Глава четирийсет и пета. Кралица Фрея

Глава четирийсет и шеста. Решението на Съвета

Глава четирийсет и седма. Закон и ред

Епилог

Заслуги