ПИТАКЪС ЛОР

ВЪЗХОДЪТ НА НОМЕР ДЕВЕТ

Част 3 от „Заветите на Лориен“

Превод от английски: Милена Томова, 2014

chitanka.info

ГЛАВА 1

Не е истина! Гледам бордовата карта в ръката си с едро напечатания номер на мястото ми и се питам дали Крейтън не го е избрал нарочно. Може и да е съвпадение, но по начина, по който се развиват събитията напоследък, нещо не вярвам много на съвпадения. Няма да се изненадам, ако се окаже, че мястото на Марина е зад мен на седми ред, а това на Елла отзад на десети. Но не, двете момичета се настаняват безмълвно до мен и трите започваме да оглеждаме внимателно качващите се пътници. Когато си преследван, трябва постоянно да си нащрек. Никой не знае кога може да се появят могадорианците.

Крейтън ще се качи последен, след като е огледал всички останали пътници и чак когато се увери, че нищо не ни застрашава на самолета.

Вдигам щората на прозореца и наблюдавам наземния екипаж, който се суети насам-натам под самолета. Очертанията на Барселона се мержелеят в далечината.

Коляното на Марина се тресе бясно до моето. Много й се събра напоследък — битката при езерото вчера срещу армия от могадорианци, смъртта на нейния сепан, намирането на сандъка й, а и това, че сега за пръв път може би от десет години насам напуска града, в който е преминало детството й. Нервна е.

— Всичко наред ли е? — питам я.

Пред очите ми пада кичур руса коса и ме стряска. Бях забравила, че я боядисах сутринта. Това е само една от многото промени през последните четирийсет и осем часа.

— Всички изглеждат нормално — прошепва Марина с поглед върху претъпканата пътека между редовете. — В безопасност сме, поне така ми изглежда.

— Добре, но не това имах предвид.

Леко я настъпвам по крака и тя спира да тресе коляно. Хвърля ми бърза извинителна усмивка, преди да продължи да оглежда зорко един по един качващите се пътници. След няколко секунди коляното й започва отново да подскача. Аз само поклащам глава.

Жал ми е за Марина. Живяла е затворена в усамотено сиропиталище със сепан, който не е искал да я обучава. Бил е загубил реалната представа за нещата и най-вече за това защо сме тук на Земята. Правя всичко възможно да й помогна, да запълня празнините. Мога да я науча как да контролира силата си и кога да използва своите развиващи се завети. Като начало се опитвам да й покажа, че може да ми се довери.

Могадорианците ще си платят за това, което сториха. За това, че ни отнеха толкова много от онези, които обичахме, тук на Земята, както и на Лориен. Моята лична мисия е да ги унищожа до последния от тях и да се уверя, че Марина също е отмъстена. Тя току-що загуби не само своя най-добър приятел Ектор там, на езерото, но също както се случи и с мен, убиха пред очите й нейния сепан. Това е нещо, което винаги ще помним.

— Как е там долу, Шест? — Елла се привежда към мен през Марина.

Поглеждам отново през прозореца. Мъжете под самолета правят последни проверки и започват да прибират машинариите си.

— Засега всичко е наред.

Мястото ми е точно над крилото, което ме успокоява донякъде. Неведнъж се е налагало да използвам заветите си, за да измъквам пилота от критична ситуация. Веднъж, когато летяхме над южната част на Мексико, използвах телекинезата си, за да изместя самолета няколко градуса надясно само секунди преди да се разбием в билото на една планина. Миналата година спасих сто двайсет и четирима пътници при една ужасна гръмотевична буря над Канзас, като обвих самолета в непроницаем облак от студен въздух. Изстреляхме се през бурята като куршум през въздушен балон.

Когато наземният екипаж се премества на следващия самолет, проследявам погледа на Елла, която се взира в началото на пътеката. Къде ли е той? Поглеждам наново към крилото и оглеждам внимателно района за най-малкото необичайно нещо.

Навеждам се и пъхам раницата си под седалката. Всъщност тя е празна и лесно се сгъва отдолу. Крейтън ми я купи на летището. И трите трябва да изглеждаме като обикновени тийнейджърки, казва той, като гимназистки на екскурзия. Затова и в скута на Елла лежи учебник по биология.

— Шест? — Марина ме гледа въпросително. Чувам как закопчава и разкопчава предпазния си колан.

— Какво?

— Ти си летяла и преди, нали?

Марина е само една година по-голяма от мен, но със сериозния си замислен поглед и с новата си елегантна прическа с коса, която едва покрива раменете, може лесно да мине за по-голяма. Точно сега обаче тя гризе нокти и притиска колене към гърдите си като уплашено дете.

— Да — отговарям. — Не е толкова страшно. Всъщност веднъж като се отпуснеш, си е направо страхотно.

Докато седя сега в самолета, мислите ми се връщат към моя сепан, Катарина. Не че някога сме летели с нея. Веднъж, когато бях на девет, налетяхме на могадорианец на една алея в Кливлънд и едва се измъкнахме, и двете ужасени и покрити с дебел слой пепел. След този случай се преместихме в Южна Калифорния. Разнебитената ни дървена двуетажна къща беше близо до плажа, буквално в сянката на международното летище на Лос Анджелис. Стотици самолети прелитаха с рев над главите ни всеки час и винаги точно когато Катарина ме обучаваше, или през малкото свободно време, когато бях с единствената си приятелка, която имах — едно кльощаво момиче от съседната къща, на име Ашли.

Живях под тези самолети в продължение на седем месеца. Те бяха будилникът ми сутрин и ревяха буквално в ушите ми при изгрев-слънце. Нощем бяха зловещи призраци, които ме караха да стоя будна, готова да скоча от леглото и да се метна за секунди в колата. И тъй като Катарина не ми даваше да се отдалечавам много от къщата, следобедите ми също минаваха под грохота на самолетите.

През един от тези следобеди, когато вибрациите от един такъв огромен самолет разлюляха лимонадата в пластмасовите ни чаши, Ашли каза:

— Следващия месец ще ходим с мама при дядо и баба. Нямам търпение да отидем! Ти някога летяла ли си със самолет?

Ашли обичаше да разказва къде е ходила и какво е правила с родителите си. Знаеше, че двете с Катарина не напускахме често къщата, и обичаше да се перчи.

— Не точно — отвърнах.

— Какво искаш да кажеш с това „не точно“? Или си летяла, или не. Кажи си, че не си.

Помня как лицето ми пламна от смущение. Предизвикателството й ме жегна дълбоко.

— Ами не, не съм — промълвих най-накрая.

Искаше ми се да й кажа, че съм била на нещо много по-голямо, нещо много по-внушително от някакъв малък самолет. Исках тя да разбере, че съм дошла на Земята с кораб от друга планета, наречена Лориен, и че с него сме изминали повече от сто милиона мили. Но не го направих, защото знаех, че Лориен трябва да остане в тайна.

Ашли ми се изсмя. Без да се сбогува, тя си тръгна да посрещне баща си от работа.

— Защо никога не сме пътували със самолет? — попитах вечерта Катарина, докато тя надничаше зад щорите на прозореца в стаята ми.

— Шест — каза тя и после се поправи. — Искам да кажа, Вероника. За нас е твърде опасно да пътуваме със самолет. Там ще сме като в капан. Нали знаеш какво ще стане, когато на хиляди метри над земята разберем, че могадорианците са ни проследили до самолета?

Много добре знаех какво щеше да стане. Можех да си представя хаоса, писъците на другите пътници, които залягат под седалките, когато по пътеката нахлуят неколцина огромни извънземни войници с мечове. Но това не можеше да ме накара да престана да искам нещо толкова нормално, толкова човешко, като това да прелетя със самолет от един град до друг. Бях прекарала цялото си време на Земята, без да мога да върша нещата, които другите деца на моята възраст приемаха просто за даденост. Ние дори не се задържахме на едно място достатъчно дълго, за да се запозная с други деца. Ашли беше първото дете, което Катарина изобщо допусна до дома ни. Понякога, както беше в Калифорния например, дори не ходех и на училище, ако Катарина преценеше, че така е по-безопасно.

Разбира се, бях наясно защо се налага всичко това. Обикновено не ми пукаше много. Но Катарина усети, че надутите стойки на Ашли ме бяха наранили дълбоко. През следващите няколко дена мълчанието ми вероятно я размекна, защото за моя изненада тя купи два двупосочни билета до Денвър. Нямаше значение докъде щяхме да летим — тя знаеше, че искам просто да го изживея.

Нямах търпение да се похваля на Ашли.

В деня на полета обаче, докато стояхме пред летището, Катарина започна да се колебае. Изглеждаше притеснена. Прекара пръсти през късата си черна коса. Беше я боядисала предишната вечер, точно преди да си направи нова лична карта. Край нас по тротоара мина семейство с три деца, влачейки тежките си куфари, а вляво от мен една разплакана майка се сбогуваше с двете си дъщери. Исках само да бъда като тях, да съм част от тази обикновена сцена. Катарина оглеждаше хората около нас, докато аз се въртях нетърпеливо до нея.

— Не — каза накрая. — Няма да ходим никъде. Съжалявам, Вероника, не си струва.

Мълчахме през целия път на връщане, оставихме ревящите двигатели на самолетите над главите ни да говорят вместо нас. Когато стигнахме нашата улица и излязохме от колата, видях Ашли да седи на стъпалата пред къщата ми. Тя ме изгледа, докато вървяхме към къщи, и аз я видях как изрича безмълвно думата лъжкиня. Унижението беше твърде голямо, за да го понеса.

Всъщност аз си бях наистина лъжкиня. Каква ирония! Откакто бях дошла на Земята, само това правех, лъжех. Лъжех за името си, откъде съм, къде е баща ми, за това защо не мога да остана да спя в къщата на някое друго момиче — всичко, което знаех, беше да лъжа и това бе причината да съм жива. А Ашли ме нарече лъжкиня точно когато за пръв път казвах истината, и това направо ме вбеси. Втурнах се към стаята си, затръшнах вратата и ударих с все сила стената.

За мое учудване юмрукът ми мина през нея.

Катарина нахлу с трясък през вратата, готова за атака, с кухненския нож в ръка. Чувайки шума, бе решила, че това са могадорианци. Когато съзря какво съм направила със стената, й стана ясно, че нещо в мен се е променило. Тя отпусна ножа и се усмихна.

— Днес не беше денят, в който да се качиш на самолет, но пък е денят, в който ще започне твоето обучение.

И сега, седем години по-късно, когато седя в този самолет с Марина и Елла, в ушите ми звучи гласът на Катарина. „Там ще сме като в капан.“ Но вече съм готова за онова, което ме очаква, и то по начин, по който Катарина и аз тогава не бяхме.

Оттогава бях пътувала десетки пъти и всичко е било наред. Но днес за пръв път го правя, без да се промъквам на борда с помощта на завета ми, който ме прави невидима. Знам, че сега съм много по-силна. И ставам все по-силна с всеки изминал ден. Ако сега се случеше към мен да се втурнат от предната част на самолета банда могадориански войници, този път няма да се изправят срещу едно покорно момиче. Известно ми е на какво съм способна — сега съм войник, воин. Аз съм някой, от когото трябва се страхуват, а не да наранят.

Марина отпуска колене и се изправя, като издиша продължително. Прошепва едва чуто:

— Страх ме е. Иска ми се вече да сме във въздуха.

— Ще се оправиш — казвам й тихо.

Тя се усмихва и аз й връщам усмивката. Вчера на бойното поле Марина се показа като силен съюзник с удивителни завети. Тя може да диша под вода, да вижда в тъмното, да лекува болните и ранените. Както всички гардове, и тя притежава телекинеза. И понеже двете сме много близки като номера — аз съм номер Шест, а тя е номер Седем, — връзката ни е специална. Когато заклинанието все още беше в сила и трябваше да ни убиват поред, могадорианците би трябвало да убият първо мен, за да стигнат до нея. Но те никога нямаше да успеят да го направят.

Елла седи безмълвна от другата страна на Марина. Все още очакваме Крейтън и тя разтваря учебника по биология, който лежи в скута й, и се взира в страниците. При целия фарс, който разиграваме, не е нужна чак такава концентрация и когато се навеждам към нея, за да й го кажа, виждам, че тя изобщо не чете. Опитва се да обърне страницата с телекинезата си, но не се получава.

Елла е това, което Крейтън нарича етернус — някой, който е роден със способността да променя възрастта си. Но все още е твърде млада и нейните завети още не са се развили. Няма търпение и иска това да се случи още сега, но то ще стане, когато му дойде времето.

Елла е дошла на земята с друг кораб, за който си нямах и идея, че съществува, докато Джон Смит — номер Четири, не ми каза, че го е видял във виденията си. Била е още бебе, което означава, че сега трябва да е почти на дванайсет. Крейтън твърди, че той е неофициално нейният сепан, защото не е имало време да го назначат за такъв. Той, както и останалите сепани, има задължението да помага на Елла да развие своите завети. Каза ни още, че на борда на кораба е имало малко стадо химери, животни от Лориен, които могат да променят формата си и да участват в битките редом с нас.

Радвам се, че тя е тук. След като умряха номер Едно, Две и Три, останахме само шестима. С Елла ставаме седем. Седем носи късмет, ако вярвате в тези неща. Аз не. Вярвам само в силата.

Най-после виждам Крейтън да се промъква по пътеката с черно куфарче в ръка. Носи тъмни очила и кафяв костюм, който изглежда твърде голям за него. Под решителната му брадичка се мъдри синя папийонка. Предполага се, че той е нашият учител.

— Здравейте, момичета. — Той се спира до нас.

— Здравейте, господин Колинс — отговаря Елла.

— Самолетът е пълен — намесва се Марина.

Това е код, който няма да направи впечатление на никого от самолета. За да му покажа, че всичко долу на земята изглежда нормално, аз казвам:

— Ще се опитам да поспя.

Той кимва и заема мястото си точно зад Елла. Привежда се между нея и Марина и казва:

— Ако обичате, използвайте разумно времето си на самолета. Учете.

Това означава: продължавайте да сте нащрек.

Когато за пръв път видях Крейтън, не знаех какво да мисля за него. Той е мрачен и сприхав, но, изглежда, има голямо сърце и познанията му за света и текущите събития са невероятни. Официално или не, той приема ролята си на сепан напълно сериозно. Казва, че би дал живота си за всяка една от нас. Би направил всичко, за да разгромим могадорианците, всичко, за да бъдем отмъстени. Вярвам му безусловно.

Този полет за Индия обаче хич не ми се нрави. Исках да се върна в Щатите колкото е възможно по-скоро, да бъда отново при Джон и Сам. Но вчера, когато стояхме отгоре на бента и гледахме сечта в езерото, Крейтън ни каза, че Сетракус Ра, могъщият могадориански водач, скоро ще бъде на Земята, ако не е вече тук. Пристигането му е знак, че могадорианците са разбрали, че сме заплаха и трябва да очакваме да засилят действията си, за да ни убият. Сетракус е повече или по-малко непобедим. Само Питакъс Лор, най-могъщият от всички лориенски старейшини, би могъл да го разгроми. Бяхме ужасени. Ако беше наистина непобедим, какво щяхме да правим всички ние? Когато Марина му зададе този въпрос и го попита колко от нас биха имали шанса да го победят, Крейтън ни поднесе още по-шокиращи новини, познанията, които са поверени на всички сепани. За един от гардовете — един от нас — се предполагаше, че има способностите на Питакъс. Един от нас трябваше да порасне и да стане силен колкото е бил той, за да може да победи Сетракус. Можехме само да се надяваме, че това не е бил Едно, Две или Три, че това е някой от тези, които все още са живи. Ако е така, имахме шанс. Трябваше просто да чакаме, за да разберем кой е Питакъс, и да се надяваме, че тези способности ще се проявят скоро.

Крейтън смята, че вече го е открил — гарда със способностите на Питакъс.

— Четох за едно момче в Индия, което, изглежда, има необикновени способности — каза ни тогава той. — Живее високо в Хималаите. Някои вярват, че той е прероденият индуски бог Вишну[1], други пък смятат, че е извънземен измамник, който има дарбата да сменя физическата си форма.

— Като мене ли, тате? — попита Елла. Взаимоотношенията им на баща — дъщеря ме изненадаха. Нямаше как да не изпитам известна завист — завист за това, че тя все още имаше нейния сепан, някой, към когото може да се обърне за съвет.

— Той не променя възрастта си, Елла. Превръща се в животни и разни други същества. Колкото повече чета за него, толкова повече се убеждавам, че той е член на гардовете, и мисля, че може да е онзи, който притежава всички завети, който е способен да се изправи срещу Сетракус и да го убие. Трябва да го намерим колкото може по-скоро.

Точно сега нямам желание да си губя времето в търсене на още един член на гардовете. Знам къде е Джон или поне къде би трябвало да бъде. Чувам гласа на Катарина, която ми казва, че трябва да следвам интуицията си, а тя ми подсказва, че преди всичко друго трябва да се свържа с Джон. Това е най-безопасният ход. Със сигурност не е толкова рисковано, колкото да отидем на другия край на света само защото Крейтън има някакво предчувствие и е прочел разни слухове в интернет.

— Може да е капан — казвам. — Ами ако това са измишльотини, пуснати нарочно, за да ги намерим и да направим точно това?

— Разбирам тревогата ти, Шест, но имай ми доверие, аз съм цар в пускането на слухове по интернет. Това не е номер. Има твърде много информация, която води към това момче в Индия. Той си стои там, не се крие. Просто едно същество, което, изглежда, е много могъщо. Ако той е един от вас, трябва да го намерим, преди могадорианците да стигнат до него. Веднага щом това пътуване приключи, ще отидем в Южна Америка, за да се срещнем с номер Четири — обяснява Крейтън.

Марина ме погледна. Тя искаше да намерим Джон почти толкова, колкото и аз — следеше онлайн новините за подвизите му и подобно на мен имаше усещането, че той е един от нас. Бях й казала, че и аз изпитвам същото.

— Обещаваш ли? — пита тя Крейтън.

Той кимва.

Гласът на пилота ме извежда от унеса. След малко ще излетим. Страшно ми се иска да пренасоча самолета и да го отклоня към Западна Вирджиния. Към Джон и Сам. Надявам се да са добре. В съзнанието ми продължават да се появяват картини, в които виждам Джон, затворен в килия. Изобщо не трябваше да му казвам за базата на могадорианците в планината, но той искаше да си вземе обратно сандъка и нямаше начин да го убедя да не го прави.

Самолетът поема по пистата и Марина ме сграбчва за китката.

— Много ми се иска Ектор да беше сега тук. Той щеше да пусне някаква шега, за да ме успокои.

— Всичко е наред. — Елла я хваща за другата ръка. — Сега имаш нас.

— А пък аз все ще измисля нещо смешно, което да кажа — предлагам.

— Благодаря — казва Марина, макар че това прозвучава като нещо между хълцане и давене. Ноктите й се забиват в китката ми, но аз не реагирам. Усмихвам й се окуражително и миг по-късно вече сме се отделили от земята.

[1] Вишну — бог от индуската митология, пазител на цялата Вселена. Обикновено се изобразява като младо същество. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 2

През последните два дни ту идвам на себе си, ту отново губя съзнание, като се люшкам назад-напред в халюцинациите от болестта. Последствията от въздействието на синьото силово поле пред планината на могадорианците ме държат много по-дълго, отколкото ми беше казал Девет, както физически, така и психически. През няколко минути мускулите ми се стягат в изгаряща болка.

Опитвам се да отклоня съзнанието си от агонията и оглеждам малката стая в тази разпадаща се изоставена къща. Дори да бе искал, Девет нямаше да намери по-отвратително място, където да се скрием. Не мога да повярвам на очите си. Виждам как шарките на жълтия тапет на стената оживяват, фигурките пъплят като мравки по петната от мухъл. Напуканият таван сякаш вдишва и издишва нагоре и надолу с ужасяваща скорост. Голяма назъбена дупка в стената разделя спалнята от дневната, сякаш направена от огромен чук, който някой е метнал към нея. Подът е осеян със смачкани кутии от бира, а цоклите са надробени на парчета от животните. Слушам как нещо шумоли в дърветата отвън, но съм твърде слаб, за да се изплаша. Миналата нощ, когато се събудих, една хлебарка лазеше по бузата ми. Едва събрах сила да замахна с ръка.

— Хей, Четири? — чува се през дупката в стената. — Буден ли си, или така ми се струва? Време е за обяд, храната ти ще изстине.

Изправям се в леглото. Главата ми се върти, докато се препъвам в прага на това, което някога е било дневна, и рухвам върху парцаливия сив килим. Знам, че Девет е някъде там, но не мога да задържа очите си достатъчно дълго отворени, за да го видя. Всичко, което искам, е да сложа главата си в скута на Сара. Или на Шест. Която и да е от двете. Не мога да мисля трезво.

Нещо топло ме удря по рамото. Претъркулвам се и виждам Девет, който е увиснал на тавана над мен, и дългата му черна коса се е провесила към пода. Той гризе нещо и ръцете му са мазни.

— Къде се намираме? — питам.

Слънчевата светлина, която влиза през прозореца, е твърде силна и аз затварям очи. Имам нужда от още сън. Имам нужда от нещо, което да проясни главата ми и да ми възвърне силите. Опипвам с пръсти синия медальон на врата си с надеждата, че това ще ми даде малко сила, но той просто си виси студен на гърдите ми.

— В северната част на Западна Вирджиния — отвръща Девет между две хапки. — Свърши ни бензинът, не помниш ли?

— Смътно — прошепвам. — Къде е Бърни Косар?

— Навън. Нашият Бърни както винаги е на поста си. Той е добро животно. Я ми кажи, Четири, как стана така, че точно ти от всички гардове се обзаведе с химера?

Аз изпълзявам към ъгъла на стаята и се подпирам, с гръб към стената.

— БК беше с мен на Лориен. Тогава се казваше Хадли. Вероятно Анри е решил, че няма да е лошо да го вземе за пътуването.

Девет мята от тавана някаква кост.

— Като дете аз също имах две химери. Не помня как се казваха, но все още ги виждам да тичат около къщата ни и да късат каквото им попадне. Загинаха във войната, докато защитаваха семейството ми.

Девет се умълчава за миг и стисва челюсти. За пръв път го виждам да се размеква. Радвам се, макар че това е за кратко.

— Както и да е, така поне твърдеше моят сепан.

Взирам се в босите си крака.

— Как се казваше сепанът ти?

— Сандор — отвръща той и се изправя на тавана. Обут е в моите обувки. — Странно е. Буквално не помня кога за последен път съм казвал на глас името му. Понякога ми е трудно да си спомня лицето му.

Гласът на Девет става суров и той затваря очи.

— Но предполагам, че това е нормално. Както и да е. Те са тези, които са заменими.

Последните му думи ме блъсват като ударна вълна.

— Анри не беше заменим, нито пък Сандор! Нито един лориенец не е бил някога заменим. И си ми върни обувките!

Девет изритва обувките и те падат в средата на стаята, после тръгва спокойно по тавана и надолу по стената отзад.

— Добре де, човече, знам, че не беше заменим. Понякога просто ми е по-лесно да мисля за него така, разбираш ли? Истината е, че Сандор беше изумителен сепан.

Девет достига до пода и се изправя над мен. Бях забравил колко е висок. Застрашително висок. Размахва ръка под носа ми, все още пълна с нещо, и продължава да дъвче.

— Искаш ли от това, или не? Защото иначе ще го изям всичкото.

При гледката му стомахът ми се обръща.

— Какво е това?

— Заек на скара. Най-добрият, който можеш да намериш навън.

Не смея да си отворя устата, защото ме е страх, че ще повърна. Вместо това се препъвам обратно към стаята, без да обръщам внимание на смеха, който ме следва. Вратата е толкова изкривена, че е почти невъзможно да се затвори, но аз я набивам в рамката колкото е възможно по-здраво. Лягам на пода, слагам суитчъра си под главата за възглавница и размишлявам над това какво се случи, за да се озова тук, да свърша по този начин. Без Анри. Без Сам. Сам е най-добрият ми приятел и не мога да повярвам, че го изоставихме там. Колкото Сам през последните месеци беше грижовен, лоялен и готов да помогне — толкова Девет не е. Той е безразсъден, арогантен, себичен и безкрайно груб. Виждам отново Сам там, в пещерата на могадорианците, с пушката, която се олюлява на рамото му, докато група могадориански войници се скупчват около него. Не можах да стигна до него. Не успях да го спася. Трябваше да се бия още по-яростно, да тичам по-бързо. Трябваше да зарежа Девет и да се върна при Сам. Той щеше да го направи за мен. Залива ме чувство на вина и то е толкова силно, че лежа като парализиран, докато най-после заспивам.

Тъмно е. Вече не съм с Девет в къщата в планината. Не усещам въздействията на синьото силово поле. Най-после главата ми е прояснена, макар че не знам къде съм, нито пък имам представа как съм стигнал тук. Когато надавам вик за помощ, не чувам гласа си, въпреки че усещам как устните ми се мърдат. Пристъпвам напред с протегнати ръце. Изведнъж дланите ми засияват от лумена. Отначало светлината е бледа, но бързо прераства в два силни лъча.

— Джон — някой шепне името ми с дрезгав глас.

Размахвам ръце, за да разбера къде съм, но светлината разкрива само пуст мрак. Имам видение. Обръщам дланите си към земята, за да осветя пътя пред себе си, и тръгвам по посока на дрезгавия глас. Той продължава да шепне името ми отново и отново. Изглежда млад и изпълнен със страх. След това се чува още един глас, който грубо и отсечено изстрелва заповеди.

Гласовете стават по-ясни. Това са Сам, моят изгубен приятел, и Сетракус Ра, най-злият ми враг. Разбирам, че се приближавам към базата на могадорианците. Виждам синьото силово поле, източника на толкова много болка. Някак знам, че сега то няма да ме нарани, и без колебание тръгвам през него. Докато вървя, дочувам писък, но той не излиза от мен, а от Сам. Изтерзаният му глас изпълва съзнанието ми, докато навлизам в планината и се придвижвам през наподобяващите лабиринт тунели. Виждам овъглените руини от неотдавнашната ни битка, когато запратих кълбо от зелена лава към резервоарите с бензин в подножието на планината и те изригнаха нагоре като море от огън. Движа се през пещерата на главната зала и спираловидните й рампи. Пристъпвам по извития каменен мост, по който двамата със Сам бяхме минали съвсем наскоро под прикритието на невидимостта си. Продължавам да се движа, още разклонения и коридори — през цялото това време трябва да слушам пронизителните викове на приятеля си.

Знам накъде отивам още преди да стигна там. Равномерният наклон на пода ме завежда до широката стая, опасана с килии като в затвор.

Ето къде са били. Сетракус Ра стои в средата на стаята. Той е огромен и изглежда направо отвратително. Ето го и Сам. Той е провесен в малка сферична клетка до Ра. Личният му балон за изтезания. Ръцете на Сам са разпънати високо над главата, а краката му са широко разтворени и закачени с вериги. От множеството тръбички капе някаква течност, от която се издига пара, и се стича върху различни части от тялото на Сам. Под клетката се е образувала локва от засъхнала кръв.

Спирам на десетина крачки от тях. Сетракус Ра усеща присъствието ми и се обръща, на якия му врат се полюшват трите лориенски медальона от другите деца — гардовете, убити от него. Белегът, който опасва гърлото му, пулсира от бушуващата в него мрачна сила.

— Май се разминахме с тебе — изръмжава Сетракус Ра.

Понечвам да отговоря, но от устата ми не излиза звук. Сам обръща сините си очи към мен, но не съм сигурен, че ме вижда.

Горещата течност продължава да се процежда от тръбичките и да се стича по китките на Сам: върху гърдите, коленете и стъпалата му. Гъста струйка се спуска надолу по бузата му и се стича към врата. Когато виждам как измъчват Сам, гласът ми най-после се връща.

— Пусни го! — изкрещявам.

Очите на Сетракус Ра се вледеняват. Медальоните на врата му засияват и моят им отвръща със синя светлина. Лориенският скъпоценен камък гори върху кожата ми и после внезапно избухва в пламъци, заветът ми поема нещата. Оставям огънят да обгърне раменете ми.

— Ще го пусна — отвръща той, — ако се върнеш в планината и се изправиш срещу мен.

Хвърлям поглед към Сам и виждам, че той е загубил битката си с болката, и виси в безсъзнание, с клюмнала върху гърдите брадичка.

Сетракус Ра сочи към изнемощялото тяло на Сам и казва:

— Ти решаваш. Ако не дойдеш, ще го убия, ще убия и останалите. Ако приемеш, ще ги оставя живи.

Чувам глас, който ми крещи да се махна. Девет. Изпъшквам и сядам, отварям очи. Целият съм в пот. Взирам се в назъбената дупка в стената от гипсокартон и ми трябват няколко секунди, за да дойда на себе си.

— Човече, ставай! — крещи Девет от другата страна на вратата. — Има един куп неща, които трябва да свършим!

Изправям се на колене и опипвам врата си за медальона. Сграбчвам го с всички сили, искам да заглуша крясъците на Сам, които отекват в главата ми. Вратата на стаята се отваря широко. Девет стои на прага и бърше лице с опакото на ръката си.

— Без майтап, братче. Събирай си партакешите. Трябва да изчезваме оттук.

ГЛАВА 3

Въздухът е мръсен и тежък, когато напускаме летището в Ню Делхи. Вървим по тротоара, Крейтън носи под мишница сандъка на Марина. Колите по задръстените улици се разминават на сантиметри със свирещи клаксони. И четиримата сме нащрек и се оглеждаме за най-малкия признак за тревога или за нещо, което да подскаже, че някой ни следи. Стигаме до едно кръстовище, тълпата ни притиска от всички страни. В нас се бутат жени, които крепят на главите си високи кошници, мъже носят кофи с вода, увесени на тъмните им рамене, и ни крещят да им направим път. Миризмите, шумът, физическата близост на забързания свят около нас направо ни смазват. Продължаваме да сме нащрек.

На другия край на улицата има оживен пазар, който сякаш се простира километри напред. Заобикалят ни деца с разни дрънкулки за продан и ние учтиво отказваме фигурките от дърво и бижутата от слонова кост. Удивена съм от организирания хаос, който цари във всичко, и се радвам да видя как животът тук тече по обичайния си начин. Щастлива съм, че в този момент съм далеч от нашата война.

— Сега къде отиваме? — пита Марина с висок глас, за да надвика шума.

Крейтън оглежда внимателно тълпата от хора, които пресичат улицата.

— Сега, когато сме достатъчно далече от летището и камерите му, предполагам, можем да намерим някакво…

Едно такси намалява скорост и спира пред нас, от гумите му се вдигат облаци от прахоляк и мръсотия и шофьорът отваря вратата откъм мястото на пътника.

— … такси — довършва Крейтън.

— Заповядайте, къде да ви закарам? — пита шофьорът. Той е млад и изглежда притеснен, сякаш това е първият му работен ден.

Марина или проявява съчувствие към него, или иска отчаяно да се махне от тълпата, защото скача бързо на задната седалка и маха на останалите.

Крейтън дава адреса на шофьора и сяда на мястото до него. Елла и аз се намъкваме отзад до Марина.

Шофьорът кимва и рязко натиска педала на газта, всички политаме назад и се удряме в напуканата пластмасова седалка. Ню Делхи се превръща в мъгляво петно от ярки цветове и отлитащи звуци. Задминаваме коли и рикши, кози и крави. Вземаме завоите толкова бързо, че очаквам колата да се изправи на две гуми. Толкова много пъти минаваме на косъм от пешеходци, че накрая им губя бройката. Тогава решавам, че може би ще е по-добре да не гледам толкова отблизо какво се случва. Мятаме се напред-назад и се удряме един в друг. Единственият начин да не паднем на мръсния под е да се вкопчим един в друг и във всичко друго, което можем да сграбчим.

В един момент таксито се качва на бордюра и профучава по един участък от тесен тротоар, за да избегне задръстването. Всичко е адски смахнато, но трябва да си призная, че безкрайно се наслаждавам на всяка една секунда. Годините на бягане, криене и борба са ме пристрастили към адреналина. Марина стиска здраво облегалката пред нея и не иска и да види какво се случва навън, докато Елла се е привела през нея и се опитва да види колкото може повече.

Без всякакво предупреждение шофьорът завива рязко и подкарва таксито по един път, който минава покрай дълга редица от складове. Улицата е обградена от десетки мъже с автомати. Шофьорът ни им кимва, когато прелитаме край тях. Крейтън ме поглежда през рамо. При вида на угриженото му лице стомахът ми се свива още повече. Пътят изведнъж видимо опустява.

— Къде ни водиш? — иска да знае Крейтън. — Трябва да пътуваме на юг, а ти ни караш на север.

Мартина се обръща рязко и двете с Елла ме поглеждат въпросително.

Шофьорът рязко набива спирачки и колата спира със свистене. После мъжът изскача от таксито и бързо се отдалечава. Десетина джипа и покрити камиони наобикалят колата. Всички те имат на вратите един и същ зацапан надпис, изписан с червена боя, но не мога да го разчета. Мъже, облечени в цивилни дрехи, изскачат от камионите с насочени автомати.

Сега вече адреналинът наистина ме връхлита. Така е винаги преди сражение. Хвърлям поглед към Марина и виждам ужасеното й лице, но знам, че ще успее да се вземе в ръце. Запазвам спокойствие.

— Готови ли сте всички? Марина? Елла?

Те кимват.

Крейтън вдига ръка:

— Чакайте! Шест, виж камионите! Погледни вратите им!

— Какво? — пита Елла. — Какво пише на вратите?

Мъжете се приближават, виковете им стават припрени и настойчиви. Толкова съм концентрирана върху надвисналата опасност, че не чувам думите на Крейтън. Когато някой насочва оръжие срещу мен или срещу тези, които обичам, ще го накарам да си плати за това.

Марина поглежда през прозореца.

— Шест, погледни! Това не ли цифрата…?

Точно когато вратата до Марина се отваря със замах, виждам най-сетне онова, в което се взират всички. Зацапаните червени надписи по вратите на камионите са осмици.

— Вън! — изкрещява мъжът.

— Прави каквото ти казва. — Крейтън говори тихо със спокоен тон. — Засега ще правим каквото ни кажат.

Внимателно се измъкваме от таксито с вдигнати ръце, и четиримата приковали поглед в червените цифри на вратите на камионите. Явно се движим твърде бавно, защото един от мъжете се навежда и дръпва силно Елла напред. Тя губи равновесие и пада на земята. Не мога да не реагирам. Не ми пука дали те са хора на номер Осем, или не, не можеш да събориш така едно дванайсетгодишно момиче на земята. С мисълта си издигам мъжа във въздуха и го мятам на покрива на един склад оттатък улицата. Другите паникьосани размахват автомати и си крещят един друг.

Крейтън ме сграбчва за ръката.

— Нека разберем защо са тук и дали знаят къде е номер Осем. Тогава, ако се наложи, ще ги атакуваме с пълна сила.

Все още бясна, аз се отдръпвам, но кимам в знак на съгласие. Прав е — нямаме представа какво искат от нас. По-добре е да го разберем сега, когато все още могат да ни обяснят.

Висок брадат мъж с червена барета излиза от един от покритите камиони и бавно тръгва към нас. Усмихва се самоуверено, но погледът му е лукав. От кобура на рамото му се показва малък пистолет.

— Добър ден и добре дошли — казва той на английски със силен акцент. — Аз съм командир Грахиш Шарма от въстаническата националистическа групировка „Вишну Осем“. Идваме с мир.

— Тогава за какво са ви оръжията? — пита Крейтън.

— Те са, за да ви убедим да дойдете с нас. Знаем кои сте и никога не бихме ви нападнали. Наясно сме, че ще ни победите. Вишну ни каза, че всеки от вас е могъщ като самия него.

— Как ни открихте? — настоява Крейтън. — И кой е Вишну?

— Вишну е всепроникващата същност на всички същества, господарят на миналото, настоящето и бъдещето, Върховният Бог и Пазителят на Вселената. Той ни каза, че ще бъдете общо четирима — три млади момичета и един мъж. Помоли ни да ви предадем едно съобщение.

— Какво е съобщението? — питам аз.

Командир Шарма прочиства гърлото си и се усмихва.

— Съобщението гласи: „Аз съм номер Осем. Добре дошли в Индия. Моля, елате при мен колкото е възможно по-скоро“.

Небето е сиво и надвиснало. Гората е тъмна и студена. Повечето листа на дърветата са опадали и лежат мъртви на земята. Девет върви пред мен и оглежда внимателно околността за дивеч.

— Знаеш ли, този заек беше по-вкусен, отколкото очаквах.

Той измъква от джоба си късо парче връв и завързва рошавата си коса на опашка.

— Довечера ще го направя пак, ако проявяваш интерес.

— Смятам да измисля нещо по-добро.

Гнусливостта ми, изглежда, го изненадва.

— Страх те е от прясно убито животно? Трябва да ядеш, ако искаш да си върнеш силите. Не знам защо, но от нашите лечителски камъни няма никаква полза за болестта ти. И знаеш ли, тези твои болежки са голяма досада. Бавим се, човече. Трябва да те стегнем и да си дигаме чукалата оттук.

Разбирам колко съм отпаднал от това колко уморен се чувствам, когато вървя. Само на стотина метра сме от порутената ни къща и аз вече съм изтощен. Ужасно много ми се иска сега да съм там и да спя. Знам добре обаче, че ако не си размърдам задника и не се движа, няма да се оправя.

— Ей, Девет, чакай да ти разкажа за това, дето току-що сънувах.

Той изсумтява:

— Сън ли? Не, без мен, човече. Е, може, ама само ако е за гаджета. Тогава можеш да ми разкажеш всичко заедно с подробностите.

— Сънувах Сетракус Ра. Говорих с него.

Девет се спира, после тръгва отново.

— Той ми предложи сделка.

— Така ли? И каква беше сделката?

— Ако се върна и се изправя срещу него, каза, че ще освободи живи всички, в това число и Сам.

Девет сумти.

— Това са пълни глупости. Могадорианците не предлагат сделки. Поне не такива, в които да спазят своята част от пазарлъка. И не проявяват милост.

— Мисля си, защо пък да не се престоря, че приемам сделката? Така или иначе трябва да се върна в пещерата, за да измъкна Сам.

Девет се обръща към мен, лицето му е олицетворение на безразличието.

— Неприятно ми е да ти го кажа, братле, но Сам най-вероятно вече е мъртъв. На могадорианците не им пука за нас, нито пък за хората. Мисля, че си имал лош сън, съжалявам, че си се изплашил и сега изпитваш нужда да ми досаждаш с това. Дори и наистина да си се свързал със Сетракус Ра, такова предложение е сто процента някакъв капан и ще умреш, ако влезеш в него. А ако искаш да знаеш, и аз ще умра, ако вървя така още десет километра. Без майтап.

Той се завърта и се отдалечава от мен.

— Сам не е мъртъв! — Гневът се надига в мен и ми дава такава сила, каквато не съм имал от дълго време. — И сънят беше истински. Сетракус Ра го измъчваше! Гледах как кожата му цвърти от врящата течност, която капеше върху него! Не мога просто да седя и да оставя всичко това да продължава.

Той отново се хили, но този път без сарказъм. Не съвсем успокоително, но определено по-любезно.

— Слушай, Четири. Толкова си отпаднал, че дори и на едно място не можеш да тичаш, камо ли да се биеш с най-силното същество в галактиката. Знам, че звучи безсърдечно, братле, но Сам е човек. Няма как да ги спасиш всичките, затова просто спри да хабиш силите и енергията си. Не е като да имаш неограничени запаси от тях.

Луменът в дланите ми започва да се съживява. Сега вече мога да го контролирам, това е голям напредък. Надявам се, че светлината е знак, че въздействието на синьото силово поле отслабва.

— Чуй ме, Сам е най-добрият ми приятел. Разбери го най-после и запази мнението си за моята енергия за себе си, ясно ли е?

— Не, ти ме чуй — отвръща Девет с равен глас. — Сега не е време за игрички. Ние сме във война, човече: война. Не можеш да действаш под силата на чувствата си към Сам, ако това застрашава другите. Няма да позволя да се срещнеш със Сетракус Ра и да изоставиш останалите само заради Сам. Ще изчакаме, докато се почувстваш добре, когато и да е това, по дяволите, и тогава ще се срещнем с другите, и ще тренираме, докато станем готови. Ако не ти харесва, ще трябва да се биеш с мен, за да си тръгнеш оттук. И да си наясно, аз съм готов да се бия, много съм готов. Схватката с теб ще ми бъде вместо тренировка.

Той вдига ръка и се прицелва в нещо през дърветата. Секунда по-късно се чува скимтене.

— Уцелих. — Девет се усмихва, явно горд със своите телекинетични ловни умения.

Аз го следвам, но каквото и да стане, няма да се откажа.

— Има ли някого, за когото би се жертвал? Някого, за когото би рискувал живота си, за да му помогнеш?

— Аз рискувам живота си, за да помогна на Лориен — казва Девет и ме фиксира с поглед, който ме кара да се заслушам. — Бих умрял за Лориен и за всеки, който е лориенец. И ако умра, а това е едно голямо „ако“, смятам да го направя с две могадориански глави, смачкани между ръцете ми, и още една под крака ми. Все още нямам желание да усетя как твоят белег прогаря крака ми, така че узрявай, престани да бъдеш толкова наивен и спри да мислиш само за себе си.

Думите му ме жегват силно. Знам, че Анри щеше да се съгласи с него, но няма да изоставя отново Сам. Не знам дали от арогантността на Девет или от натрапчивостта на съня, но съзнанието ми е ясно и силно за пръв път от много дни насам.

— Сам ми е спасявал задника неведнъж, а баща му беше дошъл да ни посрещне, когато корабът ни кацна на Земята. Може и да е умрял заради нас, за Лориен. Трябва да дойдеш с мен в пещерата, дължиш им го и на двамата. Още днес.

— Забрави!

Пристъпвам към него и Девет изобщо не се поколебава. Сграбчва ме и ме хвърля към едно дърво. Аз се изправям на крака и понечвам да се втурна към него, когато зад нас се дочува пращене на клони. Девет се обръща по посока на шума. Аз заставам до дървото и леко активирам лумена на дланите си, за да съм готов да заслепя всеки, който ми се изпречи. Надявам се, че добре съм преценил каква част от силата ми се е възвърнала.

Девет поглежда над мен и прошепва:

— Извинявай за дървото. Да отидем да видим какво или кой ни следи и да го убием, преди да убият нас.

Кимвам и пристъпвам напред. Шумът идва откъм полянка с няколко бора, чиито гъсти иглички предоставят чудесно укритие. Ако зависеше от мен, щях да изчакам и да видя кой или какво ще излезе оттам, но не и Девет. Той върви и се подсмихва някак особено, докато се придвижваме към боровете, готови да унищожим всичко, което може да изскочи оттам. Дърветата отново прошумоляват и едно от долните клончета се раздвижва. Но това, което се показва, не е могадорианско оръжие или блестящ меч, а малко черно носле на кафяво-бял бигъл.

— Бърни Косар — въздъхвам с облекчение. — Радвам се да те видя, приятелче.

Той изприпква до мен, а аз се навеждам и го потупвам по главата. Това е единственото същество, което е с мен от самото начало. Бърни Косар ми казва, че е щастлив да ме види отново на крака.

— Е, май достатъчно се помотахме, а? — казва Девет.

Бях забравил, че той също е развил завета си да общува с животни. Знам, че е детинско, но ме притеснява това че и двамата имаме тази дарба. Той е също така най-големият и най-силният гард, когото някога съм виждал, има способността да предава енергия на хората, притежава завет за антигравитация, свръхскорост и свръхслух, телекинеза и кой знае какво още, за които не знам. Луменът ми ме отличава от другите, но ако не намеря източник на огън, с който да си взаимодейства, на практика той е безполезен. Способността ми да говоря с животни беше нещо, което нямах търпение да развия още повече, но сега съм сигурен, че Девет ще й намери по-добро приложение преди мен.

Бърни Косар сигурно долавя разочарованието ми, защото ме пита дали искам да отидем на разходка само ние двамата.

Девет го чува и казва:

— Отивай, така или иначе той говори само за тебе. Когато не патрулираше около къщата, седеше в стаята и те наглеждаше.

Аз продължавам да го галя по главата.

— Значи ти си бил, а?

Бърни Косар ме близва по ръката.

— Моят най-добър приятел — казвам му. — И аз бих дал живота си за теб, БК.

Девет изпъшква при тази проява на чувства. Знам, че в тази мащабна междугалактическа война трябва си пазим взаимно гърбовете, но понякога ми се иска да бяхме само ние двамата — Бърни и аз. И Сам. И Сара. И Шест. И Анри. Честно, всеки друг, но не и Девет.

— Ще отида там да потърся животното, което убих, искам да съм сигурен, че ще имаме нещо за вечеря. — И той се отдалечава. — А вие, момчета, идете на специалната си разходка. Когато се върнете, ще трябва да поговорим как да открием другите гардове. Вече си във форма.

— И как по-точно смяташ да ги открием? Бележката, която ни даде Шест, с адреса на мястото на срещата, остана в джоба на Сам. От това, което ни е известно, тя е в могадорианците и те чакат Шест да се появи. Ако питаш мене, това е още по-основателна причина да намерим Сам — казвам остро.

Бърни Косар ме подкрепя. Изглежда, на него му се иска не по-малко от мене да потърсим Сам.

— Ще поговорим за това довечера. Мисля, че е опосум, а може и да е ондатра[1]. — И Девет се отправя към гората да търси жертвата си.

Бърни Косар ми казва да го следвам и ме повежда през дърветата и после надолу по висок тревист хълм. Теренът става равен за няколко метра и после отново преминава в стръмнина. Движим се бързо и сега, когато силите ми се възвръщат, усещането е невероятно. Пред нас се изпречват две огромни дървета, сведени едно към друго. Съсредоточавам се и ги разделям със силата на мисълта си. Веднага щом се образува пролука, БК скача през нея и аз го следвам. Спомням си някогашните ни ранни сутрешни кросове до училището в Парадайс. Животът ни тогава беше много по-лек, дните ми минаваха в тренировки с Анри, а свободното си време прекарвах със Сара. Беше вълнуващо да откривам на какво съм способен и как да използвам способностите си, за да направя това, за което бях тук. Дори когато се чувствах безпомощен или уплашен, имах такъв голям избор от възможности: трябваше само да се съсредоточа. И представа си нямах колко полезно щеше да ми бъде това.

Гърбът ми лепне от пот, когато стигаме до малка височинка. Вече съм по-добре, но не съм се възстановил напълно. Гледката е внушителна, панорамен изглед към Апалачите, обгърнат от ели и окъпан в светлината на късния следобед. Виждам на километри пред себе си в далечината.

— Трябва да призная, братле, гледката е величествена. Това ли искаше да ми покажеш? — питам аз.

Там, в далечината, долу вляво — казва Бърни Косар. — Виждаш ли го?

Оглеждам пейзажа.

— Там долу в долината ли?

Зад нея — отвръща ми Бърни. — Виждаш ли онази светлина?

Присвивам очи към долината. Виждат се няколко гъсти дървета и смътното очертание на скалисто речно корито. После я виждам. През стволовете на дърветата, вляво, в далечината се процежда тънък лъч синя светлина. Това е силовото поле в подножието на щаба на могадорианците. Не е на повече от три километра. Бърни Косар ми казва, че можем още сега да отидем там, ако реша. Този път той ще дойде с мен, сега вече и той може да дойде, защото двамата със Сам сме деактивирали системата, която изпраща смъртоносен за животните газ през планината.

По тялото ми преминава тръпка, докато се взирам към синьото сияние. Там вътре е Сам. И Сетракус Ра. Ами Девет?

Бърни Косар прави две обиколки около мен и сяда до краката ми.

Ти решаваш — казва ми. — Девет е силен и бърз, но той е непредсказуем.

— Водил ли си го тук горе? — питам. — Знае ли, че сме толкова близо?

Бърни Косар изправя глава, сякаш иска да каже да. Не мога да повярвам, че той е знаел и не ми е казал. Достатъчно. Приключих с Девет.

— Връщам се в къщата. Ще оставя Девет сам да прецени дали ще дойде с нас, но каквото и да реши, време е да се срещна със Сетракус.

[1] Ондатра, позната още като мускусен плъх, е вид бозайник, гризач от семейство Хомакови. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 5

Подскачаме по осеяния с дупки неравен път във военен транспортен камион. В покрайнините на града сме и аз оглеждам околността. Виждам голяма планинска верига, която се мержелее в далечината, но това не ми говори много. Пред нас и зад нас се движат коли, пълни с войници. Сандъкът лежи в краката ми, а до мен седи Шест. От това дишам малко по-леко. След битката в Испания, единствено когато Шест е близо до мен, се чувствам малко по-спокойна.

Не съм предполагала, че някога ще ми липсват сестрите от „Санта Тереза“, но сега бих дала всичко да бъда отново в приюта. В продължение на години бях мечтала да се махна оттам, да избягам от техните строги порядки и наказания, но сега, когато съм на свобода, всичко, което искам, е да усетя нещо познато, пък било то и под формата на религиозни правила. Моят сепан, Аделина, е мъртва, убиха я могадорианците. Единственият ми и най-добър приятел Ектор Рикардо също е мъртъв. Градът и приюта вече ги няма, могадорианците ги превърнаха в руини. Смъртта им ме смазва — Аделина и Ектор умряха заради мен, сражаваха се, за да ме опазят. Боже, дано не нося някакво проклятие! Не мога да понеса мисълта, че някой може да пострада заради това, че съм неопитна и недостатъчно обучена. Не искам да изложа на риск тази мисия в Индия със самото си присъствие.

Най-после командир Шарма решава да ни просветли малко.

— Това пътуване ще продължи няколко часа. Моля, настанете се удобно. В хладнината чанта зад вас има студена вода. Не привличайте вниманието към себе си, не разговаряйте с никого! Дори не кимайте и не се усмихвайте! Издирват ни.

Крейтън кимва.

— Как ти се струва всичко това? — обръща се към него Шест. — Наистина ли мислиш, че той е някъде там горе?

— Да, убеден съм. Изглежда логично.

— И защо мислиш така? — питам аз.

— Планините са идеалното място за скривалище на един гард. От много години насам хората се страхуват да се приближават до глетчерите на север от Китай. Историите, които се носят за извънземни, които са виждани там, са достатъчни, за да изплашат местните хора, а китайските военни не са могли да проучат докладите, защото в долината мистериозно се появило езеро и блокирало достъпа до планината. Никой не знае доколко това е истина и доколко слух, но при всички случаи тук е отлично място за укриване.

— Мислиш ли, че там горе, при номер Осем, има други извънземни? — пита Елла. — Нали разбираш, такива, като могадорианците?

И аз се питах същото.

— Не знам още кой може да е там горе, ако има изобщо други, но съвсем скоро ще разберем — отговаря Крейтън.

Той бърше потта от челото си и докосва сандъка ми.

— Междувременно трябва да започнем да се учим как да използваме това тук, за да се подготвим, ако Марина е така любезна да го сподели с нас.

— Разбира се — отвръщам тихо и поглеждам надолу към сандъка. Нямам нищо против да споделя наследството си, но ме смущава фактът, че не съм много наясно с това, което е вътре. Достъп до сандъка трябваше да имаме аз и Аделина. Нейното задължение беше да ми обясни как да използвам всичките предмети в него, за да спася живота си, когато се наложи. Но това никога не се случи. После допълвам:

— Но нямам представа за какво се ползва което и да е от нещата вътре.

Крейтън се пресяга и докосва ръката ми. Очите ми срещат неговия сериозен, окуражителен поглед.

— Нормално е да не знаеш. Ще ти покажа това, което аз знам — казва ми. — Сега съм сепан не само на Елла, но и на всички вас. Докато аз съм жив, Марина, можеш да разчиташ на мен.

Кимвам и поставям длан върху заключалката. Сега, когато Аделина е мъртва, мога да отварям сандъка сама, но от това само ме боли повече. Шест ме наблюдава, сигурна съм, че знае точно как се чувствам, защото тя също е загубила нейния сепан. Студената метална заключалка трепва при допира ми. После прищраква и пада на пода. Прашният път, по който се движим, е осеян с дупки и скални отломки, ръката ми непрекъснато отскача и едва успявам да я пъхна в сандъка. Внимавам да не докосна червения светещ кристал в ъгъла, който ми създаде толкова неприятности на камбанарията в сиропиталището. Нещо като лориенска ръчна граната или може би по-лошо. Хващам чифт тъмни очила.

— Знаеш ли за какво служат? — питам Крейтън.

Той ги оглежда за секунда, после поклаща глава и ми ги връща.

— Нямам представа, но може би с тях ще можеш да виждаш през предметите, като с рентген. Или пък може да са термични детектори, за виждане през нощта. Нали разбираш, има само един начин да разберем.

Поставям очилата на лицето си и поглеждам през прозореца. Освен че приглушават слънчевата светлина, нищо друго не се случва. Проверявам ръцете си, но те са си толкова плътни, колкото и преди, а когато вдигам очи към лицето на Крейтън, по него няма никакви термични точки.

— Е? — пита Шест. — Какво се получава с тях?

— Не знам — отговарям и отново оглеждам голия пейзаж навън. — Може би са най-обикновени слънчеви очила.

— Съмнявам се — казва Крейтън. — Тепърва ще разберем за какво се използват, както и другите неща тук.

— Може ли да ги видя? — пита Елла. Аз й ги подавам.

Тя ги слага на носа си и се завърта, за да погледне през задния прозорец. Аз се връщам към сандъка пред мен.

— Чакайте, всичко изглежда някак различно, не мога да разбера защо. Сякаш виждам всичко малко забавено или пък ускорено… Не мога да преценя. — Изведнъж Елла ахва и после изкрещява: — Ракета! Ракета!

Проследявам погледа й, но виждам само кристално синьо небе.

— Къде? — крещи Крейтън.

Елла сочи към небето.

— Скачайте от камиона! Трябва да се махнем веднага!

— Там няма нищо. — Шест присвива очи към хоризонта. — Елла, мисля, че тези очила нещо те подвеждат, аз нищо не виждам.

Елла не чува. Прехвърля се през мен все още с очилата на носа и отваря вратата на камиона. Банкетът на пътя е опасан с остри скали и сухи храсти.

— Скачайте! Бързо!

Сега вече го чуваме, някакво слабо свистене във въздуха, и внезапно се появява черна точка точно там, където сочи Елла.

— Скачайте! — крещи Крейтън.

Сграбчвам отворения сандък и скачам. Краката ми се удрят в твърдия прашен път и се подгъват под мене, светът изведнъж се превръща във въртележка от кафяво, синьо и пронизваща болка. Задната гума на камиона одира ръката ми и аз успявам да се претърколя встрани секунда преди следващият камион да профучи край мен. Главата ми се удря в остър камък, премятам се още веднъж и се приземявам върху сандъка. Ударът ме оставя без въздух, а съдържанието на сандъка се пръсва в мръсотията. Чувам Елла и Шест да кашлят някъде около мен, но не мога да ги видя в мъглата от прах, която ни обгръща. Секунда по-късно ракетата пада точно зад камиона, от който скочихме и който продължава да се носи напред. Експлозията е оглушителна, камионът с командир Шарма на него се преобръща напред и се стоварва с покрива надолу сред облак от дим. Джипът зад него, който се движи килнат на една страна, не успява да отбие, удря се в ръба на отворилата се от ракетата бездна и потъва право в огромната дупка. Още две ракети атакуват конвоя. Въздухът е изпълнен с толкова прах, че хеликоптерите над главите ни не се виждат, но ясно се чуват. Опипвам слепешком около себе си и се опитвам да събера пръсналите се от сандъка неща. Сигурно заедно с наследството си прибирам още толкова камъни и клонки, но по-късно ще прегледам какво съм събрала.

Точно когато съм сграбчила червения кристал, се чува грохот от оръдейна стрелба, който раздира въздуха.

— Шест! Добре ли си? — крещя. След това чувам Елла да пищи.

ГЛАВА 6

Дърпам вратичките на шкафове като обезумял и надничам под оскъдните мебели в стаята, когато чувам някой да влиза шумно в къщата. Трябва да е Девет, защото Бърни не мърмори така.

— Девет! — изкрещявам. — Къде си скрил сандъка ми?

— Виж под мивката в кухнята — провиква се той.

Отивам в кухнята. Подът, покрит с накъсан линолеум, прилича на разнебитена шахматна дъска, която някой е полял с кафе. Дръжките на шкафа под мивката са провиснали и когато ги дръпвам, нещо прищраква.

— Чакай, Четири! — вика Девет от другата стая. — Направих…

Вратичките на шкафа рязко се отварят и аз политам назад.

— … капан — довършва Девет.

Дузина заострени пръчки се изстрелват към мен. Инстинктът ми се задейства и започвам да ги отклонявам с телекинезата си, когато са едва на сантиметри от мене. Те рикошират встрани и се забиват в стените.

Девет е застанал до вратата и се смее.

— Извинявай, човече. Съвсем забравих да ти кажа какво съм измайсторил.

Бесен, скачам на крака. Бърни Косар влетява и ръмжи срещу Девет. Докато мъмри Девет за глупостта му, аз се концентрирам, за да извадя пръчките от стените. Иска ми се да ги завъртя във въздуха и да ги запратя към Девет.

— Не ти личи много, че съжаляваш.

Сериозно се замислям дали да не насоча остриетата към него, когато той със силата на телекинезата си започва да ги чупи на две, на четири, после на осем и парчетата се силят по пода.

— Без майтап, наистина забравих! — казва и свива рамене. Обръща се и тръгва към другата стая. — Както и да е, взимай си сандъка и влизай тук. Трябва да си вдигаме парцалите, така че започвай да си събирай нещата.

Осветявам с лумена си мухлясалите стени на шкафа и предпазливо си пъхам главата под мивката. В първия момент не виждам нищо и решавам, че Девет се будалка с мене. Готов съм да нахлуя в стаята и да го накарам да ми върне сандъка, когато забелязвам нещо. Лявата страна на шкафа влиза малко по-навътре от дясната. Опипвам с ръка и намирам фалшива стена от шперплат. Бинго. Ето го. Грабвам сандъка и го изнасям от кухнята.

В дневната Девет рови в неговия сандък, онзи, който успяхме да спасим от пещерата на могадорианците.

— Радвам се да те видя, стари приятелю — казва той и измъква отвътре нещо малко и сребристо. После изважда друго, подобно на жълта топка с подутини по повърхността. Прилича на някакъв странен плод и не бих се учудил, ако Девет го стисне и от него потече сок. Поставя го на дланта си и още преди да попитам какво е, той го мята към пода и бързо отскача назад към стената. Нещото се удря в килима и отскача високо, като сменя цвета си от жълт в черен и става голямо колкото грейпфрут. Когато се издига на височината на раменете ми, малките подутини експлодират навън и се превръщат в остри като бръснач шипове. Навеждам се и се претъркулвам към БК, за да не ме пронижат.

— Какво правиш, по дяволите? — изкрещявам. — Можеше поне да ме предупредиш! Без малко да ме убиеш за втори път за по-малко от пет минути.

Девет дори не трепва, когато шиповете рязко се прибират в топката точно преди тя да се върне на дланта му.

— Хей, я не се впрягай толкова! — обръща се към мене.

Той държи топката пред очите си и аз се вцепенявам.

— Знаех, че нищо няма да ти се случи. Мога да я контролирам с мисълта си. Е, поне донякъде. В повечето случаи.

— Донякъде? Будалкаш ли ме? Не забелязах много да я контролираш. Трябваше да отскоча встрани.

Девет сваля топката. Изглежда малко разочарован. Но не достатъчно.

— Засега мога да контролирам само цвета.

— И само толкова? — питам саркастично.

Той свива рамене.

БК му казва да престане да се будалка.

— Хей, просто искам да проверя дали помня как се действа с тези неща. Поне с тези, за които знам как се ползват — обяснява ми и пуска топката обратно в сандъка. — Не знаеш кога ще ти потрябва.

Сега измъква наниза от зелени камъни, които беше използвал в пещерата на могадорианците, и го хвърля във въздуха. Той описва съвършен кръг и боклуците от пода се всмукват от него и изчезват като в черна дупка. После се завърта към задния прозорец и засиява в бяла светлина. Девет щраква с пръсти, боклуците изригват от кръга и помитат всичко, което е останало от прозореца.

— Е, това го отметнахме — смее се той.

Аз отварям моя сандък. Девет смята, че в сандъците ни има нещо, което може да ни помогне да намерим останалите. Първото, което виждам, е синята метална кутия от кафе, с праха на Анри, и аз поемам дълбоко въздух. Тутакси се пренасям в гората на Парадайс, вървим със Сара през топящия се сняг и виждаме мъртвото тяло на Анри. Бях му обещал, че ще го върна на Лориен, и все още смятам да го направя.

Внимателно слагам кутията на пода до сандъка и изваждам камата с диамантеното острие, оставям дръжката й да се удължи и да се обвие около юмрука ми. Обръщам я и разглеждам острието. Освобождавам се от камата и продължавам да ровичкам из сандъка. Гледам да не се замотавам с нещата, които не знам за какво служат — като например амулета с формата на звезда, завързаните с връв купчина крехки листа, яркочервената овална гривна, и внимавам да не докосвам кристала, увит добре в два слоя кърпи и напъхан в найлонова торбичка. Последния път, когато докоснах този кристал, стомахът ми се сви на топка и към гърлото ми тръгнаха киселини.

Бутам настрана гладкия жълт камък кситарис, който може да предава завети, и вземам продълговат кристал, пълен със спомени. Има восъчна повърхност, а отвътре е мътен и това беше първото нещо, което Анри извади от сандъка, за да ми го покаже. Когато мъглявината в него се завъртя, това означаваше, че първият ми завет започва да се развива. Този кристал постави началото.

После виждам очилата на бащата на Сам и белия таблет, който намерихме с Шест в кладенеца зад офиса на Малкълм Гууд. Това е достатъчно, за де ме върне в реалността.

Вдигам поглед към Девет.

— Може пък в сандъците ни да има нещо, което да ни преведе през синьото силово поле. Мисля, че въздействието му бездруго намаля. Може и да имаме късмета да се доберем до Сам довечера.

— Да, няма да е зле, ако нещо от сандъците може да ни помогне в това — казва Девет небрежно с поглед, прикован в тъмнолилавото камъче, което е закрепил върху опакото на ръката си. То изчезва.

— Какво е това? — питам го.

Той обръща ръката си и камъчето се появява в дланта му.

— Нямам представа, но е трепач, ако искаш да заговориш някое момиче, не мислиш ли?

Аз поклащам глава и нахлузвам червената гривна от сандъка върху китката си. Мисля си дали пък няма да ме издигне сега във въздуха, или да изстреля сноп от лазери, но тя просто си стои на китката ми. Размахвам ръка над главата си, за да я задействам, умолявам я да разкрие способностите си. Нищо такова не се случва.

— Може би трябва да я оближеш? — Девет ме гледа ухилен.

— Бих опитал всичко — мънкам засрамено.

Оставям я на ръката си с надеждата, че все пак може нещо да се случи. Всичко, което имам в сандъка, идва от старейшините. Всяко нещо има своето предназначение, знам, че е така и с гривната. Поглаждам с ръка кадифената торбичка със седемте сфери, които образуват лориенската слънчева система. Отварям торбичката, камъните се изсипват в ръката ми и аз ги протягам към Девет. Спомням си деня, когато Анри за пръв път ми ги показа.

— Това ли търсеше, с което да открием другите? Бяха на Анри. Така разбрахме, че един от гардовете е в Испания.

— Никога не съм ги виждал. За какво служат?

Духвам лекичко върху камъните, те оживяват и засияват с мека светлина. Бърни Косар започва да лае при гледката на сферите, които кръжат над дланта ми. Превърнали са се в планети, които се въртят около слънцето. Точно когато решавам да запаля лумена си и да осветя Лориен, за да се види с цялата й пищна зеленина, така както изглеждаше в деня, преди да я нападнат могадорианците, планетите отново набират скорост, стават по-ярки и аз не мога вече да ги контролирам.

Девет пристъпва напред и двамата наблюдаваме как топките се удрят в слънцето и изчезват в него една по една, докато накрая остава една-единствена топка. Новото небесно тяло се върти около оста си и блести с такава ярка светлина, че закриваме очи. Най-после топката избледнява и отделни участъци по повърхността й се надигат и спадат, докато се получи точно копие на Земята.

Девет гледа като хипнотизиран. Земята се завърта и тутакси съзираме две светещи точки, които пулсират една върху друга. Разглеждаме кълбото, за да се ориентираме къде точно се намират, и установяваме, че са в Западна Вирджиния.

— Ето ни там — казвам аз.

Кълбото продължава да се върти и тогава виждаме още една пулсираща точка в Индия, четвърта се движи бързо на север — май е в Бразилия.

— Когато показвах на Шест и на Сам нашата слънчева система преди няколко дни в колата, се случи същото. Тя се превърна в планетата Земя. Тогава за пръв път направих това — обяснявам аз.

— Нещо не ми е ясно — казва Девет. — На кълбото има само четири точки, а би трябвало да сме останали шест.

— Така е, и аз не го разбирам. Предишния път, когато се случи, една точка се появи в Испания — разсъждавам на глас. — После сферата се замъгли и чухме глас, който крещеше ужасено името Аделина. Предположихме, че това е още един член на гардовете. Тогава Шест реши да отиде в Испания и да се опита да го намери. Мислех си, че смяташ по този начин да се свържем с другите, не предполагах, че не си го виждал досега.

Девет ме гледа опулен.

— Я чакай, човече. Мили боже! Сега го виждам за пръв път, но Сандор ми беше споменал нещо за него. Да си кажа правичката, когато отворихме сандъка ни за пръв път, сребристите джунджурии и бодливата жълта топка бяха толкова изумителни, че не чух много от останалото, което той каза тогава. Но сега си спомням, че разправяше нещо за червен кристал, който имат някои от нас — аз го имам и смятах, че той може да послужи за връзка с останалите, други пък имат Слънчевата система.

— Нищо не разбрах.

Той се обръща към сандъка си, сграбчва един голям колкото запалка червен кристал, който сияе с мека светлина, после пуска с трясък капака и се обръща към мен. Аз поглеждам към слънчевата система и ахвам. Едната синя точка в Западна Вирджиния е изчезнала.

— Чакай, задръж така! Отвори пак сандъка си! Искам да видя нещо.

Девет се подчинява и втората синя точка от Западна Вирджиния се появява отново върху сферата.

— Добре, затвори го сега!

Той затваря сандъка и точката отново изчезва.

— Това е тъпо — казва той.

В момента, в който го казва, сферата на Земята се замъглява и миг по-късно гласът му отеква от вибриращата топка.

— Чакай, какво беше това? Защо отеква така гласът ми? — Земята отново вибрира.

— Не е тъпо, направо е страхотно — казвам аз и се взирам в сферата. — Причината да не виждаме на сферата всичките шестима членове на гардовете е, че сферите показват само онези, чиито сандъци са отворени точно в този момент. Гледай. — И аз вдигам капака на неговия сандък.

Девет подсвирва:

— Много яко! Четири, супер яко!

Миг по-късно гласът му долита от сферата. Вече е схванал и оставя настрана кристала си.

— Но ако съдя по скоростта на този приятел тук — казвам аз и соча към движещата се точка в Южна Америка, — който и да е той, трябва да е в самолет. Иначе не е възможно да се придвижва толкова бързо.

— Защо пък някой ще си държи отворен сандъка в самолет? — пита Девет. — Глупаво е.

— Може да е в беда. Може да се крие в тоалетната и да се опитва да разбере за какво служи това тук. Точно като нас.

— Дали ни вижда точно сега?

— Не знам, но може би ни чува. Мисля, че ако задържиш в ръката си този червен кристал, всеки от нас може да те чуе от сферата на Земята.

— Ако половината от нас имат кристал, а останалите имат способността да издигнат тази голяма светеща сфера и да я накарат да се върти, тогава…

— Значи, можем да общуваме един друг само когато двама от нас са се събрали заедно — прекъсвам го аз.

Ами ето, сега ние двамата сме заедно, можем да опитаме да се свържем с останалите. Така де, в случай че сферите им са задействани — казвам аз. — Може и други двама да са образували двойка точно като нас.

Девет грабва червения кристал и го вдига до устата си като микрофон.

— Ало? Проба, едно, две, три. — Той прочиства гърлото си. — И така, ако някой от членовете на гардовете е застанал пред светеща сфера, нека слуша. Тук сме Четири и Девет и сме готови да се срещнем с вас. Искаме да се подготвим, да приключим с тези простотии тук и да се върнем на Лориен. Веднага. Няма да кажа къде точно се намираме в момента, защото е възможно да сме подслушвани от могадорианци, но ако пред вас има светещата сфера, на нея ще видите две точки една до друга. Е, това сме ние. Така че ъъ — Девет поглежда към мен и свива рамене. — Ами това е. Край.

Изведнъж усещам кожата на китката ми под гривната като вкочанена. Разклащам я и ръката ми изтръпва.

— Почакай. Кажи им, че ние се махаме оттук, а те всички трябва да тръгнат към Съединените щати. Сетракус Ра, водачът на могадорианците, вече е тук. Кажи им, че сме по следите му и ще освободим приятелите ни колкото е възможно по-скоро.

Сферата на Земята оживява и отеква с гласа на Девет.

— Всички да дойдат в Америка колкото може по-скоро. Сетракус Ра показа отвратителната си мутра и целта ни е да я размажем колкото може по-скоро. Утре ще изпратим ново съобщение. Останете на линия.

Девет пуска кристала обратно в сандъка със самодоволна физиономия и сякаш се чувства малко неловко от това, че е говорил на една топка. Аз се мръщя. Дясната ми ръка е студена като лед и аз понечвам да сваля гривната и да прибера топките в кадифената торбичка, когато сферата на Земята отново се замъглява. Чува се звук от експлозия, последван от глас, който ми звучи познато. Това е същото онова момиче, което чух тогава, момичето, което Шест отиде да издирва в Испания. Тя крещи:

— Шест, добре ли си?

Чуваме писък и още две експлозии разлюляват замъглените очертания на сферата. Грабвам кристала на Девет от сандъка и ужасен се опитвам да се свържа с нея.

— Шест! — крещя. Иска ми се да скоча там вътре, само да имаше начин да го направя. — Това съм аз, Джон! Чуваш ли ме?

Никакъв отговор. Дочуваме приглушения звук от перките на хеликоптер, сферата занемява отново и неравностите по повърхността й се прибират. Пулсиращата светлинка в Индия е изчезнала. Внезапно тя се свива и отново се превръща в седем топки, които падат на земята.

— Това хич не звучеше добре — казва Девет и започва да събира топките от пода. Слага ги обратно в сандъка ми и взема кристала си от вцепенената ми ръка.

— Шест е в беда — и то сериозна, с експлозии, и хеликоптери, и планини. И всичко това се случва сега, и то на другия край на света. Как мога да стигна до Индия? Откъде да взема самолет?

— Значи Шест е онова маце, дето ти даде картата за планината? После ви заряза двамата с приятеля ти и отпраши за Испания, така ли беше? — пита Девет.

— Да, тя е — отвръщам аз и затварям с ритник сандъка си. Стискам здраво юмруци. Вие ми се свят. Какво се случва с Шест? Кое е другото момиче, онова, което чух вече два пъти? Усещам ръката си по странен начин. Бях толкова смутен от този глас, че съвсем забравих за нарастващото неприятно усещане в ръката ми. Опитвам се да сваля гривната и тя пари под пръстите ми.

— Тук става нещо. Нещо не е наред.

Девет затваря сандъка си и се пресяга към мен.

— Гривната ли?

Щом я докосва той, отдръпва рязко ръка.

— По дяволите! Сякаш ме удари ток!

— Сега какво да правя?

Започвам да размахвам силно ръката си с надеждата, че гривната ще се изхлузи сама.

Бърни Косар се втурва да я подуши, но се спира рязко с поглед, вперен във входната врата. Наостря уши и козината му на гърба се изправя.

Там има някой, казва той.

Двамата с Девет се споглеждаме и бавно започваме да отстъпваме назад към стаята, по-далече от вратата. Толкова се бяхме заплеснали с нещата в сандъците си и гласовете от сферата, че бяхме забравили напълно за света около нас и за всякаква предпазливост.

Изведнъж вратата изхвърча с трясък от пантите. Димни бомби влитат през прозорците и стаята се изпълва с отломки от стъкло. Искам да се втурна напред срещу нападателите, но болката от гривната вече е толкова силна, че не мога да мръдна. Падам на колене.

Виждам проблясък от зелена светлина и чувам как Девет изкрещява от болка. Строполява се до мен. Виждал съм и преди тази зелена светлина. Това може да бъде само зелената светлина от могадорианско оръжие.

ГЛАВА 7

От всички страни свистят куршуми и около нас изригват пръст и мръсотия. Двете с Елла се прикриваме зад останките на един от камионите. Куршумите сякаш идват отвсякъде, от всички посоки, от всеки ъгъл. Елла е ранена. Въздухът е така изпълнен с прахоляк от целия този хаос, че дори не мога да видя къде е ранена. Леко прокарвам ръце по тялото й, докато усетя влажната, лепкава кръв, и откривам дупката от куршум в долната част на бедрото й. Когато я докосвам, тя изкрещява от болка.

Говоря с възможно най-успокояващия глас, на който съм способна при тези обстоятелства.

— Ще се оправиш. Марина ще ти помогне. Трябва само да я намерим.

Вдигам Елла и двете започваме да се отдалечаваме предпазливо от камиона, аз я прикривам с тялото си. Едва не се препъваме в Марина и Крейтън, които са се свили зад отломките от друг камион.

— Хайде! Елла е ранена! Трябва да изчезваме оттук!

— Те са страшно много. Ако сега се опитаме да се измъкнем, ще ни убият. Нека първо се погрижим за Елла, после ще отвърнем на удара — отвръща Крейтън.

Оставям Елла до Марина. Тя все още е с тъмните очила. Сега мога да видя добре раната й, която продължава да кърви. Марина поставя ръцете си върху крака на Елла и затваря очи. Елла поема рязко въздух, гърдите й започват да се движат бързо нагоре-надолу. Наистина е невероятно да наблюдаваш как действа заветът на Марина. Наблизо отеква още една експлозия и ни засипва взрив от прах точно когато раната на Елла започва да се свива, и куршумът излиза от плътта. Дълбоката черно-червена дупка възвръща нормалния цвят на млечнобялата й кожа. Вижда се как очертанията на малка костичка се изместват под повърхността и тялото на Елла започва бавно да се отпуска. Аз поставям с облекчение ръка върху рамото на Марина и й казвам:

— Това беше страхотно, Марина.

— Благодаря. Много яко беше, нали?

Марина сваля ръцете си от Елла и тя бавно се надига на лакти. Крейтън я прегръща.

Над главите ни ръмжи хеликоптер и обстрелва с дъжд от куршуми два камиона. Голямо парче метал се стоварва близо до мен. Това е тлеещ къс от вратата на камион, на който се вижда зацапана цифрата осем. Гледката ме изпълва с гняв. Сега, когато Елла вече е добре, аз съм готова да отвърна на удара.

— Тръгваме към тях! — изкрещявам към Крейтън.

— Това могадорианците ли са? — пита Марина и щраква заключалката на сандъка си.

Крейтън поглежда над купчината от отломки, зад които се прикриваме, и се привежда към нас, за да докладва:

— Не са могадорианци, но за сметка на това са доста. Не можем да се бием оттук, ще е по-добре, ако успеем да се придвижим към планините. Които и да са, ако са тук не заради нас, а заради командир Шарма, не виждам защо трябва да им показваме способностите си.

Отзад се разнася още една експлозия и запраща към нас нов облак от пръст и прахоляк. Виждам как хеликоптерът прави кръг и се насочва обратно направо към мястото, където се крием. Двете с Марина се споглеждаме и съм сигурна, че си мислим едно и също. Крейтън ще ни прощава, но няма как да не разкрием способностите си, нямаме друг избор. Тя поема контрол върху хеликоптера и обръща посоката на полета му. Пътниците в него така и няма да разберат какво точно се е случило, но ние знаем, че той вече не ни застрашава. Не искаме никой от хората в него да пострада ненужно, които и да са те. Двете с Елла надаваме радостен вик и наблюдаваме с облекчение как въртящите се перки на хеликоптера изчезват в далечината, а Крейтън гледа мрачно. Изведнъж при нас изниква командир Шарма.

— Слава богу, живи сте — казва той.

Изкушавам се да му отвърна със същото. Мислех си, че са го убили още когато избухна първата ракета. На слепоочието му се вижда голяма порезна рана, а дясната му ръка виси някак странно до тялото му.

— Вие сте отговорен за всичко това. — Аз го гледам гневно.

Той клати глава:

— Това са войници от „Фронта за съпротива в името на Бог“. Точно тях се опитвахме да избегнем.

— Какво искат? — питам аз.

Командир Шарма оглежда хоризонта и после ме поглежда в очите.

— Да убият Вишну. И да унищожат всички негови приятели. Такива като вас. Насам идват още от тях.

Привеждам се ниско и предпазливо надничам зад останките от камиона. Към нас се движи голяма група от тежковъоръжени коли, а над тях кръжат няколко хеликоптера. От дългата колона камиони и джипове проблясват светлинки и секунди по-късно край нас започват да свистят куршуми.

— Хайде да сритаме нечий задник — казвам аз.

— Невъзможно е да ги разгромите тук — казва командир Шарма и в здравата му ръка се появява автомат. — От моите хора са останали не повече от двайсет души. Трябва да се изтеглим на по-висока позиция, ако искаме да оцелеем в тази битка.

— Оставете това на мен — отвръщам аз.

— Почакай, Шест — намесва се Крейтън и прибира сандъка на Марина. — Той е прав. В планините ще имаме по-добро прикритие. Все още има шанс да се измъкнат всички, до един. Просто няма да бъде толкова видимо, което е добре за нас. Не е необходимо могадорианците да се възползват от предимството си точно сега.

Марина поставя ръка на рамото ми.

— Крейтън е прав. Трябва да сме разумни. Нека не привличаме към себе си повече внимание, отколкото е необходимо.

— Могадорианци? — пита недоумяващо командир Шарма.

Трябва да внимаваме какво говорим, когато той е наблизо.

Преди някой да успее да отговори, два хеликоптера прелитат ниско с припламващи оръдия. Няколко от войниците на командира падат покосени на земята, а оръжията им се превръщат в безполезна купчина метал. Ако ще се измъкваме, трябва да е сега или никога. Прилагам телекинезата си върху единия хеликоптер, повдигам опашката му и накланям надолу носа. Пилотът яростно се опитва да го изправи и хеликоптерът сега напомня на родео с кон, който се опитва да хвърли ездача си. Гледаме как пилотът прави рязко движение с ръчката за управление и двама мъже изпадат отдясно на кабината. Височината не е голяма, така че не би трябвало да пострадат сериозно.

Хвърлям поглед към кордона от блокираните ни джипове и виждам слаба струйка дим да излиза от ауспуха на един от тях. Двигателят му все още работи! Изкрещявам:

— Тръгваме! Сега!

Всички изскачат иззад прикритието. Командир Шарма крещи към малкото оцелели войници да се изтеглят. Вражеският батальон е на по-малко от стотина метра оттук. Докато тичаме, усещам как един куршум прелита през косата ми. Друг се забива в ръката ми и преди да успея да извикам, Марина вече е до мен и студените й ръце лекуват раната ми още докато тичаме. Всички войници без един се подчиняват на заповедта и започват да се изтеглят. Изостаналият боец тръгва след командира си и двамата тичат редом до нас.

Стигаме до джипа и се вмъкваме в него — ние четиримата плюс командир Шарма и войникът. Крейтън настъпва газта и ни извежда бързо на пътя. Куршумите се сипят върху задната част на колата и правят стъклото на сол, заобикаляме паднал на пътя къс скала и успяваме да се измъкнем от безмилостния обстрел.

Този път не е направен за висока скорост. Целият е изровен и покрит с дупки, камъни и какво ли не още и Крейтън с усилия успява да държи колата на платното. Джипът е пълен с оръжие — намирам една ловджийска пушка и изпълзявам назад в очакване на мишена. Марина оставя сандъка си при Елла и следва примера ми.

Сега, когато имам време да посъбера мислите си, направо съм бясна. Смятахме, че ако номер Осем остане в планината, ние ще бъдем в безопасност тук, под радара. Вместо това сега ни обстрелват заради него. Ако оцелеем след всичко това, ще му разкажа играта.

— Къде отиваме? — Крейтън се провиква назад.

— Просто се придържай към пътя — отвръща командирът.

Обръщам се и поглеждам назад, през предното стъкло се виждат Хималаите. Те бавно се приближават и назъбените им върхове се издигат все по-застрашително. Кафявата пустиня пред нас свършва и в подножието на планината се извива ивица от зеленина.

— Защо тези приятелчета се опитват да убият номер Осем? — обръщам се към командир Шарма и цевта на пушката ми отскача от рамката на задния прозорец.

— Хората от „Фронта за съпротива“ не вярват, че той е Вишну. Мислят, че сме богохулници, които приемат момчето в планината за върховен Бог. Ето защо искат да ни убият.

— Шест! — крещи Елла. — Още един! — Тя все още е с очилата.

Поглеждам през задния прозорец и виждам как от хеликоптера изригва огън и нещо полита към нас. Това е някакъв вид ракета, която се носи право насам. С помощта на телекинезата си я отклонявам към пустинята и тя се взривява при падането си. Хеликоптерът изстрелва още две ракети.

— Време е да разкараме тия приятелчета! — изревавам. — Хайде, Марина, ще го направим заедно!

Тя кимва и вместо този път да насочим ракетите към земята, ние ги прихващаме и ги насочваме назад към хеликоптера. Наблюдаваме мрачно как той експлодира в гигантски кълба от огън. Никога не сме имали за цел да убиваме, но когато сме изправени пред избора да убием или да бъдем убити, винаги ще избера първото.

— Страхотна работа, Шест — казва Елла.

— Хип-хип ура — отговарям с мрачна усмивка.

— Мислиш ли, че сега вече ще ни оставят на мира? — пита Марина.

— Май няма да е толкова лесно — казва командир Шарма.

— Тя има същите способности като момчето, което наричате Вишну — сочи към мен Крейтън. — Това дали е достатъчно да ги накара да се откажат? Мислиш ли, че все още искат да воюват с него?

— Да, ако успеят да го намерят — отвръща командирът.

— Колко души са във „Фронта за съпротива в името на Бог“? — питам командир Шарма.

— Общо ли? Хиляди. А и имат богати спонсори, които ги подкрепят и им предоставят всичко, от което имат нужда.

— Като хеликоптери например.

— Имат и по-страшни неща — добавя командирът.

— Най-добре ще бъде, ако успеем да им се изплъзнем — обръща се Крейтън към командира. — Ще карам колкото е възможно по-бързо. Ако трябва да се бием, ще се бием, но ми се иска да го избегнем.

Минават пет минути в напрегнато мълчание. Аз и Марина държим под око колоната в далечината и всеки път, когато минем край нещо по-голямо, с телекинезата си го пускаме на пътя зад нас. Край пътя започват да се появяват високи дървета, стават все повече и повече, и не след дълго от двете страни се образува гъста преграда. Колата навлиза в една изключително тясна долина и започва да се изкачва по планината. Точно когато стигаме базата, командир Шарма казва на Крейтън да спре. Навеждам се напред от мястото си и виждам десетки купчинки да се издигат от земята.

— Противопехотни мини? — питам.

— Не съм съвсем сигурен — отвръща командирът. — Нямаше ги тук преди два дни.

— Има ли друг път за там, където отиваме? — пита Крейтън.

— Не, това е единственият — отвръща Шарма.

Изведнъж дочуваме шум от перките на хеликоптер, но все още не го виждаме. Високите дървета го закриват. Естествено, те също не могат да ни видят, макар че по звука се разбира, че вече са доста близо.

— Ако останем тук, ще бъдем лесна мишена — казвам аз и бързо премислям какъв да бъде следващият ни ход.

Крейтън отваря вратата си и излиза с автомат под мишница.

— Е, дотук беше. — И той сочи нагоре и вдясно от нас. — Трябва или да се качим там горе, да се прикрием зад дърветата и да се бием, или да продължим да тичаме право нагоре към планината.

— Аз няма да бягам — заявявам твърдо.

— Нито пък аз — присъединява се Марина, която е застанала до мен.

— Тогава ще се бием — казва командир Шарма и сочи към планината. — Половината от нас ще се разположат вляво, а останалите ще заемат позиция вдясно. Те двете ще тръгнат с мен. — Той посочва мен и Елла.

Двамата с Крейтън се споглеждаме и кимваме.

Елла се обръща към Крейтън:

— Ще се справиш ли без мен, тате?

Крейтън се усмихва:

— Марина с нейния завет ще има грижата каквото и да ми сторят, то да не продължи дълго. Мисля, че ще се справя.

— Аз ще го наглеждам, Елла — добавя Марина.

— Сигурен ли си, че така трябва да направим, командире? — пита войникът. — Мога да отида да доведа Вишну, да го докарам тук, за да ни помогне.

— Не, Бог Вишну трябва да остане там, където е в безопасност.

Крейтън се обръща към Елла:

— Остани с очилата. Може би с тях ще можеш да виждаш по-добре от нас, когато тръгнем нагоре през гората. Все още не знам как точно действат, но да се надяваме, че ще ни бъдат от полза.

Прегръщам Марина и прошепвам в ухото й:

— Вярвай в способностите си.

— Трябва да излекувам командир Шарма, преди да тръгнете — казва тя.

— Не — шепна аз. — Все още му нямам доверие и ще бъде по-безопасен за нас, ако е ранен.

— Сигурна ли си?

— Засега да.

Марина кимва. Крейтън я потупва по рамото и й махва с ръка да тръгне с него и младия войник. Тримата тръгват нагоре по левия склон на долината и се скриват зад объл каменен блок.

Командир Шарма, Елла и аз потегляме нагоре по десния хребет, като внимателно заобикаляме купчинките по земята. Откриваме добра позиция зад няколко големи каменни блока и се разполагаме в очакване на колоната.

Поглеждам командир Шарма. Чувствам се виновна за това, че не позволих на Марина да се погрижи за раната му. Все още не съм убедена, че този добре обмислен капан не е негово дело.

— Как е ръката ти? — шепна му.

Той с пъшкане заляга и подпира цевта на пушката си на една плоска скала. Поглежда ме и ми намига:

— Мога да се оправя и с една.

С крайчеца на окото си съзирам над нас хеликоптер, но той почти веднага изчезва. Или Марина се е погрижила за него, или пилотът не е могъл да проникне през гъстия заслон на долината. Поглеждам през дърветата, надявам се, че ще мога да поработя върху облаците около планинските върхове, но следобедното слънце ги е прогонило. Без вятър и без облаци, няма нищо друго, с което да се занимая. Мога да стана невидима, ако е необходимо, но засега предпочитам командирът да не знае това.

— Какво виждаш? — пита Елла.

— Едно голямо нищо — прошепвам. — Командире, колко далече е номер Осем оттук?

— Искаш да кажеш Вишну? Не е далече. Може би около половин ден път пеша.

Искам да попитам къде точно се намира той. Трябва да знаем в случай, че нещо се случи с командира и се наложи да продължим без него. Вниманието ми обаче е привлечено от ръждив пикап, който навлиза с пълна скорост в тясната долина, в откритата му каросерия стои мъж. Дори от разстояние се вижда, че е въоръжен, но и нервен. Върти припряно оръжието си на всички страни, трескаво се опитва да го насочи едновременно във всички посоки. Щом съзира джипа ни, пикапът спира рязко и войникът скача от него. Появяват се още камиони и спират зад пикапа. От един червен ван изскача войник и поставя гранатомет на рамото си. Хрумва ми нещо.

Побутвам командира с крак.

— Сега се връщам.

Не му давам време да възрази и хуквам към гората. Войникът е взел на мушка камиона ни, но преди да успее да дръпне спусъка, аз дръпвам гранатомета от рамото му и забивам единия му край в стомаха му. Войникът изкрещява и се превива на две. Когато чува вика, шофьорът на камиона се втурва към него с пистолет в ръка. Аз насочвам гранатомета към лицето на войника. За част от секундата той преценява какво може да направи носещият се във въздуха гранатомет, обръща се и хуква с вдигнати над главата си ръце.

Сега се насочвам към вече празния пикап и натискам спусъка. Ракетата излита от гранатомета ми, под пикапа избухва кълбо от огън и го изхвърля на десетина метра във въздуха. Горящият камион се сгромолясва на земята, отскача, преобръща се напред и се стоварва с трясък в задната част на нашия джип. Той се накланя напред, претъркулва се бавно през дребните скални късове на пътя, които ни попречиха да продължим напред. Следващите трийсет секунди са изпълнени с оглушителни, кратки взривове, войниците стрелят на сляпо около себе си и мините експлодират една след друга. От дърветата изхвърчат стотици птици, кръжат над нас и крясъкът им бързо се заглушава от прищракването, пращенето и пукота от боеприпасите, които продължават да вършат работата си. Бях права: наистина са били противопехотни мини. И сега нашият джип е просто купчина тлеещ метал.

Явно това е било само прелюдията. Главното действие — въоръжени коли, малки танкове и подвижни ракетни установки, напредват към нас по планината. Виждат се и най-малко две хиляди войници, които се движат пеша. Над нас кръжат пет или шест хеликоптера. Чувам някакво бръмчене и когато се обръщам, виждам как една ракетна установка се завърта и заема позиция за стрелба. От нея се надигат носовете на пет бели ракети и се насочват към мястото, където се прикриват Марина и Крейтън. Нещо се раздвижва в редицата от дървета, оттам изскача младият войник от отряда на командир Шарма и хуква надолу към долината. Той не е въоръжен и се насочва право към ракетната установка. Отначало си мисля, че иска да се жертва по някакъв начин, за да спаси приятелите ми, но никой не стреля по него. Когато стига до установката, той се спира и започва да сочи нагоре към планината, където се крият Марина и Крейтън. Тя продължава да се издига и се насочва към целта.

Това е предател, един от онези, които се опитват да ни убият! Следващото нещо, което виждам, е как войникът полита във въздуха, изхвърлен нагоре от телекинезата. Явно Марина си е помислила същото. Твърде късно може би. Той вече им показа къде се крият.

Съсредоточавам се върху установката и впрягам всичките си сили, за да успея да променя посоката на ракетите веднага щом ги изстрелят. Докато се фокусирам върху нея, друга установка се задейства с бръмчене и насочва ракетите си право към мен. Войниците не могат да ме видят оттук, но знаят, че от мястото, където съм, се стреляше с ръчен гранатомет. Имам силата да се справя само с една от тях, а няма време за бяг. Имам избор. Да спася Крейтън и Марина или да спася себе си. Установката се насочва към планината и започва да изстрелва ракети. Те излитат със свистене и се насочват право към хълма. Поемам ги с телекинезата си, отклонявам ги към земята и те се взривяват при падането си, но тогава се включва и втората установка. Поглеждам нататък и виждам как белите носове на ракетите се насочват към мен. Твърде късно, нищо не мога да направя, но изведнъж ракетите правят кръг и се насочват към установката, от която току-що са излетели, и към батальона отзад. Уцелват пет от камионите и те всички избухват в пламъци.

Марина. Тя ми спаси живота. Действията ни са в пълен синхрон, точно както трябва да бъде. Тази мисъл ме нахъсва още повече да приключим с мелето тук и да намерим Осем. Искам да изпратя послание на останалите войници от батальона, затова излизам от невидимостта си и се оставям да ме видят. Концентрирам се и с телекинезата си започвам да насочвам пламъците, които се издигат от падналите ракети. Прехвърлям огъня надолу по пътя към това, което е останало от отряда. Пламъците поглъщат камионите един по един като горящи плочки от домино. Посланието е получено. Войниците от „Фронта за съпротива“ започват да се изтеглят. За секунда се изкушавам да се насладя на малко отмъщение. Но това би било жестоко и ненужно, точно така биха постъпили могадорианците. Наясно съм, че това първично желание да ги сритам по задниците няма да ни бъде от полза точно сега.

„Точно така! Бягайте! Защото, ако не го направите, огънят само това и чака, за да ви довърши!“

Когато и последният войник изчезва от погледа ми, аз се обръщам и тръгвам към планината. Трябва да намеря приятелите си.

ГЛАВА 8

Около мен се стеле гъст дим, който започва бавно да се разсейва. От мястото на пода, където лежа, виждам десетки чифта крака и черни ботуши. Вдигам глава и съзирам още толкова пушки, и всички те са насочени към главата ми.

Погледът ми се мести от тежките ботуши към противогазите и с облекчение разбирам, че принадлежат на хора, а не на могадорианци. Но какви са тези хора, които използват оръжията на могадорианците? Някой опира в тила ми цевта на пушка. Мога да се възползвам от телекинезата си, за да я отхвърля от себе си и да я метна на километър оттук чак в планината, но болката от гривната е толкова силна, че не ми позволява да се съсредоточа достатъчно, за да го направя. Един от мъжете ми казва нещо, но не съм в състояние да разбера какво ми говори.

Искам да се фокусирам върху нещо, което да ми помогне да преодолея болката, и виждам Девет, който стене върху килима. Оттам, където съм, ми се струва, че трудно диша, а и сякаш не може да движи ръцете и краката си. Искам да му помогна и правя усилие да се изправя. Надигам се леко, но някой ме сритва обратно на земята. Претъркулвам се по гръб и в момента, в който го правя, в лявото ми око се забива голяма цилиндрична тръба. В тръбата има хиляди светлинки и аз наблюдавам как се въртят вкупом, и се превръщат в плътен зелен лъч. Това несъмнено е могадорианско оръжие като онова, което ме парализира пред горящата ни къща във Флорида. Фокусирам другото си око встрани от оръжието и виждам мъж с кафеникав шлифер. Той дръпва противогаза от лицето си. Под него се показва ореол от бяла коса и месест гърбав нос, който по всяка вероятност е чупен неведнъж. Изпитвам желание да го разбия за пореден път.

— Не мърдай — изръмжава към мен — или ще дръпна спусъка!

Отправям поглед към Девет, който като че ли започва да се съвзема. Седи изправен и се оглежда, опитва се да се отърси от замайването. Мъжът, който притиска могадорианското оръжие в лицето ми, поглежда към него.

— Какво си мислиш, че правиш? — казва той.

Девет му се хили спокойно, вече с прояснен поглед.

— Опитвам се да реша кого от вас да убия най-напред.

— Накарай го да млъкне! — изкрещява женски глас. В стаята влиза някаква жена, тя също носи могадорианско оръжие. Двама от мъжете опират ботушите си в рамото на Девет и го натискат към пода. Жената сочи към мен, някой ме хваща за раменете и ме изправя на крака. Друг ме сграбчва за китките, за да ми сложи белезници.

— Кучи син! — изкрещява той, когато докосва гривната ми.

Може и да не знам какво точно прави тази гривна, но това сега определено ми харесва.

Вече стъпил на краката си, успявам да се стегна. Виждам десет или дванайсет мъже с маски, всички държат пушки. Мъжът и жената, които говореха преди малко, изглежда, са техни началници. Оглеждам се за Бърни, но никъде не го виждам. Въпреки това чувам гласа му в главата си.

Просто чакай. Нека разберем какво искат и какво знаят.

— Какво искате от нас? — питам мъжа със счупения нос.

Той се изсмива и поглежда към жената:

— Какво искаме, специален агент Уокър?

— Като начало искам да знам кой е приятелят ти там. — И тя сочи с тръбата назад към Девет.

— Не познавам това момче — обажда се той. После издухва падналата върху лицето му коса и ги удостоява с усмивка.

— Спрях се тук, за да му продам прахосмукачка. Къщата прилича на бунище, затова си помислих, че една прахосмукачка ще му свърши добра работа.

Мъжът се завърта към Девет.

— Това ли има в тези луксозни сандъци? Прахосмукачки? — Той кимва към един от другите мъже и казва: — Нека хвърлим едно око на тези прахосмукачки, какво ще кажете? Може и аз да си купя една.

— За мен ще е удоволствие — казва Девет със зловеща усмивка. — Ще ви направя отстъпка. Две на цената на три.

За част от секундата погледите ни се срещат. После Девет извръща очи към стената, където един молец кръжи близо до тавана. Бърни Косар. Сигурен съм, че Девет също е чул нарежданията му да изчакаме и да видим как ще свърши всичко това. Чудя се дали ще успее да запази самообладание. Един от войниците щраква на ръцете му чифт белезници и той отново се надига рязко. Виждам, че белезниците на китките му вече са счупени. Само държи ръцете си една до друга, за да поддържа заблудата.

Девет просто изчаква подходящия момент, за да премине в атака. Съмнявам се дали изобщо е възнамерявал да послуша БК. Разтварям ръце зад гърба си и леко, и безшумно се освобождавам от собствените си белезници. Каквото и да се случи оттук нататък, трябва да съм готов.

Няколко войници са се скупчили около сандъка на Девет. Един от тях блъска ли, блъска с приклада на пушката си върху ключалката на капака, но от това няма никакъв ефект. Въпреки това той удря още няколко пъти, видимо ядосан от неуспеха си.

— Какво ще кажете за това? — Специален агент Уокър вади револвер. Тя стреля по ключалката, куршумът рикошира и едва не улучва крака на един от войниците.

Мъжът със счупения нос сграбчва Девет отзад за врата, изправя го и го хвърля напред. Девет не може да поддържа повече измамата с белезниците, напряга се и се приземява на ръце и колене. Мъжът разбира, че ръцете му са свободни, и крясва през рамо:

— Някой да ми даде други белезници! Тези тук са счупени!

С брадичка, притисната към гърдите, Девет се тресе от смях с цялото си тяло. После изтласква краката си назад и прави лицева опора. И още една. Един от мъжете изритва дясната му ръка изпод него, но Девет продължава в същия ритъм. Отново прави лицева опора, този път само с една ръка. Офицерът отново го рита, но Девет реагира бързо и не позволява на удара да го събори. За секунда дясната му ръка е на пода и той продължава да прави лицеви опори на една ръка, което показва, че е в перфектна форма. Четирима войници се нахвърлят върху него, всеки от тях го е хванал за крак или ръка, но Девет само продължава да се смее. Изведнъж се усещам, че се смея заедно с него. Смахнатото му чувство за хумор е заразително. Човече, свалям ти шапка.

Специален агент Уокър се обръща към мен. Бавно издърпвам ръцете си напред, счупените белезници увисват на китките ми. Раздвижвам пръсти, неволно вдигам ръце на тила и започвам да си свирукам с уста.

Тя присвива очи и ме гледа с възможно най-кръвнишкото изражение, на което е способна.

— Знаеш ли какво се случва на деца като тебе в затвора? — пита.

— Бягат от него? Както направих и аз последния път? — Гледам я невинно с широко отворени очи.

Чувам как при това ми изпълнение Девет започва да вие от смях под скупчените върху него войници. Трябва да му призная, че с него никога не е скучно, дори и в момента.

Сега вече съм се ухилил до ушите. Знам, че тези мъже тук просто се опитват да си вършат работата. Смятат, че така допринасят за безопасността на страната си. Точно сега обаче аз ги ненавиждам. Мразя ги затова, че ни забавят, мразя и тази жена, която се прави на велика. А също така и затова, че носят оръжията на могадорианците. Но най-вече ги мразя, че пречупиха Сара и успяха да ни заловят двамата със Сам миналата седмица. Чудя се какво ли са й обещали, за да я накарат да ме предаде. Възползвали са се от чувствата й? Обещали са й, че ще ме пощадят, ако им помогне да ни хванат? Може да са казали, че ще й позволят да ме посещава в затвора, докато лежа там заради своите така наречени грешки? Поглеждам към Бърни Косар, но молецът никъде не се вижда. Изведнъж виждам тлъста кафяво-бяла хлебарка, която забързано пъпли нагоре по крака ми и се пъхва в джоба на джинсите ми.

Девет ще задържи нещата още известно време — казва ми БК. — Но не знам още колко дълго. Разбери каквото можеш, бързо.

Мъжът, който явно е главният тук, пляска с ръце, за да привлече вниманието на останалите.

— Е, добре! Сега да изчезваме с тези момчета тук, преди да са се появили нашите хора.

— А кои са тези ваши хора? — питам аз, макар че по някакъв начин знам много добре, че правителството на САЩ и могадорианците действат заедно. Това е единственото възможно обяснение на това, че използват могадорианско оръжие срещу нас. — Защо не ги искате тук?

— Затваряй си устата! — крясва специален агент Уокър. Тя изважда мобилен телефон и набира някакъв номер. — Водим го плюс още един. — Говори на някого. — Два сандъка. Не, но ще го отворим. До скоро.

— Кой беше това? — продължавам да питам. Тя не ми обръща внимание и прибира телефона си.

— Хей, приятелче, мислех си, че искаш да си купиш прахосмукачка — обръща се към мен Девет. — Наистина трябва да продам нещо. Шефът ще ме убие, ако се прибера отново с пълен кашон.

Мъжете го изправят на крака. Девет изтяга гръб и се усмихва самодоволно като котка, която е хванала мишка.

— Няма значение къде ще ни заведете. Няма затвор, който може да ни задържи. Ако знаехте кои сме, нямаше да си губите времето с тия простотии.

Агент Уокър се изсмива.

— Знаем кои сте и ако бяхте толкова умни и такива пичове, на каквито се правите, първо нямаше да се оставите да ви намерим.

Войниците взимат сандъците ни и излизат през предната врата. На китките ни щракват нови белезници. На Девет слагат три чифта.

— И идея си нямаш на какво сме способни — казва той със смразяващо благ глас, докато ни извеждат през предния двор. — Ако исках, щях да ви убия за секунди. Имате дяволски късмет, че съм такова добро момче. Засега.

ГЛАВА 9

Намираме се пред планински проход. Отвъд него се вижда тесен път, който върви право нагоре по билото на планината. Крейтън ми казва да вървя отзад и да прикривам следите, а Шест и Шарма повеждат групата. Чудя се как ли се чувства командирът от измяната на войниците му. Мисля си още дали, когато отново поеме командването, ще успее да преодолее съмненията си в тяхната лоялност. И през ум не ми минава да го попитам такова нещо, не и поради предположението, че той е знаел. Няма начин да не е знаел. В ръката ми е малкото клонче от сандъка. Трябва да разбера за какво служи. Когато го взех за пръв път — първия път, когато изобщо отворих сандъка си там, в приюта на Санта Тереза, когато Аделина все още беше жива, нямах време да разбера за какво служи. Ясно си спомням обаче, че когато го показах навън през прозореца, усетих някаква магнетична сила. Почти инстинктивно прокарвам палец по гладко одяланата му повърхност. Не след дълго забелязвам, че то някак въздейства върху дърветата край нас. Насочвам го към тях и се концентрирам върху онова, което искам да се случи. Чува се скърцане на корени и шумолене на листа. Обръщам се и тръгвам обратно по пътеката, моля редиците от дървета да ни прикриват и те започват да се привеждат едно към друго и да сплитат клони. Сега никой не може да ни проследи. Толкова много искам да помогна, а не да причинявам беди, искам да накарам наследството ми да ни служи и затова всеки път, когато някое дърво откликне на молбата ми, изпитвам огромно облекчение.

Вървим потънали в мълчание през повечето време. В един момент, отегчена от изкачването, навеждам едно клонче точно пред Шест и то я бръсва по лицето. Тя го отмахва с ръка, без да забавя крачка, потънала в мисли за това какво ли още ни очаква. Докато вървим, си мисля за Шест. Колко смела беше тогава с войниците. Винаги е толкова спокойна, уравновесена и съсредоточена. Поема командването и взима решения, сякаш това е най-естественото нещо, което може да направи. Някой ден ще бъда като нея. Убедена съм в това.

Чудя се какво ли щеше да каже Аделина за Шест — а и за мен сега. Колко ли щях да съм напреднала, ако тя бе продължила да ме обучава. Знам, че след всичките тези години в сиропиталището без нейните напътствия не съм това, което би трябвало да бъда. Не съм толкова силна и самоуверена като Шест. Не съм и толкова интелигентна като Елла. Опитвам се да превъзмогна негодуванието си, мисля си за Аделина и последната й благородна постъпка. Хвърли се безстрашно срещу могадорианците, въоръжена само с един кухненски нож. Опитвам се да спра спомена, преди да стигна до онази част, когато умря. Почти никога не стигам дотам. Да бях имала смелостта да я подкрепя в схватката или ако знаех как да използвам телекинезата си, за да махна ръката на могадорианеца от врата й. Ако тогава го бях направила, тя можеше да върви редом до нас сега.

— Ще направим почивка тук — казва командирът и гласът му прекъсва мислите ми. Той посочва два плоски каменни блока, огрени от следобедното слънце. Точно зад тях се вижда поточе със свежа вода. — Но не за дълго. Трябва да извървим още много път, преди да падне нощта. — Той вдига поглед към следобедното небе.

— Защо? Какво се случва през нощта? — пита Шест.

— Разни странни неща. Такива, каквито не си готова да видиш.

Командир Шарма сваля обувките и чорапите си, навива някак припряно крачолите на панталона и нагазва в потока.

Крейтън също събува обувките и чорапите си и тръгва след него.

— Виж какво, командире, гласувахме ти голямо доверие, като те последвахме в тази планина. Можеш поне да отговориш на въпросите ни, когато решим да ги зададем. Ние имаме много важна мисия и ти трябва да проявиш съответното уважение.

— Аз наистина ви уважавам, сър — отвръща командирът. — Но изпълнявам заповедите на Вишну.

Крейтън поклаща глава недоволно и навлиза навътре в потока. Забелязвам, че Елла се е отдалечила и седи сама на един от облите камъни до потока. През цялото време, докато се изкачваме, тя беше с тъмните очила от сандъка ми и сега използва възможността да ги избърше грижливо в ризата си. Когато вижда, че я наблюдавам, тя ми ги подава.

— Извинявай, Марина. Не знам защо съм се вкопчила така в тях. Просто…

— Няма проблем, Елла. Те ти помогнаха да видиш нападението преди всички нас. Може и да не знаем всичко, което могат да правят, но ти май се справяш чудесно с тях.

— Да, така е. Чудя се дали има още нещо в тях, от което да се възползвам.

— Какво видя, докато вървяхме? — пита Шест.

— Дървета, дървета и още дървета — отвръща Елла. — Продължавам да чакам нещо да се случи или да видя нещо необичайно. Иска ми се да вярвам, че това е така, защото просто няма какво да видя.

Разбирам, че е разочарована — по-скоро от себе си, отколкото от очилата.

Все още с клончето в ръка, аз привеждам едно дърво над камъка, за да направя сянка.

— Ами продължавай да опитваш.

Елла вдига очилата нагоре срещу светлината. После ги връща обратно и аз имам усещането, че чета мислите й, чувам как ми благодари, че я карам да се чувства част от екипа, че върши нещо полезно.

Поглеждам към Шест, която се е изтегнала на земята.

— Ами ти, Шест? — питам я. — Искаш ли да изпробваш нещо от моя сандък?

Тя се изправя, прозява се и поглежда към пътеката.

— Така съм си добре. Може би по-късно.

— Както искаш.

Тръгвам надолу към потока и хвърлям няколко шепи вода върху лицето си и отзад на тила. Точно когато поднасям шепа с вода към устата си, командир Шарма излиза от потока и казва, че е време да тръгваме. Приготвяме се да продължим изкачването по планината. Аз грабвам сандъка и го намествам на хълбока си.

Изведнъж пътят става много по-стръмен. Вече е и учудващо гладък, без камъни, сякаш наскоро е бил измит от буря. На всички ни е трудно да поддържаме скоростта. Крейтън се опитва да тича, за да използва инерцията, но се подхлъзва и пада.

— Така няма да стане — казва, докато се изправя и изтърсва от пръстта. — Ще трябва да се изтеглим през гората.

— И дума да не става — възразява командирът, който върви с разперени ръце като въжеиграч. — Няма да преодолеем пречките, като ги отбягваме. Няма значение с каква скорост се движим, само не трябва да спираме.

— Скоростта нямала значение? И това го казва човекът, който твърди, че нощем се случват разни странни неща? — сумти Шест. — Смятам, че трябва да ни кажеш още колко ще трябва да вървим, и ако е повече от три часа пеша, ще се наложи да влезем в гората и да зарежем препятствията — казва тя и го гледа настойчиво.

Поглеждам към клончето в ръката си и ми хрумва нещо. Съсредоточавам се върху дърветата от двете ни страни и навеждам клоните им надолу. Ето начин да се изтеглим нагоре, изкачване по въже, както правехме на Лориен.

— Какво ще кажете за това? — питам ги.

Шест се хваща за редицата от клони и прави няколко стъпки нагоре, за да изпробва здравината им. Провиква се през рамо:

— Супер си, Марина! Направо ни разби!

Продължавам да свеждам клоните, докато се изкачваме нагоре. Елла, все още с тъмните очила, оглежда гората около нас, като хвърля от време на време по някой поглед назад. По нататък пътеката става равна и сега е по-лесно да поддържаме темпото. Шест минава отпред и се затичва по пътя пред нас, като от време на време се обръща и докладва какво е видяла пред себе си. Всеки път казва едно и също:

— Още продължава.

Най-после се обръща и казва, че пътят се разделя на две.

Командир Шарма изглежда доста смутен от тази новина и усилва темпото.

Когато стигаме до разклонението, той се мръщи:

— Това е нещо ново.

— Как така нещо ново? — пита Крейтън. — И двата пътя изглеждат съвсем еднакво. Добре утъпкани, и то по един и същи начин.

Командирът стига до разклонението.

— Уверявам ви, че пътя вляво го нямаше преди. Вече сме съвсем близко до Вишну. Ще тръгнем насам.

Той тръгва уверено по дясното разклонение и Крейтън го следва.

— Чакайте — казва Елла. — Напред по десния път не се вижда нищо. През очилата се вижда само тъмна пустота.

— Точно това исках да чуя — обажда се Шест.

— Не. Тръгваме надясно — настоява командир Шарма. — Минавал съм много пъти оттук, скъпа моя.

Шест замълчава, после бавно се обръща към него:

— Не ме наричай „скъпа“, ако обичаш — казва му предупредително.

Докато командир Шарма и Шест се гледат гневно, съзирам някакъв надпис в началото на лявото разклонение. Вглеждам се отблизо, няма никакво съмнение. Там е изписана цифрата осем.

— Според това тук Елла е права. Трябва да вървим наляво. — Посочвам им цифрата.

Шест отива до драсканицата на пътя и с тока на обувката си прави черта под нея.

— Имаш набито око, Мартина. — Крейтън разглежда цифрата и се усмихва.

Отново заемаме реда си в колоната — командир Шарма с неохота минава отпред при Шест, а аз минавам отзад. Пътят става малко по-стръмен и леко каменист. Изведнъж, за изненада на всички ни, пред нас изниква силен поток, който се лее надолу по пътеката. Камъните под краката ни скоро се превръщат в малки островчета. Скачам от камък на камък, но скоро водата изцяло ги покрива. Внезапно се озоваваме сред истинска река.

Елла първа се обажда:

— Дали пък очилата не ни подведоха? Може би това наистина да не е бил верният път.

— Не, този е правилният — възразява командирът.

Навежда се и прокарва леко пръстите си по повърхността на водата.

— Това е знак, който и преди съм виждал.

Нямаме представа какво означава тази загадъчна забележка, но щом сме стигнали дотук, ще трябва просто да продължим.

Течението на реката става по-силно и на нас ни е все по-трудно да вървим срещу него. Изкачваме се с мъка нагоре, водата вече стига до кръста на Елла и аз едва успявам да пазя равновесие. Но точно както внезапно се появи, така водата сега започва да тече по-бавно и завършва в голям вир. Високо над него е надвиснала като стена огромна назъбена скала, от върха й се спускат четири отделни водопада и се разбиват с грохот във водата.

— Какво е това? — пита Елла.

В средата на гигантския вир се показва едва-едва заоблен бял камък. Върху него се извисява блестяща синя статуя на мъж с корона на главата и четири ръце.

— Всемогъщият бог Вишну — шепне командир Шарма.

— Я чакай малко. Това тук да е Осем? Една статуя? — обръща се Шест към Крейтън.

— Какво държи? — иска да знае Елла.

Проследявам погледа й и виждам, че във всяка една от ръцете си държи някакъв предмет: розово цвете, бяла раковина, златен жезъл, а на върха на един от показалците му се вижда малък син кръг, който наподобява компютърен диск.

Командирът нагазва навътре във вира. Усмихва се и ръцете му треперят. Обръща се към нас:

— Вишну е Върховният Бог. В едната лява ръка държи раковина, за да покаже, че има способността да създава и да поддържа вселената, а в ръката отдолу има жезъл, който изразява властта му да разрушава материалистичните и демоничните наклонности. В едната дясна ръка държи чакрата, за да покаже, че има пречистено духовно съзнание, а в другата — красивото цвете лотос.

— Което показва божествено съвършенство и чистота — добавя Крейтън.

— Да, и това, както и много други неща! Точно така, господин Крейтън. Много добре!

Взирам се в статуята, във ведрото синьо лице, златната корона и предметите в ръцете й, и чувствам как всичко друго избледнява в съзнанието ми. Споменът за битката в подножието на планината и онази сеч в Испания. Аделина и Джон Смит, Ектор. Вече не мисля за сандъка си и за Лориен, забравям и факта, че съм застанала насред студената вода. Енергията, която протича през мен, е невероятна. И ако съдя по омиротвореното изражение на другите, явно и те чувстват същото. Усещам как очите ми се притварят и се чувствам благословена, че съм тук.

— Хей! Той изчезна! — провиква се Елла.

Отварям рязко очи и я виждам да сваля бързо черните очила.

— Вишну изчезна!

Права е — на белия камък в средата на вира вече няма нищо. Поглеждам към Шест и Крейтън и виждам, че целите са нащрек, готови да реагират при най-малката опасност. Оглеждам се — какво е това, капан?

— Сега той ще ви подложи на изпитание — обажда се командир Шарма и прекъсва мислите ми. — Той е единственият между нас, който не изглежда шокиран от изчезването на Вишну. Затова ви доведох тук.

Виждаме го всички едновременно. Нещо закрива слънцето от върха на назъбената скала над вира и хвърля във водата дълга сянка със странна форма. Някакъв силует се движи наляво, върви бавно по самия ръб и спира точно над най-отдалечения от четирите водопада.

— Командире! — възкликвам аз. — Кой е това?

— Това е първото ви изпитание — отвръща той и пристъпва напред по тревистия бряг на езерото. Ние го следваме, без да сваляме поглед от фигурата на скалата.

Миг по-късно тя полита грациозно надолу. Забелязвам, че краката й са странно къси и има широк, кръгъл торс. Пада бавно, сякаш се носи във въздуха, преодоляла гравитацията. Когато докосва повърхността на водата, няма никакъв плисък. Не се образува нито една вълничка. Шест стиска здраво в ръката си големия син медальон, който виси на врата й. Елла отстъпва няколко крачки назад, по-далече от езерото.

— Това може да е капан — казва тихо Крейтън и изрича на глас мисълта ми. — Пригответе се за битка.

Шест пуска висулката от ръцете си и трие дланите си една в друга. Аз оставям сандъка си на земята и започвам да имитирам движенията й, но се чувствам някак глупаво и се оглеждам крадешком да проверя дали някой не ме гледа. Слава богу, всички са заети с други неща. Истината е, че Шест знае как да се сражава, за това са я обучавали през целия й живот. Всичко, което прави, си има своята цел. А аз просто търкам длани. Бавно прибирам ръце към тялото си.

— Ще ви изпитва един по един — казва командирът.

Шест изсумтява.

— Не вие диктувате правилата. Не и за нас.

Тя се обръща към Крейтън, който кимва в съгласие.

— Командире, не за това сме дошли тук — добавя Крейтън. — Дойдохме да намерим нашия приятел, а не да ни подлагат на изпитания или да се сражаваме.

Командир Шарма, без да каже нищо, тръгва към една малка полянка и сяда на ниската трева. Никога не бих предположила, че е човек, който може да се сгъне в поза „лотос“.

— Трябва да минете изпитанията един по един — казва той спокойно.

Съществото, или каквото е там, което се гмурна преди малко в езерото, все още е под водата. А аз съм единствената, която има завета да го последва там долу. Знам точно какво трябва да направя. И въпреки това съм изненадана, когато се чувам да казвам:

— Аз ще съм първа.

Поглеждам към Шест. Тя ми кимва и аз се гмурвам в езерото. Колкото по-надълбоко слизам, толкова по-тъмна става студената вода. Държа очите си отворени и отначало виждам само на сантиметри пред себе си в мътната вода. Но очите ми скоро свикват и погледът ми прониква далеч в езерото, способността ми да виждам в тъмнина ми идва добре дошла. Оставям водата да навлезе в дробовете ми и ме обзема познат покой. Дишам нормално и се оставям на действието на завета ми.

Достигам до калното дъно и се завъртам, оглеждам се във всички посоки за съществото, което се хвърли от скалата. Нещо преминава над дясното ми рамо и когато се обръщам, виждам фигура, която идва към мен. Той носи златна корона над късата си, гарвановочерна коса. Веждите му се очертават като два съвършени полукръга, а носът му е пробит и на него е закачен златен пръстен. Красив е по някакъв странен начин. Не мога да откъсна очите си от него.

Стоя напълно неподвижна в очакване да разбера какво иска. Той се приближава. Когато е на метър от мен и мога да го видя по-ясно, направо хлъцвам от изненада. Това, което бях взела за странно кръгъл торс, е всъщност тяло на костенурка. Гледам го като хипнотизирана и чакам да видя какво ще е следващото му действие. Толкова съм се прехласнала, че когато той се хвърля към мен и ме удря с двете си десни ръце, направо ми идва като гръм от ясно небе. Завъртам се и политам назад със сила, която съвсем ме зашеметява. Но това не продължава дълго. Краката ми бързо намират калното дъно, въртя се ужасена и се опитвам да го видя в мрака, напрегнала всичките си сетива и цялата нащрек. Нещо ме потупва по рамото и когато се обръщам, виждам синия мъж-костенурка. Мамка му, бързо се движи. Той ми намига, после замахва с двете си леви ръце, но този път аз съм подготвена. Повдигам ръката и коляното си навреме, за да блокирам удара. После забивам пета право в гърдите му и го ритвам с всички сили. Завъртам се и го нападам в гръб, обвивам ръце около врата му и се оглеждам за нещо, каквото и да е, което мога да използвам като оръжие. Виждам голяма канара, който се подава от калта пред нас, и се напрягам с всички сили, за да я измъкна от тинята и да я запратя към извънземната костенурка. Той вижда летящата към него скала и когато тя е на сантиметри от него, просто изчезва. Хоп — и го няма. Вместо върху него камъкът се стоварва върху мен и аз политам назад в калта.

Лежа замаяна в очакване да се появи отново, но него го няма. Накрая решавам да изплувам нагоре.

Първото нещо, което виждам, когато се показвам над повърхността, е Шест, която стои край езерото и ме търси с поглед.

— Какво се случи? — провиква се към мен.

— Тя издържа изпита. — Командир Шарма кимва доволно.

— Добре ли си? — крещи Елла. — Нищо не можах да видя през очилата.

— Добре съм — крещя и аз. И наистина съм.

— Какво искаш да кажеш с това, че е издържала? — иска да знае Крейтън. — Да не би това да е едно от изпитанията му?

Командирът не си прави труда да му отговори, а само се усмихва невъзмутимо.

— И така, кой е следващият?

Докато излизам от водата, погледът ми проследява ръката на командира, който сочи с пръст нещо над главата ми. Обръщам се и виждам отново неясна фигура, застанала на назъбената скала. Този път това е огромен брадат мъж с брадва в ръка.

Шест нагазва във водата до колене, докато аз се измъквам на брега и изстисквам водата от дългата си тъмна коса.

Тя е цялата ледено спокойствие и решителност, когато казва:

— Аз.

Фигурата тръгва към третия водопад и се хвърля надолу. Този път се образува мощен плисък, щом тялото му пада във водата. Виждаме как вълната се движи по повърхността на езерото, докато фигурата под водата се приближава към Шест. После от езерото се показва върхът на брадвата, последван от огромната глава. Шест стои с вкаменено лице и дори не трепва, когато мъжът се показва от езерото в целия си ръст и застава в плитчината до брега. Най-малко метър е по-висок от нея. Гигантът сумти и ръмжи, щом замахва с брадвата. Шест отскача встрани и преди той да успее да се отдръпне назад, тя замахва с крак и разцепва на две дървената дръжка на брадвата.

Великанът замахва с юмрук, но тя с лекота отбягва удара, като се привежда и извърта. При следващата атака Шест се прицелва с крак в капачката на коляното му. Великанът се превива на две и ръмжи от болка, тя улавя летящата към нея счупена дръжка и я запраща в главата му. Съществото изчезва още преди тя да стигне до него.

— По дяволите, това пък какво беше? — пита Шест и върти бясно глава на всички посоки, цялата нащрек, ако той отново изскочи отнякъде.

Командир Шарма продължава да се усмихва невъзмутимо. Този приятел започва наистина да ме дразни.

— Това беше второто изпитание, което преминахте. Има само още едно.

Преди някой да успее да отговори, се чува страховит рев. Политам назад ужасена при вида на съществото, което изниква от водата. То е високо над три метра, с глава на лъв и тяло на мъж. Има по пет мускулести ръце, сгънати от двете страни на тялото му.

Съществото отръсква водата от гривата си и с нов ужасяващ вой тръгва към Елла.

— Оо, мили боже! — Елла го гледа ококорена, с отворена уста.

— Не — казва Крейтън и пристъпва пред нея. — Ти не си готова, това вече е прекалено.

Елла го хваща за ръката. На лицето й се появява лека усмивка и тя сякаш само за миг се превръща от уплашено дете в гард, готов за битка.

— Всичко е наред. Ще се справя.

Шест застава до мене. Двете сме в готовност да се намесим, ако Елла се нуждае от помощ. Съществото пристъпва към нея и тя отново си слага очилата. После се хвърля в атака.

Съществото размахва всичките си десет ръце към Елла, но тя прикляква и отбягва и десетте. Сякаш предвижда всеки негов удар още преди да се случи. Дървото зад нея поема удара. От него политат отломки и клони, стоварват се върху лицето на съществото и отскачат от гърдите му. Елла не се отдръпва, но и не напада, само обикаля около дървото и продължава да се изплъзва от десетте юмрука. Те се стоварват върху ствола му.

Изведнъж Елла изкрещява:

— О, не, какво направих?

Преди да разбера какво иска да каже, се чува силен пукот и тежкият дънер се накланя напред. Точно преди да се стовари върху съществото, то изчезва както и преди. Дървото продължава да се свлича към земята, един голям клон перва очилата на Елла, друг се стоварва върху тях и ги разбива на парчета.

— Марина, толкова съжалявам! Видях, че ще се счупят, но не можех да направя нищо, за да го предотвратя.

Крейтън, Шест и аз се втурваме към Елла, която се взира в останките от очилата, пръснати в краката й.

— Елла! Престани да се тревожиш за очилата. Ти спечели своята битка и съществото изчезна. Важното е, че си добре. Толкова се гордея с тебе — казвам й аз.

— Елла, това беше невероятно! — добавя Шест.

— Поздравления — намесва се командирът. Той продължава да си седи спокоен като Буда. — Вие току-що победихте трима от аватарите[1] на Вишну. Преминахте през изпитанията му. Първият беше Курма[2], получовек — полукостенурка, който разбунил древния океан, за да могат други мирни богове да възвърнат безсмъртието си. Мъжът с брадвата беше Парашурама[3], първият воин светец. Последният беше едно от най-могъщите превъплъщения на Вишну, човека лъв, Нарасимха[4]. Сега вече можете да очаквате появата на самия Вишну.

— Достатъчно го чакахме — процежда Крейтън през зъби, ръцете му са свити в юмруци.

— Добре ще е да се покаже вече, и то по-бързо.

— Я по-спокойно. — Откъм високата трева зад мен се чува момчешки глас. — Командирът само следваше заповедите ми. Бях просто предпазлив.

Гледаме как към нас се приближава статуята на Вишну, жива и усмихната.

— От много време чакам да се срещна с вас.

[1] Аватар — въплъщение на божество в индуизма. Най-често понятието се свързва с различните въплъщения на Вишну на земята, където той под различни образи извършва подвизи. — Б.пр. ↑

[2] Курма (от санскритски език) — превъплъщение на Вишну в образа на костенурка, която се спуска на дъното на океана, за да спаси потъналите при Потопа ценности. — Б.пр. ↑

[3] Парашурама (от санскритски език) — първото въплъщение на Вишну като човек. Въплътил се като син на брамин, Вишну изтребва с оръжието си множество кшатри и предава първенството в индийската кастова система на брамините. — Б.пр. ↑

[4] Нарасимха (от санскритски език) — човек-лъв, последното въплъщение на Вишну. В този си облик той избавя света от тираничното господство на демона Хиранякашипу. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 10

Намирам се в каросерията на малък камион, седя на метален стол в клетка от плексиглас. Ръцете ми са закопчани с белезници към стола, а на глезените ми има тежки вериги. Кожената каишка през челото притиска главата ми към плексигласовата стена отзад. Седнал съм странично на камиона, но мога да извъртя главата си достатъчно, за да видя Девет, който също е в плексигласова клетка, на около метър от мене. Отпред има пазач, който ни охранява. Знам, че мога да се освободя за нула време, но БК, който все още се крие в джоба ми, е прав. Трябва да разберем какво знаят и как да се възползваме от това. Девет явно е на същото мнение, защото той може още по-лесно да се освободи от белезниците, веригите и всичко останало, но и той кротува. На клетките ни има един куп заключалки и единственият начин да се чуем през дебелия плексиглас е, ако говорим в осемте малки дупки, пробити във вратата на всяка клетка. Двигателят на камиона работи, но не сме мръднали и на сантиметър.

Специален агент Уокър седи на тясна метална пейка в предната част на камиона. Сложила е единия си крак върху моя сандък, а другия — върху този на Девет. В скута й лежи могадорианско оръжие. Мъжът с клюнестия нос е седнал до нея и той има същото оръжие. Уокър шепне нещо в мобилния си телефон. От време на време хвърля поглед към нас. Мога да отгатна какво казва от откъслечните думи, които дочувам, като приятел и безопасен. Спомням си, че когато бяхме в планината, Девет каза, че може да чува на километри. Надявам се да е чул повече от мен.

— Хей, Джон! — провиква се той.

Пазачът се обръща към клетката на Девет и насочва пушка към главата му.

— Ей, ти! Я млъквай!

Девет не му обръща никакво внимание.

— Джони! Докога мислиш да висим тук? За теб не знам, но на мен почва да ми писва, имам нужда да сменя малко пейзажа.

Наистина му харесва да се гаври с другите. Започвам да разбирам на какво се дължи чарът му.

Специален агент Уокър приключва разговора и пощипва носа си. Има вид на раздразнена майка или учителка, която вече е толкова изтощена, че нищо не е останало от авторитета й. Поема дълбоко въздух и се изправя, сякаш най-после е взела решение. Почуква на прозореца на камиона, за да покаже на шофьора, че може да потегля.

Тръгва към нас с вдигнато над главата си оръжие, за да не загуби равновесие. Спира пред мен. В погледа й забелязвам нещо, което го нямаше преди. Сякаш изпитва съжаление за това, че ни е хванала. Или за това, което предстои да направи. А може би и двете.

— Как ни открихте? — питам аз.

— Знаеш как — отвръща тя.

Гривната все още е на китката ми. През последните няколко минути си кротуваше, но в момента, в който агентът заговори, започва да бръмчи отново.

Девет се провиква към нея:

— Хей, не се будалках, като казах, че ми писна да вися тук. Няма да се правя повече на добро момче. Ти си решаваш, но да знаеш, че веселбата ще започне много скоро. Можеш още сега да ни кажеш всичко, което знаеш, или ще си измъкна задника оттук и ще те накарам насила да го направиш. Я познай, кое ще ми хареса повече?

Мъжът с клюнестия нос се надига бавно от пейката и насочва оръжието си право в Девет.

— Ти за какво се мислиш, хлапе? Не си в положение, от което можеш да ни плашиш.

— Каквото и да сте намислили, искам да ви кажа, че съм бил и по-зле — отвръща Девет.

— Знам много добре откъде идвате. Схващаш ли? Ние знаем.

Мъжът изглежда доста раздразнен от перченето на Девет.

— Агент Пърди — обръща се Уокър към него. — Свали оръжието си! Веднага.

Пърди започва да сваля ръката си надолу и аз решавам да се позабавлявам малко. Сигурно съм прихванал нещо от Девет. С помощта на телекинезата си измъквам оръжието от ръцете му и го мятам назад в камиона. То се удря в задната врата и издрънчава на пода. Точно в този момент камионът прави рязък завой, агент Пърди полита към мен и с дясното си рамо се удря в клетката ми. С телекинезата си го приковавам към нея и той остава там като залепен.

— Кучи…

— Не знаеш ли, че винаги трябва да си слагаш предпазния колан, агент Пърди? — смее се Девет. — Безопасността е на първо място! Ето, ела да вземеш един от моите. Само трябва да дойдеш и да си го вземеш сам.

— Не знам как го правите това, но по-добре ще е да спрете — отвръща му Пърди.

Опитва се да звучи заплашително, но това му се удава трудно в положението, в което се намира.

Аз се навеждам напред и с лекота се освобождавам от каишката през челото ми. Времето за игра приключи.

— Агент Пърди, знаеш ли къде е Сам Гууд?

— Сам е при нас — обръща се към мен агент Уокър. Гласът й е спокоен, но оръжието й сочи право към мен.

За момент оставам зашеметен от тази нова информация, главата ми е празна и без да искам, пускам агент Пърди. Той се строполява на пътеката.

Сам е при тях? Значи Сетракус Ра не го измъчва в пещерата, както беше във видението ми? Дали е добре? Понечвам да попитам къде точно е Сам, когато забелязвам светлинки, които се въртят в тръбата на специален агент Уокър. Вместо зелени, сега те са черни и червени.

Тя се ухилва, когато вижда тревогата ми.

— Ако имаш късмет, Джон Смит, или както там се казваш, ще ти покажем видео, за да разбереш как използваме техниките си за разпит върху Сам. Но ако наистина си късметлия, ще видиш и кадри с твоята малка руса приятелка. Как й беше името?

— Я стига глупости — обажда се Девет. По гласа му усещам, че се подхилва, сякаш знае какво ще се случи.

Отнема ми секунда да възвърна гласа си.

— Сара — шепна. — Знам, че работи за вас. Какво е трябвало да й кажеш, за да се обърне срещу мен?

Агент Пърди грабва оръжието си и се връща на мястото си.

— Ти какво, будалкаш ли ме? Момичето отказа да ни каже каквото и да било, а, повярвай ми, питахме я много неща и по много различни начини. Не ни каза нищо. Тя е влюбена.

Отново съм зашеметен. Бях толкова сигурен, че Сара е помогнала на правителството, за да ме хванат. Когато я видях миналата седмица в Парадайс, тя се държа много странно. Срещнахме се в парка, а после тя започва да получава мистериозни съобщения по телефона в два часа през нощта. Малко по-късно агентите ни наобиколиха и ни събориха на земята. Не мога да измисля никакво друго обяснение. Онези съобщения със сигурност са били от полицията. Как другояче щяха да разберат, че двамата със Сам сме там? По дяволите! Сега вече не знам какво да мисля. Значи тя все още ме обича?

— Къде е тя? — отново питам.

— Далече, много далече — отвръща агент Уокър.

Подиграва ли се с мене?

— На кого му пука, човече? — провиква се Девет. — Това са глупости, гледай в перспектива на нещата, Джони! Зарежи я, Сам също!

Не му обръщам внимание. Сега, когато вече знам, че правителството държи Сам и Сара, твърдо съм решен да намеря и двамата. Обмислям следващия си ход, следващия въпрос, когато усещам, че Бърни Косар изпълзява от джоба на джинсите ми.

Май вече е време да действаме — казва той. — Ще вземем жената, тя ще ни заведе при Сара и Сам.

— Девет — казвам му, — готов ли си да изчезваме оттук?

— Боже, готов съм, и още как. Трябва да се изпикая.

Специален агент Уокър мести погледа си от мен към Девет и обратно. Не знае накъде да насочи оръжието си, затова го движи напред-назад между двамата. Агент Пърди се изправя и прави същото. Пазачът в задната част на камиона вдига пушката си към нас.

— Ако помръднат — стреляш, но не по жизненоважни органи! — нарежда агент Пърди и застава редом до специален агент Уокър.

Бърни Косар скача от скута ми и пълзи по стъклената врата. Размахва към мен малките си крила на хлебарка и ми казва да броя до пет.

— Хей, Девет! — обаждам се аз.

— Аз ще съм готов на три, човече — отвръща ми той.

Уокър ни крясва да млъкваме. Гривната вибрира и изпраща хиляди иглички нагоре-надолу по китката ми, но аз не им обръщам внимание. Девет се освобождава от веригите и белезниците си като на шега и се изправя. Аз правя същото, макар че ми трябват повече усилия. Той сритва плексигласовата стена в предната част на клетката и тя пада. Когато пристъпва навън, пазачът стреля в него. Девет се усмихва, вдига ръка и спира куршумите във въздуха. После ги пуска на пода един по един.

Поглежда към мен.

— Имаш ли нужда от помощ, братле?

Ритва една от стените на клетката ми и аз се измъквам навън. БК пропълзява обратно в джоба ми.

Преди пазачът да успее да направи нещо, аз го подхвърлям към тавана с телекинезата си и усуквам оръжието му, което се превръща в безполезно парче метал. Агент Уокър и Пърди стрелят срещу нас с могадорианските си оръжия, но Девет отклонява отпратените към нас лъчи. Усмихва се и размахва пръст към двамата агенти.

— Нее, не така. Трябваше да сте го разбрали досега.

Поглежда към мен.

— Приготви се, Джони, защото сега ще им спретнем един номер!

Камионът внезапно излита от пътя и започва да се превърта. Без да каже дума, Девет ме хваща здраво през раменете и ме издърпва, докато стъпя на краката си. Изтичваме нагоре по лявата страна на камиона и се движим като хамстер в колело, за да запазим равновесие, докато камионът се превърта от ново и отново. Около нас се чува хрущене от смачкан метал, навсякъде хвърчат искри, а пазачът и агентите се мятат като парцалени кукли във всички посоки. От силата на сблъсъка задните врати зейват отворени и когато камионът спира най-после, ние скачаме. Дузината полицейски коли, които ни следваха, спират със свистене и виещи сирени.

— Хей, Джон? — обажда се Девет, сякаш нищо не се е случило.

— Кажи — отвръщам и разтърсвам глава, за да прогоня замайването от въртенето в камиона. И двамата сме се втренчили в множеството полицейски коли с премигващи светлини.

Девет започва да отстъпва назад към камиона и аз правя същото.

— Трябва да си приберем сандъците, братле, и да направим както каза БК, да вземем жената агент.

— Ясно. — Аз се потупвам по джоба, за да се уверя, че БК е още там.

— Я вземи да се погрижиш за това, докато аз се оправя с другото.

Девет повдига с телекинезата две полицейски коли и полицаите вътре отчаяно се опитват да излязат.

Аз се хвърлям обратно към лежащия в канавката камион, от който излиза дим. Скачам вътре, подминавам пазача и агент Пърди, който стене на пода. После намирам сандъците ни. Специален агент Уокър седи подпряна на това, което е останало от металната пейка, и се взира замаяна в кръвта по ръцете си. Червената й коса пада в безпорядък по раменете й, отстрани на лицето й има дълга драскотина. Под краката й лежи могадорианското оръжие, превърнато в купчина натрошен метал. Тя ме наблюдава, докато намествам сандъците под мишниците си, и аз клякам до нея.

— Ти ще дойдеш с нас и това не е молба.

Тя понечва да каже нещо, но от устата й бликва струйка кръв. Чак тогава виждам парчето метал, което стърчи от рамото й. Оставям единия сандък и се опитвам да я вдигна, но тя простенва и кашля още кръв. Пускам я обратно — страх ме е, че ако я поместя отново, ще започне да кърви по-силно и ще умре, преди да разбера къде се намират Сам и Сара.

— Къде са те? — питам я. — Казвай! Може да умреш всеки момент, госпожо, а аз се опитвам да спася Земята и приятелите си. Кажи ми веднага! Къде са Сара и Сам?

Главата на специален агент Уокър се килва към мен и тя ме гледа с широко отворени очи, сякаш ме вижда за пръв път. Стрелбата отвън се приближава.

— Ти… ти си извънземен — най-после успява да промълви.

Аз яростно удрям с юмрук по стената на камиона, чувствам се безсилен.

— Да, такъв съм! Но съм тук, за да помогна, ако ме оставиш да го направя! Сега казвай бързо, преди да е изтекло времето ти, къде са те. Във Вашингтон ли?

Тя диша на пресекулки и сякаш изобщо не ме чува. Ще я изпусна. Така и няма да разбера къде са Сара и Сам. Гласът ми внезапно изтънява, когато казвам:

— Само ми кажи къде са. Моля те.

Очите ни се срещат и аз знам, че ме е разбрала.

Специален агент Уокър отваря уста и иска да каже нещо, опитва се няколко пъти, докато най-после се чува:

— Там, на запад. В… — Гласът й заглъхва и тя затваря очи. Окървавените й пръсти се свиват за момент и после се отпускат, цялото й тяло притихва.

— Чакай! Дръж се! — Трескаво грабвам сандъка, опитвам се да го отворя и да намеря лечебния камък. В главата ми има само една мисъл — ако я излекувам, тя ще ми каже къде са те. Точно когато докосвам ключалката на сандъка, от отворената страна на камиона се втурват група войници с готови за стрелба оръжия.

— Дръпни се от агента! Мърдай или ще стреляме! Залегни на пода! Ръцете на тила!

Те излайват заповедите една след друга, но аз не мога да се подчиня. Не искам да се подчиня. Трябва да намеря лечебния камък. Трябва да разбера какво искаше да ми каже.

Пресягам се да отворя сандъка и войниците изкрещяват:

— Горе ръцете! ГОРЕ РЪЦЕТЕ! ВДИГНИ РЪЦЕ!

Въпреки това се пресягам към сандъка.

Чувам първия изстрел и после поредица от нови. Докато куршумите летят около мен, ръката ми изтръпва по-силно от всякога. Вече не ме боли и гривната започва да се разширява, цялата ми ръка се покрива с нещо като калъф от червен материал, после той се разтваря рязко като чадър. Нямам представа какво се случва, а и не ми пука особено. Мисля си само за лечебния камък и за отпуснатото тяло на Уокър — толкова близко и така безполезно. Изведнъж се озовавам зад двуметров щит, който обгръща главата ми и се подвива под краката. Куршумите отскачат от него.

Изригва канонада от изстрели и безброй куршуми рикошират от бронята ми. След няколко минути гърмежите стават все по-редки, като пуканки в микровълнова печка, които са почти готови. Когато най-после спират, странният материал се прибира отново в калъфа върху ръката ми и после се превръща в трептящата гривна, и всичко се случва от само себе си. Поглеждам надолу, смаян от нейното безупречно действие и безпогрешен синхрон.

Уокър все още лежи в безсъзнание до краката ми. Войниците, които само преди миг бяха в задната част на камиона, са изчезнали, но отвън още се чуват изстрели. Колебая се какво да направя — дали да потърся камъка и да съживя Уокър, или да изляза да видя дали Девет няма нужда от помощ. Искам да я вдигна и да я накарам да ми каже къде са Сара и Сам, но не мога да зарежа Девет, ако се намира в беда. Решавам, че Уокър така или иначе няма къде да отиде, и мога да се надявам само, че няма да умре в ръцете ми. Възползвам се от възможността да пъхна по един сандък под мишниците си и изтичвам навън. В момента, в който излизам от камиона, виждам войниците, които тичат в обратната посока. Нямам представа какво е направил Девет, докато съм бил вътре и съм разучавал отблизо действието на гривната си, но те всички изглеждат ужасени.

— Ей, Девет! — провиквам се. — Какво си направил с тия?

Той се смее.

— Използвах телекинезата си и ги вдигнах на десетина метра във въздуха, нищо друго. После им дадох възможност да си изберат дали да се качат по-високо, или да избягат. Постъпиха много мъдро, не мислиш ли?

— Да, май добре са направили — отвръщам аз.

— Хей, мислех си, че ще вземеш със себе си и агента — казва Девет.

— Тя е все още вътре, в безсъзнание е и щях да използвам лечебния камък да я оправя, но исках най-напред да разбера как си, да се уверя, че си добре — обяснявам му.

— Човече, притеснил си се за мене? Справих се. Тя ни трябва, за да ни каже накъде да вървим! Ти си този, който не иска да направи и една крачка, ако тя не води към приятелите ти. Забрави ли?

Девет вдига една пушка и стреля във въздуха.

— Влизай вътре и я докарай тук! Аз ще те чакам отвън, ще си поиграя с оръжията на войниците.

Войниците продължават да се изтеглят. Някои от тях се прикриват зад дърветата отстрани на пътя. Девет се прицелва над главите им. Пушката отскача от рамото му и куршумите профучават през високите клони. Докато вървя назад към камиона, чувам как Девет се кикоти, доволен от зрелището.

Отварям сандъка си и изваждам лечебния камък, после се вмъквам в камиона да проверя в какво състояние е агент Уокър.

Там няма никой. Оглеждам се, сякаш е могла да стане и да се скрие някъде в камиона. Това, което виждам, направо ме смайва. По-скоро това, което не виждам. Там няма никой. Телата, които лежаха тук само преди минута, сега ги няма. Мамка му!

Бесен съм на себе си. Не мога да повярвам, че така ме прецакаха. Не само, че все още не знаем къде са Сам и Сара, ами агент Уокър и Пърди са още там някъде отвън.

ГЛАВА 11

Номер Осем седи на тревата. Езерото зад него е напълно неподвижно.

— Известен съм под най-различни имена. Някои ме наричат Вишну, други — Праматма, или Парамешвара[1]. Познат съм също с моите десет аватари, с трима от които вече се срещнахте и сражавахте. Доста успешно, ако мога да отбележа.

— Ако това са твои аватари, то следователно те са част от теб. Което означава, че си сметнал за необходимо да обявиш война на три момичета, които се опитват да те намерят — изрича силно ядосан Крейтън. — Ако не се лъжа, ти би трябвало да си въплъщение на миролюбив бог.

— Ще трябва да ни дадеш някои обяснения — добавя Марина.

Нашият гняв не го трогва и той продължава да си седи.

— Трябваше да съм сигурен, че вие сте тези, за които се представяте. Трябваше да се убедя, че сте готови да се срещнете с мен. Приемете извиненията ми, ако междувременно съм наранил чувствата ви, както и някои други части от телата ви. Ако това ще ви накара да се почувствате по-добре, вие се справихте.

Идва ми в повече. Изморена съм и съм гладна. Освен това прелетях от другия край на света и се бих с цяла армия, за да стигна дотук. Искам отговори. Изправям се, стиснала ръце в юмруци.

— Ще ти задам един въпрос и ако не получа еднозначен отговор, ние се тръгваме. Това не ти е някакъв философски спор и ти нямаш право да ни подлагаш на изпитания. Ти ли си номер Осем?

Той ме поглежда и свива устни. Цветът на тялото му се променя и от син става бакърен. После тръсва глава, короната пада, а косата му се пръсва в рошави, гъсти къдрици. Две от ръцете му изчезват и само след секунди на тревата пред нас вече седи младеж, гол до кръста. Командир Шарма ахва от изненада.

Малко е слаб, но е с бронзов тен. С плътните си устни и дебели, черни вежди определено изглежда секси. Около врата му виси син лориенски амулет.

Той е един от нас.

Елла вдига поглед към Крейтън, който изпуска дълго сдържания си дъх. Понечва да каже нещо, но момчето го изпреварва.

— Моят сепан ме беше нарекъл Джоузеф, но съм имал и много други имена. В този край повечето хора ме знаят като Навийн. — Той спира и ме поглежда, после запретва крачола на дрипавите си панталони и открива белезите, които са лориенските символи на Първи, Втори и Трети. — Ако държите да съм истински лориенец, тогава можете да ме наричате номер Осем.

Гневът, който набъбва в мен като балон, се спуква и изчезва. Бяхме намерили още един член на гардовете. Бяхме станали по-силни.

Крейтън пристъпва към него и му протяга ръка.

— Търсихме те, Осем. Пропътувахме голямо разстояние. Аз съм Крейтън, сепанът на Елла.

Осем се изправя и разтърсва ръката на Крейтън. Той е висок, мускулите на стомаха и горната част на тялото му са добре очертани. Очевидно е тренирал през години, докато е оцелявал сам в планината.

Елла също се изправя.

— Аз съм Елла. И съм номер Десет.

— Опа! — възкликва Осем. Той се вглежда в очите й. — Какво искаш да кажеш с това, че си номер Десет? Ние сме само девет. Кой ти каза, че си номер Десет?

Елла се свива смутена и заприличва на шестгодишно дете. Предполагам, че е доста смущаващо някой, който допреди минути е бил една статуя, да подложи на съмнения идентичността ти. Крейтън прегръща Елла и тя също така бързо се превръща отново във високото, дванайсетгодишно момиче, каквото е всъщност.

В отговор Осем израства с метър и половина и се надвесва над нея.

— Само толкова ли можеш, Десет?

Върху лицето на Елла се изписва решителност. Изглежда, сякаш ще се опита да порасне с няколко години, но нищо не се случва. След секунди тя свива рамене.

— Май да.

Крейтън се обръща към Осем:

— По-късно ще ти обясня, но след вашия кораб от Лориен излетя още един. На него бяхме двамата с Елла. Тя беше бебе.

— Това ли е всичко, или има и номер Трийсет и втори, за когото трябва да знам? — пита Осем и възвръща нормалната си височина.

Гласът му е дрезгав, но приятен. Едва сега забелязвам, че очите му са с невероятен тъмнозелен цвят. Изражението на Марина показва, че и тя го е забелязала. Тя нервно затъква косата си зад ушите, а аз не мога да сподавя усмивката си.

— Елла е последната — отвръща Крейтън. — Това е Шест, а това е Марина, номер Седем. Очевидно си в състояние бързо да променяш формата си. Има ли нещо друго, което трябва да знаем?

В отговор Осем се превръща в двуглав жираф и този път се извисява на шест метра над нас. Опитвам да потисна усмивката си.

— Наистина имам този завет — отговаря лявата глава.

Главата отдясно се навежда над водата, отпива глътка, поглежда към нас и едва тогава добавя:

— Както и много други.

— О, така ли? И какви по-точно? — пита Марина.

Осем се превръща отново в момче и се понася с подскоци по повърхността на езерото, сякаш е от твърд лед. После прави обратен завой и спринтира към нас, като преди да спре, се плъзга, изпращайки вълна от вода към Марина.

Но Марина няма намерение да се остави на новото момче. Без колебание тя вдига ръце, спира водата насред пътя й и я изпраща обратно към Осем, като използва телекинезата си. От своя страна той изхвърля водата нагоре подобно на гейзер. За да не остана по-назад, и аз се включвам в играта им, поемам контрол над вятъра и го използвам, за да избутам гейзера през езерото, докато около Осем се образува една движеща се водна стена, която го обгръща от три страни.

— Какво друго можеш? — викам аз с предизвикателство в гласа.

Осем изчезва от мястото, където го бях хванала във воден капан, и се появява върху назъбените скали над езерото. Отново изчезва и се материализира на сантиметри от носа ми.

Неочакваната му близост е толкова шокираща, че инстинктивно забивам юмрук в ребрата му. Той се олюлява и сумти.

— Шест! Какво правиш? — изкрещява Марина.

— Извинявай — казвам аз. — Беше по рефлекс.

— Заслужих си го — отвръща той, като пренебрегва загрижеността на Марина.

— Значи, можеш да се телепортираш? Жестоко! — коментира Марина.

— Обичам да го правя — заявява той и изненадващо се появява до нея, като опира небрежно ръка на рамото й.

Марина се киска и маха ръката му. Кискане? Тя да не си прави майтап?

Осем се усмихва, изчезва и се появява отново върху раменете на Крейтън с клатушкащи се крака и размахал ръце, за да запази равновесие.

— Макар че понякога избирам тъпи места да се приземя.

Малко неочаквано се сдобиваме с шут. Впечатлена съм от неговата закачливост, но не мога да преценя това характерно качество ли е, или само склонност. Решавам да го приема за нещо положително. Направо си представям раздразнението и объркването върху лицата на могадорианците секунди преди това дете да ги превърне в пепел. Крейтън се навежда напред и сякаш са репетирали предварително този номер, Осем се приземява с лекота на земята. После пляска с ръце, очевидно доволен от себе си.

— Къде е твоят сепан? — пита го Марина.

Засмяното лице на Осем става сериозно. Всички ние знаем какво означава това. В съзнанието ми изплува образът на Катарина със завързана уста и прикована с вериги към стена. Мисля за Джон и неговия сепан, Анри. Прогонвам спомените, преди от очите ми да бликнат сълзи.

— Преди колко време? — Крейтън задава внимателно въпроса, който е в главите на всички ни.

Осем се обръща, за да погледне към полето с висока трева под нас. С мисълта си той разделя тревата вляво и вдясно, докато се образува тясна пътека. Вдига глава към залязващото слънце.

— Вижте, трябва да се махнем оттук. Мръква се. По пътя ще ви разкажа за Рейнолдс и Дола.

Командир Шарма се спуска към Осем и го сграбчва за китката.

— А аз? Какво мога да направя за теб? Моля те, кажи ми.

Гласът му ме стряска. Той беше толкова тих през цялото време, а аз бях така погълната от нашето опознаване, че напълно забравих за ролята му във всичко това.

— Командире! — Осем се обръща към него. — Ти беше един лоялен приятел. Затова искам да благодаря на теб и войниците ти за всичко, което сторихте за мен. Вишну би бил много щастлив от вашата вярност. Опасявам се, че пътищата ни се разделят.

От изражението на командира е ясно, че за него това е неочаквано.

— Но аз не разбирам. Направих всичко, за което ме помоли. Доведох приятелите ти. Хората ми умряха за теб.

Осем поглежда Шарма право в очите.

— Никога не съм пожелал някой да умира за мен. Затова отказвах да напусна планината и да се разходя с теб по улиците. Съжалявам, че загинаха хора, съжалявам повече, отколкото предполагаш. Повярвай ми, знам какво е чувството да загубиш човек. Но оттук трябва да тръгнем по различни пътища.

— Но…

Осем го прекъсва.

— Сбогом, командире.

Мъжът се обръща, а на лицето му е изписано отчаяние.

Бедният човек. Но той е войник, който знае как да изпълни заповед, как да приеме фактите.

— Ти ме напускаш.

— Не — отвръща Осем. — Ти ме напускаш. Предстои ти нещо по-голямо, по-добро. Преди време един мъдър човек ми каза, че само ако напуснеш някой добър, ще можеш да срещнеш някой по-добър. След като си тръгна, ти ще останеш с твоя Вишну и ще познаваш само него.

Мъчително е да си свидетел на ставащото. Командир Шарма отваря уста да каже нещо, но замълчава, защото Осем му обръща гръб и тръгва надолу по пътя, без да поглежда назад. Първата ми реакция е, че Осем е твърде рязък. После осъзнавам, че това е най-добрият начин да постъпи както трябва.

— Хей! Чакай! — Крейтън се провиква след Осем. — Подножието на планината е в другата посока. Трябва да стигнем до летището.

— Първо искам да ви покажа нещо. Може пък да нямаме нужда от летище.

— Къде отиваш? Има неща, които още не знаеш. Трябва да седнем и да поговорим. Трябва да изготвим план! — настоява Крейтън.

— Иска ми се да не бях чупила онези очила — обажда се Елла. — Не можем просто да го следваме, без да знаем къде ни води, дори идеята да е добра. Той смята, че знае всичко, но може и да не е така.

Наблюдаваме Крейтън, който обмисля какво да правим. Знам какво аз смятам, че трябва да направим. Най-после намерихме друг член на гардовете и сега трябва да сме заедно. Кимам в посока на бързо чезнещата фигура на Осем. Крейтън ме поглежда и кимва в отговор. Той грабва сандъка на Марина и забързва след Осем. Елла и Марина се хващат за ръце и го следват мълчаливо. Подреждам се зад тях в редицата. Използвам способността си да чувам предварително звуци и се ослушвам дали командирът си е тръгнал от мястото, където го оставихме. Нищо не чувам. Мога да си го представя, застанал тих и неподвижен дълго след заминаването ни. Разбирам защо трябваше да стане така, но въпреки това ми е жал за човека. Изоставен въпреки лоялността си. Поглеждам към непреклонния гръб на Осем и ми е криво и за двамата.

Осем върви напред. Следваме го надолу по един хълм и се озоваваме в отворена долина. Накъдето и да погледна, наоколо са заснежените Хималаи. По-наблизо са части от гори с поляни от жълти и пурпурни цветя помежду им. Красиво е. Наслаждаваме им се, докато вървим. Крейтън нарушава тишината.

— И така. Кои са Рейнолдс и Дола?

Осем забавя крачка и ние тръгваме заедно. Той откъсва от цветята, но ги смачква в дланта си.

— Рейнолдс беше моят сепан. Обичаше да се смее. Смееше се много. Смееше се, докато бягахме, спяхме под мостове или се криехме в нечий продънен хамбар по време на мусоните. — Той се обръща и се вглежда в лицата ни. — Някой от вас помни ли го?

Поклащаме отрицателно глави, включително и Крейтън. Иска ми се да го помнех. Но по време на пътуването бях само на две години.

Осем продължава.

— Той беше страхотен лориенец и още по-добър приятел. Но Дола… Дола беше човек. Той се влюби в нея, когато пристигнахме тук. Това се случи преди осем години. Бяха се срещнали на пазара и от този момент станаха неразделни. Рейнолдс беше много влюбен. Дола бързо се нанесе при нас. Тя рядко напускаше къщата. — Осем подритва една туфа цветя. — От начина, по който ме гледаше, трябваше да разбера, че не може да й се има доверие. Винаги искаше да знае къде съм, какво правя. Не я допусках близо до сандъка ми, независимо че опитваше какво ли не. Но Рейнолдс й вярваше толкова силно, че накрая й каза кои сме ние. Каза й всичко.

— Не е било умно — отбелязвам аз.

Джон казал на Сара и ето до какво ги доведе. Твърде рисковано е да довериш на човек нашите тайни. А любовта го прави още по-рисковано.

— Не мога да ви опиша колко бях гневен. Когато разбрах какво е сторил, побеснях. Карахме се в продължение на дни. Никога не го бяхме правили. Вярвах му напълно и не че бях загубил вяра в него. На нея нямах доверие. И тогава Дола започна да ни убеждава да отидем заедно на палатка в планината. Каза, че знаела идеалното място. Убеди Рейнолдс, че това ще му помогне да се сдобри с мен. Не мислех, че планът на Лола, двамата с Рейнолдс да се прегърнем и забравим, ще сработи, но въпреки това отидох. — Той спира за малко, колкото да ни посочи един връх на север. — Качихме се на онази планина ето там. Със себе си взех и моя сандък. По онова време вече можех да се телепортирам, притежавах телекинеза, силата ми се развиваше по план и имах нужда от тренировки, затова реших, че планинският въздух ще ми помогне да заякна по-бързо. Но още с пристигането ни Дола се опита да ни раздели. Правеше всичко възможно да накара Рейнолдс да ме остави сам. Накрая й се наложи да мине към план „Б“.

Той се извръща и продължава да върви. Даваме му известно време да се успокои.

— И какъв беше план „Бе“? — тихо пита Марина, за да го накара да продължи.

Не искахме да го тормозим, но се налагаше да ни разкаже всичко.

— На третата нощ в планината тя отиде да събира дърва за огъня и ни остави сами с Рейнолдс за първи път, откакто бяхме тръгнали. Знаех, че нещо не беше наред, чувствах го във вътрешността на стомаха. Дола се върна бързичко в компанията на дузина могадорианци. Влюбеният Рейнолдс, вместо да се уплаши, започна да я моли да му обясни защо му го причинява, на него, на нас, на мен. Тогава един от воините хвърли към Дола торба със златни монети. Могадорианците й бяха обещали доста пари в замяна на услугата. — Осем изплю подигравателно думата. — Сякаш беше куче, на което хвърлят угощение, така и тя се спусна към торбата. Всичко стана много бързо. Дола се спусна, един от могадорианците вдигна блестящ меч и я прониза в гърба, а торбата с монети се пръсна в краката й. Двамата с Рейнолдс стояхме като вкаменени и я гледахме как умира.

Устоявам на изкушението да се втурна напред, да хвана ръката му и да я стисна, за да му покажа, че разбирам чувствата му. Гледам гордо изправения му гръб, умишлено големите крачки и съзнавам, че точно в момента има нужда да остане сам. Или поне аз самата имам нужда от това, щом се замисля за смъртта на Катарина.

Последната дума, произнесена от него, умира, сякаш още витае във въздуха. Накрая Крейтън се покашля и казва:

— Ако не искаш, не ни разказвай повече точно сега.

— Те не успяха да ме убият. — Гласът на Осем се извисява, сякаш се опитва да заглуши тъжните спомени. Номерът ми е познат. Обикновено не се получава. — Не умрях дори когато ме нападнаха директно с меч във врата и в стомаха. Умряха те. Смъртоносните удари, предназначени за мен, им се случиха на тях. Не можеха да ме убият заради заклинанието. Направих всичко възможно, за да спася Рейнолдс. Но в целия хаос се оказахме разделени, а аз се телепортирах твърде късно. Рейнолдс беше… — Той спира за секунда. — Един от тях взе сандъка ми. Опитах се да го спра. Грабнах един от техните мечове, исках да го пробода в стомаха, но пропуснах съвсем за малко. Със сигурност улучих ръката му. Както и да е, той успя да се измъкне. Веднага след като потъна в гората, забелязах малък, сребрист кораб да излита между дърветата. Убих останалите. — Гласът му е толкова студен, толкова безчувствен, че чак ме побиват тръпки.

— И аз изгубих моя сепан — тихо продумва Марина след секунди.

— Аз също — добавям.

Хвърлям поглед към Елла, която се е приближила плътно до Крейтън. Поне тя все още има своя. Да се надяваме, че няма да изгубим и последния сепан, когото познаваме.

С всяка изминала минута небето над нас притъмнява. Марина предлага да върви най-отпред, като използва своя завет за нощно виждане. Усмихвам се, когато виждам как хваща Осем за ръката. Доволна съм, че някой ще го утеши.

— Толкова време прекарах сред тези планини — обажда се Осем.

— Сам ли? — пита Елла.

— Известно време бях сам. Не знаех къде да отида. И тогава един ден попаднах на един възрастен мъж. Седеше под едно дърво със затворени очи и се молеше. Няколко месеца по-рано се беше появил заветът ми да променям формата си и аз го приближих във вид на малък, черен заек. Той усети приближаването ми. Засмя се, преди да отвори очи. Имаше нещо в лицето му, което предизвика доверието ми. Предполагам, че ми напомни на Рейнолдс от времето, преди Лола да се появи в живота ни. С няколко подскока се скрих в храстите, после се телепортирах зад едни дървета от другата страна. Когато се приближих към него в нормалния си вид, той ми предложи малко маруля. Беше очевидно, че ме позна — щеше да ме познае, независимо каква форма придобивах.

— Стигаме до друго езеро. — Марина прекъсва Осем.

В настъпилата тишина мога да чуя плясъка на водата, както и шум на водопад.

— Да, близо сме — потвърждава Осем. — Скоро ще хапнем и поспим.

— И после какво стана? Със стареца? — пита Крейтън

— Името му беше Девдан и той беше една много просветена и духовна личност. От него научих за индуизма и за Вишну. Влюбих се в историите му. Показа ми и някои видове древно индийско бойно изкуство като каларипаят[2], силамбам[3] и гатка[4]. Практикувах заедно с моите завети и други способности, за да разбера какво мога да постигна.

Един ден отидох да се видя с него на обичайното ни място, но него го нямаше. Връщах се ден след ден там, но той повече не се върна и аз отново бях сам. Изминаха месеци, когато по време на една тренировка се натъкнах неочаквано на командир Шарма и неговите войници. За нещастие или за щастие, не съм сигурен, тогава бях във формата на Вишну и те се заклеха да ме пазят от всякакви злини. Ясно ми беше, че това се случи, защото бях във форма на нещо, което те боготворят, и се ненавиждах, че мамя вярата им, но не успях да устоя. Предполагам, че бях намразил самотата си.

Марина ни повежда около езерото. Осем й казва да се насочи към водопада, който чуваме в далечината.

— Могадорианците появяваха ли се пак? — пита Крейтън.

— Да. Продължават да се връщат често с малките, сребристи кораби, бръмчат над планината и проверяват дали съм още тук. Но аз се превръщам в муха или мравка и те отминават.

— Това съвпада с докладите за честа поява на НЛО в този район — отбелязва Крейтън.

— Да, това са те — добавя Осем. — С всяко следващо посещение стават все по-небрежни и не се крият. Не съм ги забелязвал от няколко дни, но през последните шест или осем месеца бяха тук много често. Реших, че това означава, че конфликтът се изостря.

— Така е — казвам аз. — Открихме се един друг и се обединихме. Марина, Елла и аз се срещнахме преди няколко дни в Испания. Номер Четири ни чака в Америка. А сега намерихме и теб. Остават само Пет и Девет.

Осем мълчи известно време.

— Искам да ви благодаря, че сте изминали целия този път заради мен. Мина толкова време, без да има с кого да поговоря. Да говоря за моя истински живот.

Водопадът е на няколко метра от нас.

— А сега какво? — викам аз, за да надвия шума на водата.

— Ще се катерим! — вика в отговор Осем и сочи към отвесната, каменна стена пред нас.

Допирам ръка до гладката повърхност на камъка и търся място, където да се закрепя с пръстите на крака. Кракът ми веднага се плъзга, но преди да опитам отново, дочувам гласа на Осем високо над мен. Той вече е на върха и крещи нещо. Телепортирането било хубаво нещо, мисля си аз. Дори е по-добро от невидимост. Чудя се дали не можем някак да ги обединим.

— Просто използвай телекинезата си, за да се пренесеш — казва ми Марина. — Ти вземи Крейтън, аз ще взема Елла.

Следвам съвета й и ние се понасяме. Оказва се по-лесно, отколкото си представях. На върха сме, където е лагерът на Осем. Не след дълго седим около огъня и готвим зеленчукова яхния в голямо гърне. Дърветата над нас оформят плътен балдахин и с водата отдолу мястото е идеално скрито. Хижата на Осем, изградена от кал, е едновременно депресираща и чудесна. Стените са неравни, вратата е оформена като овал и ухае на свежи цветя. Вътре има ръчно направен хамак и малка маса, а на стените висят три черги с ярки шарки.

— Имаш си уютно местенце тук — отбелязвам аз и се връщам при огъня. — От толкова време все бягам, че съм забравила какво значи да си имаш дом. Пък бил той и колиба.

— Има нещо в това място. Тук завинаги ще остане частица от мен. Наистина ще ми липсва — казва той и оглежда всичко наоколо с любов.

— Това означава ли, че ще дойдеш с нас? — пита Марина.

— Разбира се, че ще дойда. Настъпи времето да сме заедно, да действаме заедно. А след като Сетракус Ра е тук, аз трябва да тръгна с вас.

— Той тук ли е? — пита Крейтън някак притеснено.

Осем лапва първата хапка яхния.

— Пристигна преди няколко дни. Явява се в сънищата ми.

[1] Парамешвара (от санскритски език) — терминът има смисъл на върховен бог и се използва за боговете Шива и Вишну. — Б.пр. ↑

[2] Каларипаят (от индийски език) — древно индийско бойно изкуство с и без оръжие. Едно от характерните оръжия е гъвкав меч, който се носи омотан около кръста. — Б.пр. ↑

[3] Силамбам (от индийски език) — бойно изкуство на тамилите, като за оръжие се използва прът. — Б.пр. ↑

[4] Гатка (от пенджабски език) — бойно изкуство за самозащита на сигхите. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 12

В Западна Вирджиния скочихме в движение в един товарен влак. Опитвам се да спя, но в главата ми се въртят твърде много мисли. Присвивам очи, докато свикна с утринното слънце, чиито лъчи проникват между летвите на вратата. С облекчение отбелязвам, че все още пътуваме на запад. Това беше единственото, което каза специален агент Уокър, преди да изчезне: запад. И точно натам пътуваме. Избягвам да мисля за вероятността умишлено да ни е излъгала. Все пак тя смяташе, че ще умре, така че нямаше какво повече да губи и съответно причина да ме излъже.

Преобръщам се по гръб. Таванът на вагона е мръсен, осеян с петна в разнообразни разцветки. Задържам толкова дълго погледа си върху едно тъмносиньо петно точно над главата ми, че накрая се унасям в сън. Сънувам, което ми се случва често. Този път е различно, по-скоро е кошмар, а не видение.

Пак съм в Западна Вирджиния в затворническата килия. Но този път тя е празна и ярко осветена. Специалната клетка, в която беше Сам, е празна. Единственият признак, че той е бил там, е петното кръв на пода, което е все още мокро. Пристъпвам в средата на килията, оглеждам се като обезумял и се опитвам да изкрещя името му. Но щом отварям уста, ярката светлина над мен се всмуква в гърлото ми, отнема дъха ми, изпълва ме. Падам на колене и се опитвам да поема въздух.

Все още задъхан, вдигам поглед. Сега се намирам на огромна арена, а на трибуните беснеят хиляди могадорианци. Те скандират и ме замерват с разни неща, като същевременно се сражават помежду си. Подът под мен е лъскава, черна скала. Когато пристъпвам напред, земята под мен пропада и се отваря една черна пропаст. Над главата ми зее огромна дупка, през която виждам група облаци да се движат по синьо небе. Отнема ми няколко секунди, докато осъзная къде се намирам — вътре във върха на планина.

— Четири!

Това е гласът на Девет! Не съм сам. Оглеждам се и правя опит да извикам, но гърлото ми все още е запушено. От устата ми излиза лъч светлина. Завъртам се инстинктивно и се опитвам да насоча светлината, докато най-сетне осветява Девет. Той е от другата страна на арената, но нещо ми пречи да го видя. Това е Сам. Той виси между нас, ръцете му са в окови. Агент Пърди и специален агент Уокър стоят под него, а могадорианските им оръжия са насочени към гърдите му. Не се колебая. Затичвам се към най-добрия си приятел, а при всяка моя стъпка скалата пропада. Ревът на тълпата се засилва и става напълно оглушителен.

Когато най-после стигам до тях, скалата, върху която стоят агентите, пропада, а заедно с нея падат и те.

— Помощ! Помогни ми, моля те, помогни ми! — вика Сам. Тялото му се гърчи, той опитва да се освободи от оковите.

Използвам моята телекинеза, за да го освободя, но тя не действа. Опитвам с лумена, но ръцете ми остават тъмни. Заветите ми са ме изоставили.

— Доведи останалите, Джон — казва ми Сам. — Доведи всички.

Гласът му звучи странно, сякаш не е неговият. Сякаш някой или нещо зловещо говори чрез него.

Неочаквано до мен се озовава мургавото, слабо момче, което ми се беше явило в последното видение. То отново е прозрачно, подобно на призрак. Щом забелязвам, че около врата си носи лориенски амулет, аз протягам ръце към него. То поклаща глава и допира пръст до устните си. Момчето скача към Сам. Изкатерва се нагоре и стига с ръце до веригите. Виждам го, че се напряга, за да раздели оковите, виждам и изненадата върху лицето му, когато разбира, че не му достига сила да го направи.

В последното си видение той ме попита кой номер съм аз.

Усещам голямо желание да му заговоря. Кашлям, прочиствам гърлото си и установявам, че гласът ми се е възвърнал.

— Аз съм номер Четири! — изкрещявам в настъпилата тишина над арената.

— Взе ли решение? — пита Сам.

Той продължава да се гърчи в оковите, другото момче все още се опитва да счупи веригите над него. Сам поглежда право към мен и аз забелязвам, че очите му са тъмнокафяви. Това не е Сам, казвам си.

В този момент тялото на Сам започва да се тресе така яростно, че момчето го изпуска и аз с ужас наблюдавам как то полита надолу и изчезва в същата паст, която погълна агентите. Сега Сам е обгърнат от пурпурно сияние и оковите сами се чупят. Вместо да пропадне подобно на момчето и агентите, Сам плува като увесен във въздуха. Включва се прожектор, Сам започва да расте и се превръща в Сетракус Ра. Трите лориенски амулета около врата му ярко блестят, също и червеният белег, опасващ гърлото му.

— Искаш ли си обратно човека? — изревава той.

— Ще си го взема! — крещя аз, побеснял от яд.

Около мен обаче е само пропаст и няма как да се приближа към него.

Сетракус Ра се приземява бавно върху земята. Скалите не пропадат под него, както стана при нас.

— Предаваш ли се? Чудесно. Сега ще получа твоя амулет.

Поглеждам надолу и амулетът ми е изчезнал. Вдигам поглед и го виждам, че виси от огромния юмрук на Сетракус Ра. Той се хили, устните му се разтварят и откриват остри, криви зъби.

— Не! Няма да се предам! — В момента, в който изричам думите, усещам около врата си тежест. Амулетът ми пак е у мен.

Другото момче изскача от дупката, в която беше паднало, и с високо вдигната глава се приземява близо до Сетракус Ра. То се присъединява към моя вик.

— Никога няма да се предам на теб! Пусни Девдан и се бий с мен!

— Времето ви изтича — казва Сетракус Ра и едва сега разбирам, че той се обръща към двама ни, правил го е през цялото време. Опитвал се е да ни накара и двамата да се предадем.

Нима е смятал, че ще ни убеди да се жертваме с вярата, че той ще остави останалите живи? Мога само да се надявам, че никой няма да се хване на уловките му.

Неочаквано пред очите ми е само синьото петно на тавана на вагона. Изправям се рязко и се опитвам да прогоня съня, от който мозъкът ме е като замаян. Докосвам гривната около китката ми. Преди да потъна в моя кошмар, бях открил, че като се концентрирам върху възможностите на гривната, можех да я махна. Но в секундата, в която тя напусна китката ми, се почувствах уязвим и бързешком я сложих отново. Докосвам я отново и се чудя дали упованието ми в нея е за добро или за лошо. Изведнъж нещо леко ме побутва по врата, аз подскачам и се обръщам да погледна.

Очевидно този сън ме е извадил от равновесие. Това е само Бърни Косар, този път е като бигъл, моето любимо превъплъщение.

— Пак ли кошмари? — Девет се прозява в ъгъла.

Седи върху сандъка си и разсеяно драска с пирон фигури по стената на вагона. Не прилича на някого, който е на ръба на нервите си. Петите на босите му крака са черни.

— Стават все по-странни — отговарям му, като се надявам, че не звуча толкова разстроен, колкото се чувствам. Последното, от което се нуждая, е Девет да ме сметне за дете, уплашено от лош сън. — И мисля, че другите сънуват същите сънища по същото време.

Осем вдига пирона към очите си, за да го разгледа по-отблизо. Накланя глава, сякаш това е някакъв рядък експонат, а не съвсем обикновен предмет. Чак езикът му се подава в ъгъла на устата и той изглежда, сякаш е съсредоточил цялата си енергия точно върху този пирон. С лека усмивка той го огъва между пръстите си и го счупва на две напълно равни части. Едва след това се обръща с лице към мен.

— И какво означава това? Смяташ, че всички те имат някакви видения? Или че и те като теб преживяват същите изпълнени с екшън нощи?

Свивам рамене.

— Не знам. Виждам непрекъснато едно изключително слабо момче с къдрава тъмна коса. То носи амулет като нашите, така че нормално е да приема, че е един от нас. Всеки от нас усеща присъствието на другия, но събитията в съня се развиват за него по един начин, а за мен по друг. Ти също си в моите видения.

Девет се мръщи, после отваря своя сандък и рови в него. Надявам се, че ще измъкне оттам нещо, което ще ми помогне да разгадая виденията ми, ще ми помогне да разбера дали изобщо трябва, или не да предприема нещо.

— Смятах да използвам червения камък, за да се свържа с останалите, но предполагам, че правителството подслушва. Което е абсолютна идиотщина. — Той сяда обратно с напълно обезсърчен вид.

Прекосявам празния вагон и отивам при него. В ръката си държи жълт куб, който виждам за пръв път.

— Според теб какво означава това, че правителството подслушва твоя камък? Как е станало? Искам да кажа, че очевидно са могадорианците, но как са успели да убедят правителството да им съдейства?

Девет ме гледа изумен.

— Ама ти сериозно ли? Кой го е грижа защо действат заедно или какво са казали могадорианците, за да ги убедят? По-важно е, че те действат съвместно. Правителството на САЩ и могадорианците са се сдушили! Официалната версия за тях е: ние сме лошите момчета!

— Но щом могадорианците се отърват от нас, те ще унищожат Земята… или още по-лошо… Нима правителството не го знае? Не е ли очевидно, че ние сме добрите момчета?

— Явно не. Кой знае как е станало? Може би просто се използват един друг като и двете страни се опитват да се измамят взаимно. Каквато и да е причината, изглежда, правителството е подценило могадорианците, а ако не е, би трябвало да са изплашени до мозъка на костите си.

Девет пъха жълтия куб в устата си. Върху лицето му се изписва задоволство.

— Какво правиш? — питам аз.

— Храна — отвръща той с приглушен глас. — Заместител на храна. Смучеш го и те засища малко. Потърси. Би трябвало и ти да имаш такъв.

Отключвам сандъка и го претърсвам. Ръцете ми напипват белия таблет, който намерихме в тайния офис на Малкълм

Гууд. Натискам отново няколко бутона. Нищо. Бутам го настрани. Не намирам жълт куб, но за сметка на това има един син. Изваждам го и му го показвам.

— Мислиш ли, че е същият?

Той вдига рамене.

— Не знам. Няма да разбереш, докато не опиташ. Давай!

Няколко секунди се колебая, после го слагам върху езика си и устата ми на мига се пълни с леденостудена вода. Поглъщам част от нея, но другата ме задавя и изплювам куба на пода. Девет изплюва неговия върху дланта си и ми го поднася, но аз отказвам.

— Трябва да хапваш от време на време — казва ми той.

Бърни Косар отива до Девет и отваря уста.

— Заповядай, БК — казва любезно Девет и слага куба върху езика на кучето.

— Поне пътуваме на запад, където са Сам и Сара. Писна ми да бягам и да се крия, да бягам и да се крия. Първата ни работа е да ги намерим.

— Ами говори само за себе си. Последната година бях затворен и измъчван, човече. Да съм в движение, да решавам сам къде да съм, къде и кога да отида, е нещо, от което не смятам скоро да се откажа. Отпусни се, Джони. Аз имам идея, а ти трябва да си припомниш плана. Няма да губим време да търсим твоите приятели човеци. Ще се свържем с останалите, ще се срещнем и когато сме готови, ще се изправим срещу Сетракус Ра. В този порядък.

Обръщам се и забивам юмрук в стената на вагона. Ядосан съм, струва ми се, че се движа неконтролируемо по спирала.

— И как точно ще се срещнем с тях, след като смятаме, че единственото ни средство за комуникация се подслушва? Аз пък казвам да вървим в Калифорния или на запад към правителствените съоръжения, каквито и да са те, да настояваме да ни дадат Сара, в противен случай започваме да взривяваме! Или пък да заплашим, че ще уведомим медиите как правителството се е сработило с банда от дяволски извънземни. Ще видим как ще реагират.

Девет се разсмива.

— Хъм, не. Това няма как да стане.

— Ами мамка му тогава! Не знам какво да предложа. А ако се върнем в Парадайс, за да проверим дали Сара не е там? Само да се убедя, че е в безопасност, и повече няма да настоявам. Би трябвало да сме близо до Охайо, нали?

Девет отива до дупката, която сътворих преди малко, и наднича. После казва с тих глас:

— Всичко ми изглежда еднакво, пич. Знаеш ли, Земята не може да се мери с Лориен. Разбира се, има места на Земята, които са доста хубави, но Лориен беше прекрасна навсякъде. Тя беше най-красивата планета на всички галактики. Видял си я как изглежда в твоите видения, прав ли съм?

Изненадвам се колко пламенен стана той изведнъж. Докато говори за Лориен, лицето му е така щастливо и отпуснато, каквото не го бях виждал досега. За пръв път пред мен е едно дете, обзето от носталгия по дома. Но моментът отминава. Той отново надява обичайната си маска на заядливо момче.

— Няма да ходим до Охайо, за да проверим дали някой от твоите човеци е удобно настанен и в безопасност. Това не е нашият дом, Четири. Тези хора не са нашите братя и сестри. Всичко, което правим тук на Земята, е за нашия истински дом, за истинските ни сестри и братя, заради старейшините, които жертваха живота си, за да ни изпратят с този кораб.

Девет прави крачка назад, замахва и пробива дупка в стената на вагона, точно до моята. За разлика от моя, ударът му е толкова силен и бърз, че колелетата под нас дори не реагират на сътресението. Девет пъхва главата си в дупката и вдишва дълбоко, а черната му коса се развява от вятъра. После издърпва навътре главата си. Свива ръце в юмруци и се обръща към мен.

— Ако не носиш Лориен в сърцето си, по-добре ми го кажи още сега. Нямам намерение да се движа в компанията на предател. Нашата единствена цел е да направим всичко възможно, за да добием силата, с която да се преборим със Сетракус Ра и армията му. Това е. Ясен ли съм?

Предпочитам да замълча. Чувствата ми към Сам и Сара никога няма да изчезнат. Сигурен съм. Но Девет е прав кое е с предимство. Няма да сме от помощ за никого, ако не увеличим силата си, а това може да се случи само ако намерим останалите. Налага се да се съсредоточа върху Лориен. Когато победим Сетракус Ра, Сам, Сара и всички хора на Земята ще бъдат добре. Кимвам.

Девет сяда и затваря очи. Притиска коленете си с ръце толкова силно, че кокалчетата на пръстите му побеляват.

— Току-що отминахме един знак, който разпознах. Ние сме на около триста километра от къщата, която подготви моят сепан. Там ще сме в безопасност. Когато пристигнем, ще си поръчаме пица, ще гледаме телевизия. А ти можеш да си седиш, да тъжиш и да въздишаш по бедната Сара. Аз пък ще изляза и ще си намеря някое горещо маце, с което да изкарам някой и друг час, а после двамата ще измислим друг начин да се свържем с останалите.

БК изплюва жълтия куб и ме поглежда. Нямам нужда от друго подканяне. Слагам синия си куб върху езика му, той затваря уста и въздъхва щастливо.

Вдигам поглед към Девет. Той е толкова сигурен в себе си, толкова убедителен.

— Как ще го направим? Както изглежда, макрокосмосът се подслушва! Нямаме друг начин да се свържем с тях!

— Ще бъде идеално — продължава Девет с въодушевление. — Чакай да видиш моето място, Четири. Направо е върхът. Каквото си поискаме, ще го имаме. От каквото имаме нужда, ще го получим. Ще почиваме, ще тренираме, ще придобием страхотна форма, готови за всичко, което ни очаква. И ще измислим начин да се свържем с останалите гардове.

ГЛАВА 13

От часове лежа будна и наблюдавам огъня. Вътре в колибата Елла спи в хамака, а Шест и Крейтън похъркват, свити под одеяло върху пода. След известно време пламъците на огъня затихват и остава само тлееща жарава. Димът се вие във въздуха и сякаш увисва под балдахина от дървета. Накрая огънят напълно изгасва.

Не мога да заспя. Толкова години бях сама, затворена в онова сиропиталище, изпълнена с гняв и завист. Сега най-после мога се отърся от тези чувства. Сега вярвам, че няма невъзможни неща, щом сме заедно. И затова не мога да разбера защо, щом се замисля, пак усещам онази пустота дълбоко в мен. Мисля, че знам какво означава това; чувствам се самотна. Но аз не съм сама, напомням си го непрестанно.

Поглеждам към Осем, който спи близо до огъня. Свит на кълбо, изглежда по-малък. Под тънкото одеяло сънят му е неспокоен. Гледам го как се мята и върти, и рови с ръце в доволно рошавата си коса. Подклаждам въглените за още топлина и пращенето им го кара да се размърда. Не знам защо, но изпитвам желание да го закрилям. А, от друга страна, си представям мускулестите му ръце и ми се иска той да ме закриля. Вероятно причината е в привличането на противоположности. Той е игрив, а аз, аз не съм.

Челото на Крейтън е набраздено от тревожни бръчки, докато буди останалите. Всички бързаме да се отърсим от паяжината на сънливостта. Знам, че Крейтън се притеснява как ще ни качи всичките на самолет.

Мислите ми се връщат към виденията на Осем за Сетракус. Той представлява най-голямата заплаха за нас, по-голяма дори от шайка добре въоръжени могадорианци. Крейтън е убеден, че не сме готови да се изправим срещу Сетракус. Не сме усъвършенствали все още заветите си, не сме имали възможност да се обучим как да се бием заедно и трябва да намерим Четири, Пет и Девет, преди да се изправим пред такава заплаха, каквато е Сетракус Ра. Когато миналата вечер се изказах в този смисъл, Девет поклати глава, разочарован от толкова скептицизъм.

— Сигурен съм, че заедно можем да го надвием — каза той. — Виждал съм го в сънищата си, усещал съм мощта му. Знам на какво е способен, но също така знам на какво сме способни и ние, а то е в пъти повече от онова, което може той. Вярвам в нас. Но няма да успеем, ако всички ние не сме убедени.

— Съгласен съм, трябва да унищожим Сетракус Ра. Но първо трябва да намерим останалите. Шансът да го победите е много по-голям, ако сте всички заедно — беше възразил Крейтън. Можех да усетя безпокойството, скрито в думите му.

Осем остана непреклонен, твърдо убеден, че сме достатъчни, за да победим.

— Сънищата ми ме насочиха към вас. И пак те ми казват: не бива да бягаме, дори причината да е да намерим останалите.

Осем се изправя и се протяга, ризата му се опъва нагоре и открива част от стомаха му. После се навежда, взема една тояга и я завърта сръчно с пръстите си. Не мога да сваля очи от него. Това е ново и непознато чувство за мен. Кара ме да се чувствам едновременно плаха и развълнувана.

— И така, къде искате да отидете? — обръща се той към всички нас.

— Източното крайбрежие[1] на Съединените щати — отвръща Шест.

Тя изритва края на тоягата му, пръчката отскача и се приземява в нейните ръце. Тези двамата стават за комедийно дуо. Шест му подхвърля обратно тоягата и той изнася цяло представление от хващането й. Играта им доста наподобява флиртуване. Трябва да призная, че изпитвам ревност. Дори и да исках, не бих могла да се държа така с Осем или с когото и да било. Шест си е такава, лесно се сприятелява. Нищо чудно, че двамата се забавляват добре.

— Добре, ако това е мястото, където искате да отидете, имаме две възможности. Самолет? Разполагаме ли с достатъчно пари за билети за всички ни?

Крейтън потупва джоба си и кимва.

— Няма проблем.

— Чудесно. Тръгваме към Ню Делхи, купуваме билети и след ден или малко повече ще сме в Съединените щати. Или до няколко часа можем да сме в Ню Мексико.

— Не всички можем да се телепортираме — напомня Шест, която чертае с крак в прахоляка.

— А може пък да можем — казва лукаво усмихнат Осем. Шест е начертала кръг, а Осем посяга с крак и добавя две очи, нос и широко ухилена уста. — Една кратка разходка, а после е въпрос на вяра и огромен скок.

Очевидно му доставя удоволствие да ни държи в неведение. Виждам, че другите кимат в съгласие, толкова увлечени от неговата самонадеяност, че забравят да попитат за подробностите. Не искам да съм тази, която да напомни, че нямаме представа какво има предвид.

— Звучи ми като по-бързо от самолет — отбелязва Елла. — И по-прохладно.

— Привлече вниманието ми — намесва се Крейтън и намества моя сандък върху раменете си. — Колкото по-бързо ни обясниш за какво говориш, толкова по-добре. Ако Сетракус Ра е наистина тук на Земята, трябва да действаме веднага.

Осем вдига пръст, приканвайки Крейтън към търпение. После сваля ризата и панталоните си.

— Не и преди сутрешното ми плуване — казва той.

Осем спринтира към края на скалата, от която пада водопадът. Без да спира, той полита, разперил встрани ръце. Подобно на птица, сякаш плува във въздушните вълни. Втурвам се към скалата и поглеждам надолу. Улучвам момента, в който той стига водата, сменя формата си и се гмурка като червена риба мея, а после изплува като себе си. Усещам непреодолимо желание да скоча и го последвам.

Водата е стряскащо студена, но когато изплувам, лицето ми пламти. Какво ми става? Обикновено не съм така импулсивна.

— Добро гмуркане — коментира Осем, който плува на място, близо до мен. Той разтърсва глава и черните му, блестящи къдрици политат около главата му. — Как предпочиташ да те наричат: Марина или Седем?

— Няма значение — отвръщам смутено.

— На мен ми харесва Марина — заявява убедено той. — За пръв път ли си в Индия, Марина?

— Да. Дълго време бях в Испания. В сиропиталище.

— В сиропиталище, хм. Поне си била сред много деца, могла си да намериш приятели. Не като мен.

Виждам колко самотен е бил. Решавам да не му обяснявам как ме мразеха останалите момичета и че, докато Елла не се появи, нямах приятели. Затова само свивай рамене.

— Предполагам. Сега съм по-щастлива.

— Знаеш ли какво? Харесвам те, Марина — казва той. Произнася името ми, сякаш го вкусва. — Мълчалива си, но си върхът. Напомняш ми на…

Неочаквано между двама ни се чува силен плясък. Образувалите се вълни ни раздалечават. Между нас изплува Шест. Наблюдавам появата й, русата й коса пада прекрасно върху гърба й. Без да каже дума, тя се гмурка под водата и дръпва Осем след себе си. Аз също се гмуркам и ги гледам как се боричкат под водата, докато Осем не моли за пощада. Шест го пуска.

— Проклятие, силна си — казва той, като плюе вода.

— Не го забравяй — ухилва се тя. — А сега, моля, нека се махаме оттук.

Гледката на Шест и Осем ме изпълва с ревност, но сега не е моментът за това. Скривам се под водата за малко, за да се взема в ръце. Оставям водата да изпълни дробовете ми и потъвам, потъвам, докато пръстите ми не докосват скалистото, тинесто дъно. Сядам сред кишата и правя опит да събера мислите си. Ядосвам се на себе си, че съм толкова чувствителна. Това е само едно увлечение! Нищо повече. А наистина ли ме е толкова грижа, че Осем предпочита прекрасната, руса коса на Шест пред моята рошава коса? Та тя не е заплаха за мен. Ние трябва да действаме като екип, да си вярваме един друг. Не желая да се сърдя на Шест, особено след всичко, което е сторила за мен. Крача по дъното и се надявам да ми хрумне нещо остроумно, което да кажа, когато изплувам. Не се получава.

Осъзнавам, че съм се озовала точно под мястото, където водопадът се влива в езерото и водата е прозрачна и искряща. Погледът ми е привлечен от нещо блестящо. Това е дълъг, сребрист предмет, забит в тинята.

Приближавам се, за да го огледам. Дълъг е около пет метра и докато го обикалям, установявам за моя изненада, че това е кабина на пилот и предно стъкло. Тогава виждам вътре на седалката един сандък. Не вярвам на очите си — възможно ли е това да е корабът, който Осем е видял да излита в деня, когато могадорианците са го нападнали и са убили неговия сепан? Дочувам приглушен вик и разбирам, че е от мен. Хващам дръжката върху корпуса и дръпвам. Тя не помръдва. Тук на дъното налягането на водата е доста силно, но аз дърпам упорито и накрая вратата на каютата се отваря. Нахлува вода отвън и се смесва с тази отвътре. Грабвам сандъка, който е плъзгав, и се насочвам към повърхността.

Първото, което забелязвам, са Шест и Осем, седнали на тревата, да разговарят. Елла върти тоягата на Осем над главата си и пред нея. Крейтън я наблюдава, подпрял брадичка върху ръцете си. Елла ме вижда и захвърля тоягата в тревата.

— Марина! — вика тя.

— Хей, ето те и теб! Къде изчезна? — провиква се и Осем и се приближава към водата.

— Излизай, Марина! — намесва се и Шест. — Наистина трябва да се размърдаме!

Вдигам сандъка над водата и го задържам във въздуха, да го видят всички. Не ме е грижа, че върху главата ми се излива кал и тинеста вода. Усмивката ми е толкова широка, та чак лицето ме заболява. Наслаждавам се на изражението върху лицата им — ококорени очи и зяпнали уста. Толкова съм доволна от себе си, че използвам телекинезата си, за да пренеса сандъка над Осем и Шест и да го оставя да плува във въздуха.

— Виж какво намерих, Осем!

Осем изчезва от тревата и се появява във въздуха до сандъка. Обвива ръце около него и го гушва, както е покрит с кал. После, без да го изпуска от ръце, се телепортира на брега на езерото.

— Не мога да повярвам — продумва накрая той. — През цялото време е бил точно тук. — Изглежда смаян.

— Беше на дъното на езерото в кораб на могадорианец — обяснявам аз, докато излизам от водата.

Осем изчезва отново и се телепортира точно пред мен. Носовете ни почти се допират. Преди да осъзная колко приятен е топлият му дъх върху лицето ми, той ме хваща, силно ме целува по устата и ме завърта. Тялото ми се сковава и аз нямам идея къде да дяна ръцете си. Изобщо не ми е ясно какво да правя, така че се оставям на течението. Вкусът му е едновременно солен и сладък. Светът около мен сякаш изчезва и аз плувам в тъмнина.

Когато ме пуска, аз се отдръпвам малко и се вглеждам в очите му. Само един поглед ми е достатъчен, за да разбера, че този силно романтичен момент е бил спонтанен изблик на благодарност от негова страна. Нито повече, нито по-малко. Каква идиотка съм! Наистина трябва да се отърся от това увлечение.

— Никога не плувам тук. От самото начало се гмуркам от другата страна. — Той поклаща глава. — Благодаря ти, Марина.

— Хм, няма защо — прошепвам аз, все още замаяна от първата част на неговата благодарност.

— След като го прегърна за добре дошъл, няма ли вече да го отвориш? — пита Крейтън.

— О, разбира се! — възкликва Осем и се телепортира обратно при сандъка.

Шест се приближава до мен.

— Марина! Това беше направо страхотно! — Тя ме прегръща, отдръпва се и ме поглежда многозначително. — Привижда ли ми се, или току-що те целунаха?

— Малко необикновено, нали? — прошепвам аз и поглеждам дали не ревнува.

— Нищо необикновено. Мисля, че по-скоро е чудесно — отвръща тя, развълнувана заради мен. Като приятелка, като сестра. Срамувам се от себе си, че я ревнувах. Двете поглеждаме към Осем, докато Елла издава барабанни звуци, за да обяви отварянето на сандъка.

Осем поставя длани върху катинара. Той щраква и сандъкът се отваря. Осем веднага пъхва и двете си ръце до лактите, сякаш иска да докосне всичко вътре наведнъж. Развълнуван е като малко дете с нова играчка. Ние се струпваме около него и надничаме. Забелязвам, че някои от камъните приличат на моите, но други от предметите са напълно различни. Има стъклен пръстен, извит еленов рог, парче черен плат, който блещука в синьо и червено, когато Осем го докосва. Той грабва едно тънко парче злато с дължина на молив и го задържа изправен.

— Ах, колко се радвам да те видя отново.

— Какво е това? — пита Шест.

— Не знам истинското му име, но съм го нарекъл размножителна машина.

Осем го хваща като палка, вдига го над главата си и замахва като с камшик. Пръчката започва да се разширява надолу и настрани подобно на свитък. Много скоро придобива размер на каса на входна врата. Осем го пуска и то увисва пред него във въздуха. Осем минава зад него и започва да извършва движения с крака и ръце като кукла на конци.

— Добре — обажда се Шест. — Това е най-странното нещо, което съм виждала.

Осем се телепортира до нея и накланя глава, почесвайки брадичката си. Стои, сякаш оценява някакво шоу. Ние обръщаме глави към златната рамка за врата. Ръцете и краката продължават да се движат неспирно. Чакай малко. Сега има двама като него! Този, който стои до Шест, плясва с ръце, протяга отворена дланта си, парчето злато се свива и се връща обратно в ръката му. Начаса изчезва вторият Осем.

— Впечатляващо. — Крейтън ръкопляска силно. — Много скоро това чудо ще се окаже доста полезно. Ако не друго, ще свърши чудесна работа за отвличане на вниманието.

— Използвах го няколко пъти, за да се измъкна от вкъщи — признава Осем. — Рейнолдс така и не разбра какви способности имах. Аз все опитвах да разбера какво още мога да постигна със заветите си.

Крейтън подава на Осем дрехите му и вдига моя сандък.

— А сега наистина трябва да тръгваме.

— О, хайде де — казва Осем и нахлузва панталона си. Той вперва немигащ поглед в Крейтън и му се примолва. — Току-що получих отново сандъка се. Не мога ли да възстановя запознанството си с него? Толкова ми липсваше.

— По-късно — отвръща строго Крейтън.

Когато се обръща към нас, виждам, че се усмихва.

Осем прибира в сандъка златното парче, изважда един зелен кристал и го пъха в джоба си. После затваря сандъка, въздъхва драматично и го вдига. С възможно най-патетичен глас заявява:

— Е, добре. Повторната ни среща ще трябва да почака. Следвай ме, дружина!

— Колко често Сетракус се явява в сънищата ти? — пита Крейтън.

Вървим повече от пет часа и напредваме бавно през планината. Осем ни води по една виеща се пътека. Наоколо всичко е покрито с тънка снежна пелена, а вятърът е жестоко студен. Всички сме премръзнали, но Шест ни пази със своя завет, като изтиква вятъра и снега от пътя ни. Определено заветът за контрол над времето си е доста полезен.

— От доста време ми говори, опитва се да ме предизвика и да изгубя самообладание — отговаря Осем. — Но откакто е на Земята, ме посещава по-често. Дразни ме, лъже, а сега ме убеждава да се жертвам, за да можете вие да се върнете на Лориен. Напоследък успява да се добере до мен.

— И какво по-точно означава това? „Да се добере до теб“? — пита Крейтън.

— Миналата нощ в едно от виденията той ми показа моя приятел Девдан да виси окован във вериги. Не знам дали видението показва нещо, което наистина се случва, или е само трик, но той наистина ми бърка в мозъка.

— Четири също го вижда — намесва се Шест.

Осем се завърта. Върху лицето му се чете изненада. Той тръгва заднишком, а умът му очевидно е ангажиран да разреши загадката. Кракът му се подхлъзва застрашително на ръба. Това ме кара да посегна нервно към него. Но той дори не губи равновесие и продължава:

— Знаете ли, мисля, че го видях миналата нощ. Бях забравил за него досега. С руса коса? Високо момче?

— И по-красив от теб? Да, това е той — усмихва се Шест.

Осем престава да ходи заднишком и се умисля. Пропастта от лявата ни страна е дълбока сигурно седемстотин метра.

— Знаете ли, винаги съм смятал, че аз съм онзи, но очевидно съм грешал — казва той замислено.

— Какво си смятал, че си? — питам аз и ми се иска да се отдръпне от ръба на пропастта.

— Питакъс Лор.

— Защо си решил, че си ти? — пита Крейтън.

— Защото Рейнолдс ми каза, че Питакъс и Сетракус могат да контактуват един с друг. Но сега знам, че и Четири го може, а това ме обърка.

Осем тръгва отново напред.

— Как е възможно някой да бъде Питакъс Лор? — чуди се Елла.

— Предполага се, че всеки от нас ще поеме ролята на един от десетте оригинални старейшини, което означава, че някой от нас ще поеме ролята на Питакъс Лор — обяснява Шест. — Сепанът на Четири му го е описал в писмо. И аз го четох. Също така се предполага, че след време ние би трябвало да станем дори по-силни от тях. По тази причина могадорианците са се разбързали да ни унищожат, преди да станем по-опасни, по-добри в защитата си и в атаките срещу тях. — Тя поглежда към Крейтън, който кима в потвърждение на казаното от нея.

Струва ми се, че съм единствената от групата, която знае толкова малко, почти нищо, от собствената си история. Аделина отказваше да ми каже каквото и да било, да отговори на поне един от въпросите ми или само да загатне на какво ще бъда способна някой ден. Чувствам се страшно изостанала от другите. Единственият старейшина, за когото съм чувала, е Питакъс Лор, не че знам в кого ще се превъплътя. Когато му дойде времето, съм щяла да разбера кой от тях съм станала. Понякога се натъжавам, щом се замисля за всичко, което ми се иска, или какво би трябвало да бъде детството ми. Но не разполагам с време да тъгувам за неща, които не могат да се променят.

Елла тръгва редом с мен и докосва ръката ми с нейната.

— Изглеждаш тъжна. Добре ли си?

Усмихвам й се.

— Не съм тъжна. Яд ме е на себе си. Винаги съм обвинявала Аделина, че не съм развила заветите си по начина, по който би трябвало. Но виж Осем. Изгубил е своя сепан, ама е продължил да работи върху онова, което е получил.

Вървим мълчаливи в продължение на няколко минути, докато Осем не се обажда:

— Някога пожелавали ли сте си старейшините да ни бяха дали наследствата ни, опаковани в заключени раници? — Той премества сандъка си в другата си ръка.

Поглеждам виновно към Крейтън. Правя крачка към него, за да си взема сандъка, но той ме отблъсква нежно.

— Засега ще го нося аз, Марина. Сигурен съм, че много скоро ще се наложи да поемеш ти тежестта му, но сега мога да помогна.

Продължаваме да вървим по хребета, когато пътеката свърша неочаквано пред една остра скала. Намираме се на няколкостотин метра от върха, а от лявата ни страна са се разпрострели Хималаите. Планините изглеждат огромни и сякаш безкрайни. Гледката отнема дъха и аз се надявам да остане в паметта ми завинаги.

— А сега накъде? — пита Шест и поглежда скептично към планината. — Не виждам път, който да води до върха. От друга страна, май нямаме голям избор.

Осем посочва към два тежки, скални блока, облегнати на планинския склон, после свива ръката си в юмрук. Големите камъни се разделят и разкриват издялано в скалата стълбище, което се вие и води вътре в скалата. Следваме Осем нагоре по стълбите. Обзема ме клаустрофобия и се чувствам уязвима. Ако някой ни последва, нямаме изход.

— Почти стигнахме — обажда се Осем.

Стълбите са леденостудени; студенината се просмуква от краката в тялото ми. Накрая те ни отвеждат в просторна каменна пещера, издълбана в планината.

Струпваме се в нея и се оглеждаме със страхопочитание. Таванът е сигурно сто и петдесет метра висок, а стените са гладки и полирани. На една от тях са издълбани дълбоко две вертикални линии, високи два метра и отдалечени една от друга на метър и половина. Между тях се вижда малък син триъгълник, а над него са издълбани три хоризонтални линии.

— Това да не представлява някаква врата? — питам аз и проследявам с поглед линиите.

Осем се отдръпва, за да имаме по-добра видимост.

— Не само представлява, това е врата. Врата към най-далечните кътчета на Земята.

[1] Източно крайбрежие, или Източен бряг — географско и културно понятие за крайбрежните щати, разположени на източния бряг на САЩ, на Атлантическия океан. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 14

Нахлупвам качулката си върху главата и се прегърбвам. Девет носи мръсна бейзболна шапка и спукани очила за слънце, все неща, които намери на разпределителната станция, където скочихме от влака. След един час ходене на юг сега сме на перон и чакаме друг влак. Този е пътнически и се движи по естакада. Сандъците в ръцете ни се отличават рязко от куфарчетата и раниците на останалите пътници. Държа се възможно най-безразлично. Бърни Косар, сега във вид на хамелеон, се е наместил уютно в пазвата ми и спи. Девет ми е все още малко ядосан, защото изразих съмнение, че някой би устроил безопасна квартира в толкова гъсто населен район. Знам, че Анри не би избрал подобно видно място.

Изчакваме мълчаливо влакът да навлезе в гарата. Вратите се плъзгат и се отварят със звънене. Девет ме повежда към последния вагон. Влакът потегля и Чикаго започва бавно да израства пред нас.

— Засега се наслаждавай на гледката — казва Девет. Колкото повече се приближаваме към града, толкова по-спокоен става той. — Ще ти разкажа повече, когато слезем.

Никога не съм бил в Чикаго. Минаваме покрай жилищни сгради, сякаш с милиони апартаменти в тях, покрай къщи, прекосяваме разни квартали. Улиците под нас са пълни с коли, камиони, хора, кучета, изведени на разходка, бебета в колички. Всички изглеждат така щастливи и уверени. Приисква ми се да съм един от тях. Да ходя на работа или на училище, да излезем със Сара за по чаша кафе. Един нормален живот. Толкова проста мисъл, а ми е невъзможно дори да си я представя. Влакът спира. Поток от хора се насочва навън, други се опитват да се напъхат вътре. Влакът е така наблъскан, че две момичета — едното русо, другото тъмнокосо, буквално лягат върху нас.

— Както вече казах — усмихва се щастливо Девет, — просто се наслаждавай на гледката.

Минават няколко минути и блондинката подритва сандъка, който съм затиснал с крак.

— О, боже, момчета! Какво сте помъкнали в тези огромни кутии?

— Прахосмукачки. — Нервен съм и първото, което ми хрумва, е историята на Девет от предишната нощ. — Ние сме, хм, търговци.

— Наистина ли? — намесва се брюнетката. Изглежда разочарована. Леко оклюмвам; дори и самият аз съм разочарован от измисления си живот.

Девет сваля спуканите слънчеви очила и ме ръгва с лакът в ребрата.

— Това беше шега. Моят приятел мисли, че така е по-интересен. Всъщност работим за колекционер на изкуство и носим тези предмети в Института за изкуства[1] в Чикаго.

— О, така ли? — възкликва блондинката. Двете момичета се споглеждат и са приятно изненадани. Когато се обръща отново към нас, тя приглажда косата си зад ухото. — Аз уча там.

— Сериозно? — Девет я дарява с доволна усмивка.

Брюнетката се навежда и разглежда с любопитство сложната резба върху капака на моя сандък. Не ми е приятно, че е толкова близо до него.

— Какво има вътре? Пиратско съкровище?

Не би трябвало да разговаряме с тях. Не трябва да говорим с когото и да било. Ние вече не сме младежи, които опитват да се смесят с хората около нас. Ние сме извънземни бегълци, които току-що са унищожили флотилия правителствени возила. За главата ми е обявена парична награда и се обзалагам, че вече има такава и за Девет. Би трябвало да се скрием на някое пусто място, някъде на запад или обратно в Охайо. Навсякъде другаде, но не и в този претъпкан влак, насред Чикаго, флиртуващи с някакви момичета! Отварям уста, за да кажа, че сандъците са празни, да ги накарам да престанат с въпросите и да ни оставят на мира, но Девет ме изпреварва.

— Двамата с приятеля ми бихме могли да наминем край вас по-късно тази вечер. Ще ни бъде приятно да ви покажем съдържанието на кутиите.

— А защо не ни го покажете сега? — нацупва се брюнетката.

Девет поглежда първо наляво, после надясно. Продължава да се вживява.

— Защото още не мога да ви се доверя. Наясно сте с това, нали? Две хубави момичета като вас, все едно сте излезли от шпионски филм.

Той ми намига. Изведнъж ми просветва. Той е почти толкова зле с момичетата, колкото съм и аз. Преиграва и изглежда малко нелепо. Става ми по-симпатичен, макар че в момента излага и двама ни.

Момичетата се споглеждат и се усмихват. Блондинката бърка в чантата си, надрасква нещо върху парче хартия и му го подава.

— Следващата спирка е нашата. Обади ми се тази вечер след седем и ще измислим нещо да излезем някъде с вас като приятели. Аз съм Нора.

Смаян съм. Номерът му мина.

— А аз съм Сара — казва брюнетката.

Разбира се, че ще се казва така. Поклащам глава. И ако това не е знак, че трябва да прекратим този разговор веднага, здраве му кажи.

Девет протяга ръка и се ръкува с тях.

— Аз съм Тони, а този хубавец до мен е Доналд.

Стискам зъби и махам любезно с ръка. Доналд?

— Страхотно — казва Нора. — Ами ще се чуем по-късно.

Влакът спира и те слизат. Девет се навежда през прозореца и им маха за довиждане. Влакът потегля, а той се подсмихва. Изглежда много доволен от себе си.

Ръгвам го в ребрата.

— Побърка ли се? Какво те накара да привлечеш умишлено внимание към себе си, към нас? Нямаш право да ме забъркваш в твоите глупости. И защо ще ги поощряваш да разглеждат сандъците ни? Да се надяваме, че едно момиче, което е достатъчно глупаво да се хване на простотиите ти, ще е твърде глупаво да се замисли по-задълбочено. — Харесвах го много повече, когато изглеждаше като загубеняк.

— Спокойно, Доналд. Мислиш ли, че ще можеш малко да снижиш гласа си? Голямо чудо. Тук нищо няма да ни се случи. — Той се обляга назад, скръстил ръце зад главата си. Когато отново проговаря, вече не изглежда така възгордян. — Знаеш ли, Сандор щеше да бъде дяволски горд с мен. Обзалагам се, че не си се досетил, но обикновено съм отчайващо нервен с момичета. И колкото повече ги харесвам, толкова по-зле става. Вече няма да бъде така. След всичко, което ми мина през главата последната година, нищо не може да ме уплаши повече.

Не му отговарям. Отпускам се върху седалката и наблюдавам как градът израства, а архитектурата му става все по-интересна. Има игрални домове, магазини и прекрасни ресторанти, всички облицовани в стъкло. Някои от сградите блестят ослепително под лъчите на слънцето и ме заслепяват. Колите са се наредили една след друга и до нас достига звукът от клаксоните им. Мястото не би могло да бъде по-различно от Парадайс, Охайо. Влакът спира, отново тръгва и минаваме още две спирки. Девет ми казва да се приготвя. Следващата е нашата. След минута вече крачим на изток по Чикаго Авеню, стиснали под мишница сандъците си. Право пред нас е езерото Мичиган.

Постепенно тълпата около нас оредява.

— Сандор обожаваше Чикаго. И смяташе, че е хитро да се скриеш в такъв град. Никакъв шанс да изпъкнеш, винаги можеш да изчезнеш сред тълпата и други такива. Ами помисли си само, колко анонимен можеш да си в един голям град?

— Анри не би го допуснал. Пребиваването в подобен град би го изкарало от равновесие. Той ненавиждаше да се намира на място, където не може да държи под око всеки, който държи под око нас, мен.

— За мен Сандор беше най-страхотният сепан, който някога е съществувал. Естествено, имаше и правила. Първото и най-важно беше „Не бъди глупав“. — Девет въздъхва.

За съжаление, той дори не подозира колко обиден и дразнещ е този разговор за Сандор. Усещам как раздразнението ми расте.

— Да бе. Щом като Сандор е бил толкова велик, защо те открих в килия на могадориански затвор? — В момента, в който изричам думите, се ужасявам от себе си.

На Девет му липсва Сандор. А ние се намираме на мястото, където те наистина са били заедно, където Сандор е казал на Девет, че е в безопасност. Знам колко убедително може да звучи такова обещание.

Девет спира като закован насред оживен ъгъл. Той пристъпва към мен, докато носовете ни се допират. Юмруците му са стиснати, както и зъбите.

— Намери ме в онази килия, защото аз допуснах грешка. Беше моя грешка, а не на Сандор. А като знаеш толкова, кажи ми, къде е твоят сепан? Смяташ, че твоят бил по-добър от моя. Събуди се, идиот! И двамата са мъртви, така че определено се съмнявам, че някой от тях е бил по-добър от другия.

От една страна, се чувствах зле заради думите си, но, от друга, ми писна Девет да ме тормози. Отблъсквам го.

— Дръпни се, Девет! Не се шегувам. Отстъпи! Назад! И престани да ми говориш, сякаш съм по-малкият ти брат.

Светофарът превключва и ние пресичаме улицата. Следвам го по Мичиган Авеню. Вървим мълчешком. Отначало съм толкова ядосан, че не обръщам внимание на околната обстановка. После забелязвам небостъргачите. Градът е величествен. Оглеждам се. Девет вижда, че се възхищавам на града, неговия град, и омеква.

— Виждаш ли онзи черния, с белите остриета отгоре? — пита ме Девет. Той изглежда толкова щастлив при вида на тази сграда, че забравям колко съм му ядосан. — Това е Джон Хенкок Сентър. Това е шестата по височина сграда в страната. И към нея, малки братко, сме се запътили с теб.

Сграбчвам го за ръката и го издърпвам встрани на тротоара.

— Я почакай. Това ли е твоята безопасна къща? Смяташ да се скриеш в една от най-високите сгради в града? Ти майтап ли си правиш с мен? Това са глупости.

Девет се изсмива на недоверчивостта ми.

— Знам. Знам. Това беше идея на Сандор. Колкото повече мислех за нея, толкова по-гениална ми изглеждаше. Останахме тук повече от пет години. Без проблеми. Скриваш се пред очите на всички, бебче, пред очите на всички.

— Правилно. Май забравяш онази част, където са ви хванали? Няма да отседнем там, Девет. Никакъв шанс да стане. Трябва да се върнем обратно при влака и да обмислим нов план.

Девет измъква ръката си от хвата ми.

— Хванаха ни, Доналд, заради някого, когото смятах за приятел. Тя работеше за могадорианците, а аз бях глупак и не го разбрах. Тя ме предаде, а аз забелязвах само хубавия й задник. Плениха Сандор. Наблюдавах как го измъчват и не можех да направя нищо, за да ги спра. Единственият човек на света, когото обичах. Накрая не ми остана друго, освен да го избавя от агонията. Смърт. Подарък, който не спираш да даваш. — Злобата в гласа му не може да прикрие болката. — Превъртаме набързо една година и пред килията ми се появява грозното ти лице. — Той посочва към Джон Хенкок Сентър. — Там горе бяхме в безопасност. Това е най-сигурното място, на което някога си бил.

— Ще сме като в капан — възразявам аз. — Ако могадорианците ни открият, няма накъде да бягаме.

— О, не бъди толкова сигурен — намига ми той и се запътва към сградата.

В този момент осъзнавам колко много хора минават покрай нас. Ужасно съм нервен, а нямам и най-малка идея къде другаде бих могъл да отида. В едно обаче съм сигурен: могадорианците стават все по-добри в смесването с хората и изобщо не бих разбрал, ако някой от тях току-що ме е подминал. Страхотно. Сигурно вече сме записани от някоя камера и това не можем да го променим. Вътре, трябва да сме някъде вътре, където и да било вътре ще е по-безопасно, отколкото да стоим отвън. Навеждам ниско глава и тръгвам след Девет.

Фоайето е изключително луксозно. Има огромно пиано, кожена мебел и блестящи полилеи. В по-далечния край забелязвам две бюра на охраната. Девет ми подава сандъка си и сваля шапката си. Единият от охранителите, огромен, плешив мъж, си седи най-спокойно зад бюрото, докато не вижда Девет. Надава вик и скача на крака.

— Хей! Я виж кого е довлякла котката! Не пишеш, не се обаждаш. Къде беше, за бога? — пита мъжът, докато се здрависва с Девет, а с другата си ръка го хваща за рамото. Ухилен е до уши. Сцената напомня на нещо като завръщането на блудния син.

Девет също му се усмихва с обич.

— По-верният въпрос е къде не съм бил.

— Следващия път, когато смяташ да изчезнеш, поне предупреди. Притесних се! Къде е онзи твой чичо? — Той поглежда над рамото на Девет, като че ли очаква Сандор да е зад него.

Девет дори не трепва.

— Европа. По-точно Франция.

Никакво колебание. Добър е. Предполагам, че преживяването е мъчително за него.

— Да не е получил ангажимент да преподава там?

— Да. — Девет ме посочва с глава. — Всъщност продължителен ангажимент, дори обмисля дали да не приеме за постоянно. Затова съм тук с приятеля си Доналд. Ще останем горе за по-дълго, имаме да работим по един исторически проект. Виж кутиите ни, приятел, носим си работа за месеци.

Поглеждам към сандъците, които са в ръцете ми, а охранителят се отдръпва, за да минем.

— Звучите така, сякаш вие, момчета, имате сериозни намерения. Хей, радвам се да запозная с теб, Доналд. Успех с вашия проект.

— И аз се радвам — отвръщам. — И благодаря.

Старая се да звуча дружелюбно, но ми е малко трудно. Очевидно Девет се разбира добре с човека, който знае кога излиза, кога се прибира, забелязва отсъствието му. Но в главата си чувам гласа на Анри, който ме предупреждава, че подобно държание е точно обратното на онова, към което трябва да се придържаме. Тези мисли не помагат на нервното присвиване на стомаха ми.

Насочваме се към редица от асансьори и Девет натиска един от бутоните. Над една от вратите светва стрелка, сочеща нагоре.

— Ей, Стенли? — Охранителят затичва след нас точно когато се каним да влезем в асансьора. Ключовете на колана му подрънкват.

Поглеждам с усмивка към Девет.

— Стенли? — произнасям беззвучно. Та това е по-лошо и от Доналд.

— Не сега — измърморва той.

— За теб има купчина пакети. Запазили сме ги. Не знаехме къде си и нямахме адрес да ти ги препратим. Да ги изпратя ли горе?

— Дай ни един час да се настаним, става ли?

— Напълно, шефе. — Охранителят козирувала ние влизаме в асансьора.

Докато вратите се затварят, усещам как Бърни Косар пролазва от едното ми рамо до другото и обратно. С което иска да ми каже, че му е омръзнало да се крие.

— Само още няколко минути — казвам му аз.

— Да, БК — обажда се и Девет, — почти сме у дома. Най-сетне.

— Откъде беше толкова сигурен, че са ти пазили мястото, докато се върнеш? Все пак отсъствал си наистина доста дълго.

Струва ми се, че няма ситуация или мисъл, която да накара Девет да погледне критично на онова, в което вярва. Иска ми се и аз да съм такъв. Въпреки че невинаги е прав, това го прави добър член на екип, както и добър воин.

— Сандор уреди всичко. Заплащането за това място се извършва автоматично от сметката му. Никога не сме обяснявали ясно с какво точно се занимаваме. Използвахме „преподавателските ангажименти“, когато ни се налагаше да отсъстваме за месеци. Очевидно номерът минаваше.

Девет натиска поредица от бутони върху малка клавиатура, разположена под номерата на етажите, и асансьорът се изстрелва нагоре. Цифрите се сменят с такава скорост, че нямам време да преценя до кой етаж сме стигнали. Минаваме осемдесети етаж и скоростта намалява. Спираме, вратите се отварят безшумно и се озоваваме направо в апартамент. Вдигам поглед към огромния кристален полилей, който виси над две канапета в дневната. Всичко изглежда в бяло със златни краища.

— Това ли е твоят апартамент? Сигурно се шегуваш.

— Да, имаме си собствен асансьор — обяснява той в отговор на изумлението ми.

Винаги съм смятал, че така живеят само телевизионните звезди. Направо съм слисан от мисълта, че това място принадлежи на член на гардовете.

Забелязвам камера в горния десен ъгъл на стаята, насочена към нас, и веднага закривам лицето си. Но Девет ми обяснява, че камерата може да се контролира само от апартамента.

— След теб. — Той се покланя ниско и с ръката си прави жест за добре дошъл.

— Не мога да повярвам, че разполагате с цял етаж. — Оглеждам се наоколо със зяпнала уста.

— Ако трябва да сме точни, два цели етажа — казва Девет и прокарва ръка по стената.

Той натиска друг ключ и една дузина щори се прибират, разкривайки прозорци от пода до тавана. Стаята се окъпва в слънчева светлина. Бърни Косар се измъква изпод якето ми и се преобразява в бигъл. Приближавам се до прозореца и съзерцавам гледката. Невероятна е. Целият град се е разпрострял отдолу. Отляво езерото Мичиган прилича на син чаршаф. Оставям сандъка си на една плюшена облегалка и долепям чело до стъклото. Докато гледам покривите на околните сгради, в апартамента зад мен нещо започва да бръмчи. Усещам полъх на свеж въздух от вентилаторите в краката ми.

— Ей, гладен ли си? — пита Девет.

— Определено.

Изглежда странно, но от тази височина всичко долу изглежда като нереално: колите, лодките във водата, влаковете, които се извиват като змии върху вдигнатите във въздуха релси. За моя изненада се чувствам в безопасност, ама наистина в безопасност. Сякаш тук горе нищо не може да ме достигне, да ме хване. От дълго време не се бях чувствал така. Направо си е странно.

Чувам, че се отваря врата на хладилник.

— Най-после мога да си отпусна душата — подвиква Девет от кухнята. — Ей, чувствай се като у дома си, вземи душ, хапни замразена пица. Ще имаме време да се разхладим и да дремнем, преди да стане време за срещата с онези момичета. Кога за последен път ти се е случвало подобно нещо? Прекрасно е да си у дома, човече.

Трудно ми е да се откъсна от гледката, направо ме хипнотизира. Иска ми се да остана тук, точно на това място, и да се наслаждавам на усещането за сигурност. Единствено по-хубаво от това би било, ако Анри и Сара, и Сам, и Шест бяха тук с мен.

Нещо меко и къдраво ме удря отзад по главата. Енергийно блокче.

— Нека те разведа наоколо — казва игриво Девет, сякаш се кани да ми показва играчките си.

Докато дъвча блокчето си, ние обикаляме дневната, която е пълна с плюшени кушетки и кожени кресла. Над мраморна камина виси огромен телевизор с плосък екран, а върху стъклена масичка за кафе има ваза с изкуствени орхидеи. Всички повърхности са покрити със слой прах. Девет прекарва пръст по една особено прашна маса и казва, че ще се обади на персонала за почистване. В коридора той отваря първата врата вдясно.

Челюстта ми провисва. Пред мен стоят двама могадориански войници с алабастрова кожа и дълга черна коса. Облечени са в черни, непромокаеми палта. Изправени са почти на самия праг, с насочени пушки, готови за стрелба. Пред очите ми минават сцени от седмиците тренировка с Шест и Сам и аз се спускам към по-близкия, шмугвам се под оръжието му, нанасям му един удар в брадата, последван от ритник в стомаха. Могадорианецът е зашеметен и се строполява назад. Оглеждам се за нещо, с което да го пробода, но виждам само тежести за вдигане и боксови ръкавици. В този момент Девет нахлува и игриво подритва другия могадорианец в слабините, а после го перва по носа. Неговият могадорианец се заклаща на пети и после се прекатурва настрани. Нужна ми е още една секунда, за да разбера, че това са само кукли. От смях Девет се превива на две. Когато най-сетне успява да си поеме дъх, той ме шляпва по гърба.

— Брей, брей, това се викат страхотни рефлекси. — Той още вие от смях.

Бузите ми пламват.

— Можеше да ме предупредиш.

— Майтапиш ли се? Обмислях как да ти скроя този номер още в асансьора. Човече, беше жестоко!

Бърни Косар влиза в стаята и подушва гумените крака на поваления от мен могадорианец. Поглежда ме.

— Те са само за тренировки, БК — обяснява му Девет и с горд жест показва с ръка стаята. — Наричаме я учебната зала.

Едва сега се оглеждам. Стаята е огромна и празна. В далечния й край виждам контролен панел като в пилотска кабина. Девет се приближава до него, сяда пред конзолата и започва да щрака превключватели и да въвежда команди. От стените, тавана, пода се появяват бойни сцени и оръжия. Той завърта стола и се обръща с лице към мен, нетърпелив да види колко съм впечатлен. А мен ме пронизва ревност, като си мисля за времето, което е прекарал тук. И ми проличава.

— Това е…

Вдигам очи към тавана. Не успявам да намеря думи. Изпълва ме смут, като се замисля как съм прекарал аз това време. Моето така наречено място за тренировка беше задният двор или при басейна с Шест и Сам. Обзема ме негодувание срещу Анри, който ни местеше толкова често, без да ми осигури тренировките, от които съм имал нужда. Ако си бяхме устроили подобно място, може би щях да стана така силен и уверен като Девет. Ще излезе, че Сандор наистина е бил по-добър сепан.

— Не си видял още най-хубавата част — казва Девет.

Прекосяваме тренировъчната зала и стигаме до врата, която наподобява врата на трезор, която той отваря със завъртане. Вътре има безброй рафтове с различни оръжия: мечове, ножове, експлозиви и още много други. Една стена е отделена само за амуниции.

Девет издърпва от рафта голяма автоматична пушка с телескопичен мерник и се прицелва в мен.

— Едва ли можеш да си представиш колко лесно беше да накупим всичко това. Да живее интернет.

Той тръгва към мен и натиска някакъв бутон над рамото ми. В далечния край на помещението стената се разделя и открива нещо като стрелбище, по-дълго от игрище за кегелбан. Девет взема кутия с патрони и зарежда автомата. Наблюдавам го как раздробява на парченца хартиена мишена от двайсет и седем метра разстояние.

— Не се притеснявай. Стаите са с доста добра шумоизолация. А и ние сме толкова нависоко, че никой не може да ни чуе.

Друга врата в коридора води до залата за наблюдение. Девет отива до един ключ за осветление, монтиран до входната врата, натиска го и същевременно доближава лицето си близо до него. Слаба синя светлина сканира окото му и компютрите оживяват. Яко, много яко. Сандор е създал страхотна високотехнологична система за сигурност. Има поне една дузина компютри и още толкова монитори. Следим всяка една камера на всичките сто етажа на Джон Хенкок Сентър. Изглежда, че следим и всяка една камера в града, която се контролира от чикагската полиция. Девет докосва нещо върху клавиатурата и най-големият екран оживява, показвайки снимката на мускулест мъж в идеално скроен костюм от фин плат, който личи дори на снимката. Има черна коса и гъста брада и държи два лаптопа. Поглеждам към Девет, без да разбирам защо ми го показва.

— Това е Сандор — казва след минута той. Гласът му е различен. Чувам по-малко перчене, повече уязвимост. Той се обръща към мен: — Хайде. Предстои ти да вземеш важно решение. — Той прави пауза за по-драматичен ефект. — Коя стая си избираш? Трябва да разгледаш няколко. Не бързай. Пицата скоро ще бъде готова.

[1] Институция, която е едновременно училище за изкуства и музей за изкуства. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 15

Крейтън застава между Марина и Елла, за да огледа по-отблизо издълбаните в камъка линии. Докосва с дланта си центъра на очертаната врата, после я отдръпва и се обръща към Осем:

— Интересно. Топло е. А какво по-точно имаше предвид, като каза, че това е врата към далечните кътчета на Земята?

— Ето каква е работата — започва обяснението си Осем. — Телепортирам се на шейсет метра. Най-много на седемдесет и пет. И колкото по-далече отивам, толкова повече се влошава точността ми. Веднъж се целех във върха на дърво, а се озовах в леговището на планинска лъвица и малките й. Не беше много хубаво за мен. Този завет за телепортиране е наистина чудесен и безброй пъти ми е бил изключително полезен, но всъщност не е толкова лесен, колкото изглежда. Обаче от тази пещера мога да се телепортирам по целия сват.

Докосвам с длан вътрешността на планината и усещам как топлината минава през мен.

— Как?

Осем се отдръпва, за да могат Елла и Марина също да докоснат вратата.

— Моето предположение е, че това е древна лориенска пещера, или е един от лориенските щабове, а аз извадих голям късмет да я намеря и още по-голям късмет да разбера какво мога да правя тук. Но каквото и да представлява, със сигурност мога да заявя, че аз не съм първият лориенец, посетил това място.

Преди още да изговори последната дума, съм връхлетяна от силен приток на адреналин и страх. Очевидно през ума на Крейтън е минала същата мисъл, защото той обръща глава в посоката, от която дойдохме, а после ме поглежда. Досещам се какво ще ме помоли, бързо отивам до прохода и се ослушвам за някакво движение. Ако това е древна лориенска пещера, тя би била под непрестанно наблюдение от страна на могадорианците. Или са оставили войници да ни чакат, или устройства, които да ги уведомят за пристигането ни.

Обръщам се към Осми:

— Ти да не си изгубил напълно ума си? Май по-скоро ние сме тези, които са загубили акъла си. Ние сме глупаците, които слепешком те последвахме в едно вече разкрито лориенско скривалище! Това място може да е наблъскано с капани!

Осъзнавайки какво съм казала, Марина и Елла се доближават.

— Ей! Вижте, съжалявам — казва Осем и оставя сандъка си. — Толкова пъти съм идвал тук, без нищо да ми се случи, че изобщо не помислих, че може да има риск.

— Да не губим време за извинения и критики — намесва се Марина. — Просто ни покажи как се отваря, за да стигнем до останалата част от света. Или поне да отидем на някое друго място.

Крейтън кимва, като продължава да се оглежда подозрително.

— Да. Нека да отидем там, където ще сме по-малко уязвими.

Осем издърпва медальона над главата си.

— Сега ще видите какво следва — усмихва се той. После задържа медальона си до синия триъгълник.

В началото нищо не се случва, но след един напрегнат момент линиите започват да хлътват навътре и да се отдалечават една от друга. Осем пуска медальона отново върху гърдите си. Разхвърчава се прах и ние отстъпваме назад няколко крачки. Когато всички линии се допират, като очертават идеална врата, десният ръб се отделя от повърхността на пещерата и вратата се отваря. До нас долита полъх от топъл въздух. Стоим неподвижно, хипнотизирани от синьото сияние, което идва от другата страна.

Енергията, която преминава през мен, е изумителна. Обзема ме пълно спокойствие.

— Каква е тази синя светлина? — питам накрая аз.

— Това е, което ми дава възможност да се телепортирам по света — отвръща Осем, сякаш обяснява нещо съвсем просто.

Елла се запътва към отвора.

— Чувствам се странно.

— Аз също — казва Марина.

Осем се усмихва и се гмурва през вратата. Крейтън и Елла бързо го последват. Аз съм последна. Поемаме по друго стълбище, а Осми започва разказа си:

— Преди няколко години, когато заветите ми започнаха да се развиват, се появиха ярки сънища, подобни на онези, които имам сега със Сетракус и Четири. Научих повече за Лориен и за старейшините. Научих и повече за историята ни тук на Земята: как сме помогнали на египтяните да изградят пирамидите си, как гръцките богове всъщност са били лориенци, как сме научили римляните на военна стратегия и много други. В един от онези сънища се разказваше как лориенците са се придвижвали на Земята и как точно са го правили. В съня си видях тази планина. Вече се бяхме преместили в Индия и аз я познах. След съня дойдох тук и започнах да търся. Така открих всичко това.

— Изумително — обажда се Марина.

Стълбите ни довеждат до друго помещение. Таванът е оформен като купол, придържан от няколко назъбени колони. Изглежда, че сме се озовали във вътрешността на планинския връх. Помещението е празно, но точно в средата виждаме една сложна конфигурация от камъни, наподобяваща водовъртеж, в чийто център се намира син камък с размери на баскетболна топка.

— Лоралит — прошепва Крейтън. Той оставя сандъка на Марина на пода и пристъпва към центъра на пещерата. — Това е най-големият лоралит, който някога съм виждал.

— Лоралитът ли ти помага, за да се прехвърляш където искаш? — обръща се Марина към Осем.

— Ами не е точно така — отвръща Осем. — Не мога да отида където пожелая. На не повече от шест, седем отдалечени места. Докато разбера, че мога да се телепортирам само там, където има подобни камъни лоралит, беше голяма бъркотия и се приземявах на места, на които изобщо нямах намерение да ходя.

— В такъв случай къде можем да отидем? — питам аз.

— Досега съм стигал до Перу, Великденските острови, Стоунхендж, Аденския залив, близо до Сомалия — определено не ви го препоръчвам по различни причини. Приземих се също в пустинята на Ню Мексико.

— Ню Мексико — обаждам се аз и веднага се обръщам към Крейтън. — Ако отидем там, за един ден можем да сме при Джон. Вече знаем, че в Щатите се придвижваме лесно.

Крейтън отива до стената и я оглежда за някакви означения.

— Я чакай. Искаш да ни кажеш, че не можеш да контролираш къде да отидеш? Това не изглежда много обещаващо.

— Така е, но ако се приземим някъде близо до Ню Мексико — ако там искаме да отидем, ще се телепортираме отново и така, докато стигнем. Не е чак толкова лошо — отвръща Осем.

— А знаеш ли дали можеш да вземеш всички със себе си? — питам го аз. — Ако твоят завет прилича на моя за невидимост, ще имаме проблем. Мога да направя другите невидими само ако те се държат за ръцете ми.

— Честно казано, не знам. Никога не съм се опитвал да взема някого със себе си — признава Осем.

— Би могъл да извършиш пътуването на два пъти — предлага Марина.

— Тези рисунки са изумителни — прекъсва ни Крейтън и посочва с ръка към стените на пещерата. — Току-виж, намерим полезна информация тук.

Той е прав. Оранжевите стени са покрити със стотици символи, картини и издълбани образи, които стигат чак до върха на купола.

Приближавам се и погледът ми е привлечен от избледняла рисунка на планета в зелен цвят. На мига се досещам, че това е Лориен, и една буца засяда в гърлото ми. Отдолу, в синьо, е скицирана женска фигура, до нея — мъжка, и двамата държат в ръцете си спящи бебета. Лъчи от бели пунктирани линии излизат от долната част на Лориен и свършват точно над четирите фигури. До главата на женската фигура в различен стил са издълбани три колони с чуждоземни знаци.

— Какво, по дяволите, значи това? — прошепвам аз напълно озадачена.

На няколко метра вляво от мен има скица на триъгълен космически кораб. Върху крилете му са изрисувани заплетени спирали и символи, а върху заобления му нос — спираловидно съзвездие.

Осем идва до мен и ми посочва съзвездието.

— Виждаш ли? Същото подреждане като онези камъни там.

Извръщам се, за да ги сравня. Той е прав. В този момент ми се приисква Катарина да е тук, за да види всичко това. Чудя се дали е знаела за него. Обръщам се към Крейтън, който разглежда рисунките върху тавана.

— Знаеше ли за съществуването на подобно място? — питам го аз.

— Напуснахме Лориен много набързо. Могадорианците атакуваха планетата ни. Не ни остана време да съберем нужната ни информация. Знаехме, че такива места съществуват, но никой не знаеше точно къде са разположени и на какво са способни. И макар че, преди да тръгнем, успяхме да съберем доста данни, останаха важни неща, за които не разбрахме — обяснява ни той.

— Всички след мен — провиква се Осем и ни кани с ръка да го последваме в един тъмен ъгъл на помещението. — А тук става от странно по-странно.

Той спира пред огромно изображение, издялано в стената. Три метра високо и шест метра дълго, то е разделено на отделни сцени. Наподобява комикс. На първия квадрат се вижда космически кораб и девет деца, застанали пред него. Лицата им са нарисувани с подробности и аз веднага се разпознавам. Да се видя като малко дете е неочакван шок за мен.

— Когато откри пещерата, това пано тук ли беше? — Крейтън откъсва поглед от стената и се обръща към Осем.

— Да — отговаря той. — Всичко си беше тук, точно както го виждате сега.

— Кой би могъл да го направи? — Гласът на Марина е изпълнен със страхопочитание и тя продължава да оглежда стената от горе до долу.

— Не знам. — Крейтън стои с ръце на хълбоците и разучава рисунките. Изпитвам леко неудобство, за първи път го виждам толкова затруднен.

Върху следващия панел са изобразени дузина тъмни фигури и аз предполагам, че това са могадорианци. В ръцете си държат мечове и огнестрелно оръжие, а фигурата в средата е два пъти по-голяма от останалите. Сетракус Ра. Малките очи и тънките устни на могадорианците са толкова точно нарисувани, че изглеждат като живи. По гърба ми полазват тръпки. Погледът ми се отмества надясно към следващата сцена, където едно момиче лежи в локва кръв. Сравнявам лицето й с лицата върху първия панел и е очевидно, че това е номер Едно. Номер Две, момиче, но по-младо от Едно, е паднало под крака на един могадорианец. Мъртво. Стомахът ми се обръща, когато виждам номер Три, пронизан с меч в джунглата. Последният панел в горната редица показва номер Четири как бяга от двама могадориански войници, като прескача лъч, изстрелян от тяхното оръжие. Неволно ахвам. Отзад като фон се вижда голяма сграда, обхваната от пожар.

— Ама че странно! Това е училището на Джон — соча последната рисунка.

— Какво е? — пита Марина.

Мушкам с пръст стената.

— Това е пожарът в училището на Джон, след като се бихме с могадорианците. Аз бях там! Това е училището на Джон!

— Тогава онова там в небето ти ли си?

Вглеждам се по-отблизо и забелязвам дребна фигура с дълга коса да се рее над училището.

— Добре, това наистина е странно. Да. Не разбирам. Как би могъл някой…

— Погледни, това не е ли номер Пет? — прекъсва ме Елла и сочи първия квадрат на втория ред. Изправена на върха на един бор, човешка фигура замерва с нещо трима могадорианци долу на земята.

— Да не повярва човек. Всичко е тук. Всичко е показано — обажда се Крейтън. — Някой го е предугадил.

— Но кой? — питам аз.

— О, не — чувам шепота на Марина. — Кой е онзи? Кой друг ще умре?

Разглеждам набързо следващите два панела, които показват как започваме да се събираме, как двете с Марина стоим до едно езеро, как Джон излиза тичешком от отвора на една пещера заедно с още някой. Не знам кой е другият. Може би е Сам. Не го разпознавам, защото главата на момчето е извърната настрани. Стигам до панела, който гледа Марина. Един гард стои с протегнати ръце, а тялото му или тялото й е пронизано от меч. Няма как да разберем кой е, защото лицето е изронено от стената. Парченцата от камъка са все още на пода под изображението.

— Какво става тук, по дяволите? — питам аз. — Защо липсва само лицето му? — Осем мълчи, навел глава. — Ти ли го направи?

— Никой не може да налага какво ще се случи — отвръща той.

— Затова реши просто да го унищожиш? С каква цел? Така по-малко вярно ли ще бъде? — пита го Крейтън.

— Не знаех какво означава всичко това. Не познавах никого от вас. Помислих си, че е някаква приказка, докато не…

— Това аз ли съм? — прекъсва го Марина. — Аз ли съм онази, която умира?

В главата ми се върти същият въпрос. Аз ли съм пронизана от меча? От тази мисъл ми се смръзва кръвта.

— Един ден всички ние ще умрем, Марина — изрича с особен глас Осем.

Елла събира изронените парчета и ги оглежда от всички страни.

Крейтън застава пред Осем.

— Само защото си го унищожил, не значи, че няма да се случи. Като криеш информацията от нас, не го прави по-малко вярно или по-малко предопределено да се случи. Ще ни кажеш ли кой е?

— Не съм ви довел чак дотук, за да разглеждаме едно отчупено парче от стената — заявява Осем. — Вие, приятели, вместо да спирате сега, вървете да погледнете последните два панела.

Той успява отново да привлече вниманието ни. Нищо добро за никого няма да постигнем, ако се вторачим само във въпроса кой от нас е пронизан с меча. Отново се вглеждаме в стената. На панела, който ни сочи Осем, Сетракус Ра лежи върху земята, а един меч е опрян в гърлото му. Не е възможно да разпознаем фигурата, която държи меча. От двете му страни лежат мъртви могадорианци. Върху последния квадрат е нарисувана странно изглеждаща разполовена планета. Горната част прилича на Земята — разпознавам Европа, Русия, но долната половина е покрита с дълги, неравномерни райета.

Изглежда мъртва и пуста. Отляво, към горната половина на планетата се приближава малък космически кораб. Друг малък кораб приближава отдясно долната половина.

Точно се чудя какво може да означава това, когато чувам как Елла ахва.

— Осем е.

Всички се обръщаме и виждаме, че тя е допряла отчупените парчета до мястото, където е било лицето на гарда. Беше успяла да ги събере и подреди. На картината умира номер Осем.

— Това не означава нищо — заявява категорично той.

Марина докосва внимателно ръката му.

— Ей, това е само една рисунка.

— Права си — добавя тихо и Крейтън. — Това е просто рисунка.

Осем се отскубва от Марина и се връща в средата на пещерата. Ние, останалите, стоим като сраснали с пода пред огромната стена, която разказва истории, които никой не би могъл да знае. Някой беше предсказал смъртта на Осем. Предвид точността на другите рисунки, е доста трудно човек да измисли убедителен аргумент, че точно тази е грешна. Нищо чудно, че той непрестанно се шегува, че се държи така, сякаш няма причина да е внимателен като нас, сякаш се опитва да избяга от съдбата си или пък да я предизвика лице в лице. Отново поглеждам последните два панела. Бях почувствала облекчение да видя Сетракус Ра с меч, опрян в гърлото, но фактът, че е все още жив, ме вбесява. А и какво може да означава последното изображение? Очевидно показва конфронтацията ни все още в действие, с неизвестен изход. Защо планетата е разделена на две? Какво още ще се случи?

Крейтън вдига сандъка на Марина, отива до Осем и леко го прегръща с една ръка. После започва тихичко да му говори.

— Какво мислиш, че му казва? Какво би могъл да му каже, което да го накара да се почувства по-добре? — пита ме шепнешком Марина.

Каня се да се присъединя към Крейтън, когато експлозия разтърсва пещерата и през вратата нахлува огнена вълна. Марина сграбчва ръката ми. Чувам писъците на Елла от другата страна. По назъбените колони, които крепят тавана, се появяват пукнатини. Те започват да се клатят и рушат. Едно голямо парче полита към Елла и аз използвам мисълта си, за да я прикрия, като го изтласквам далече от нея. Поглеждам към Крейтън и Осем и в същия миг Осем изчезва.

— Какво става? — изпищява Марина, която използва телекинезата си, за да защити нас двете от падащите отломъци, докато аз прикривам Елла.

— Нямам представа — казвам аз и като обезумяла се опитвам да видя през дима и прахоляка.

Изведнъж Осем отново се появява в средата на помещението. Лицето му е пепелявосиво, от едната си страна има рана, от която блика кръв.

— Могадорианци! — изкрещява той. — Те са тук!

ГЛАВА 16

Лежа в леглото и се наслаждавам на стаята, която си избрах, и невероятно удобните възглавници, които намерих там. Започвам да се унасям, когато чувам да се отваря входната врата и тихият глас на Девет, който разговаря с някого. Стряскам се и сядам в леглото. Сърцето ми пулсира в ушите. После си спомням — сигурно е портиерът, който е донесъл кутиите. Лягам отново. Бърни Косар близва петите ми и ми казва, че отива да си потърси нещо за ядене.

— И аз идвам след минута.

Лежа и зяпам тавана, скръстил ръце под главата си. Клепачите ми отново натежават. Следващото, което осъзнавам, е, че вече не гледам тавана. Навън съм и вали сняг.

— Джон, съсредоточи се! — чувам някой да казва зад мен.

Обръщам се и виждам Анри. В ръката си той държи няколко кухненски ножа. С другата си ръка е вдигнал един нож над рамото си.

— Анри! Къде сме? — провиквам се аз.

— Да не си си ударил главата? — пита Анри. Той е облечен с джинси и бял пуловер, скъсани и покрити с кръв. Някъде зад него сияе синя светлина. Опитвам се да видя какво е това и извивам врат да надникна зад него, което ядосва Анри. — Хайде, Джон! Сякаш не си тук с мен. Трябва да се съсредоточиш! Веднага!

Преди да мога да възразя, Анри мята един нож към мен и аз едва успявам да го отклоня от лицето си в последната секунда.

Той хвърля втори нож, после трети, четвърти. Блокирам всеки един, но Анри сякаш разполага с безбройно количество. Не се предавам, но става все по-трудно. Ножовете идват все по-бързо и по-бързо; твърде бързо.

— Не трябваше непрекъснато да бягаме! — изкрещявам му аз и отклонявам два ножа едновременно.

Анри хвърля следващия нож с такава бързина, че когато го отблъсквам, ръката ми започва да кърви.

— Не можем да си живеем безметежно в Чикаго, Джон! — вика той в отговор.

Когато следващият нож долита до мен, аз го хващам за дръжката и го забивам в земята. Снегът около него почернява. Хващам следващия нож и също го забивам.

— Ако бяхме намерили подходящо място, можехме да имаме истински дом! Ние дори не се опитахме! А ти избра Парадайс от всички възможни места.

— Направих каквото смятах, че е най-доброто! И не забравяй, че там беше Малкълм Гууд! Ти намери таблета, Джон! А дори не си го използвал! — крещи ми Анри.

Синята светлина зад него изчезва, а чернилката в снега започва да се просмуква и разстила и накрая сякаш газим в черно море. Анри изважда огромен нож и го запраща към мен. Опитвам да се защитя, но ръцете ми са като залепени отстрани на тялото. Гледам ножа, който лети във въздуха, като се превърта, и знам, че ще ме улучи точно между очите. Когато е на сантиметри от лицето ми, една голяма ръка се пресяга и го хваща. Това е Сетракус Ра. С плавно движение той хваща ножа, замахва с него над рамото си и го мята към мен. В мига, в който върхът на ножа потъва в черепа ми, Сетракус Ра извиква:

— Пицата ти ще изстине!

Сядам и се озовавам отново в кулата Хенкок. Целият съм потънал в пот и едва си поемам дъх. Девет е застанал на прага на стаята и държи голяма чиния с цяла пица. Устата му е пълна и без да престава да дъвче, той казва:

— Наистина, пич, трябва да я изядеш, докато е още топла. А преди срещата с момичетата искам да потренирам.

— Отново видях Сетракус Ра. — Знам, че гласът ми звучи глухо. Езикът ми сякаш лепне за небцето. — И Анри.

Девет преглъща и маха с ръка, в която държи нахапано парче пица.

— Така ли? Забрави за тях, това са само сънища. Аз така си повтарям и обикновено номерът минава.

— И как по-точно го правиш? — питам аз, но той вече се е изнесъл от стаята.

Смъквам се от леглото и се запрепъвам по коридора. Виждам Бърни Косар да унищожава размразена пържола на пода. Моята пица още вдига пара върху масата. Твърде отдавна не бях сънувал Анри и ми е доста трудно да забравя виденията. Докато ям пица, не спирам да мисля за летящите ножове, снега, как си крещяхме един на друг — и тогава ме осенява. Анри спомена таблета. До този момент само го бях разглеждал, нищо друго. А през малкото време, което му бях отделял, бях раздразнен от факта, че не работи. Посягам към сандъка си, отварям го и изваждам таблета.

Изглежда все така вбесяващо неработещ, както и предишните пъти. Един бял, метален правоъгълник с празен екран; безполезен. Нищо от онова, което правя, не го кара да оживее. Обръщам го и оглеждам портовете му. Те са триъгълни, различават се от познатите ми досега.

— Девет! — викам аз.

— Тук съм! — подвиква той от залата за наблюдение.

Напълвам устата си с пица, вземам таблета и отивам при него.

Девет седи в стол с колелца и е вдигнал краката си върху дългата маса с мониторите. Повечето от екраните показват информацията в четири отделни полета. Девет въвежда нещо от клавиатурата в скута му и съдържанието върху екраните се сменя. Нито един не показва нещо интересно.

— Нещо по-специално, което искаш да проверя? — Девет се подсмихва.

— Да. Едно име, „Сара Харт“.

Девет заравя двете си ръце в дългата си черна коса.

— Аах! Ами ти сериозно ли, човече? Да ти имам едностранчивото мислене. Затънали сме до шия в гадости и това ли е първото, което ти хрумва?

— Това е единственото, което ми хрумва — отговарям аз. — Просто го направи.

Девет въвежда името, но за мое разочарование нищо не излиза, освен списък с училищни дейности. Карам го да потърси информация за: Парадайс, Охайо; Сам Гууд; Джон Смит и Анри Смит. Всичко, което се появява, вече съм го виждал: разрушената гимназия, обвинението в тероризъм, наградата, обявена за информация, която да доведе до залавянето ни. Плъзвам белия таблет върху бюрото и го побутвам към него.

— Слушай, Девет. Имам нужда от помощта ти за това чудо.

Разказвам му за видението си и за Анри, който ми говореше за таблета.

— Човече, давай го малко по-спокойно! — съветва ме Девет. — Все забравям колко навътре вземаш тези сънища. Сега ще си пробвам късмета с този таблет.

— Заповядай.

Известно време той го върти в ръцете си и докосва всеки сантиметър от екрана му. После оглежда портовете от задната страна и цъква с език.

— Струва ми се… — Той става и отива в ъгъла на помещението, където са струпани няколко отворени кафяви кутии. Девет преравя двете най-отгоре и продължава: — Помолих да качат нещата, които са пристигнали за Сандор. Исках да видя дали пък няма да открия нещо в тях, което да ми даде идея за нов начин за връзка с останалите… — Той бута настрани първите две кутии и измъква третата. Отваря я, вади отвътре два нови лаптопа и надава тържествуващ вик: — Бинго!

Девет се изправя победоносно, размахал в ръка дебел, черен кабел. Единият му край за моя изненада е оформен като триъгълник — същия като триъгълния порт на моя таблет.

— Това откъде се появи?

— Представа нямам. На кораба, с който пристигнахме, имаше сума ти неща. Така и не видях повечето от тях, камо ли да се науча да ги използвам. Няколко пъти се опитах да разбера за какво са, но Сандор някак ги пазеше от мен и така и не стигнах доникъде. Това, което искам да кажа, е, че не правя разлика между устройствата от Земята и нашите, което изобщо не ми помага.

Той донася намерения от него кабел и допира оформения като триъгълник край до порта на моя таблет. И двамата сме затаили дъх, докато Девет пъхва кабела в порта. Краят му пасва и ние въздъхваме с облекчение. Много бавно той поставя другия край на кабела в USB порта на най-близкия компютър. Върху екрана на таблета се появява черна хоризонтална линия, а секунди по-късно — карта на Земята. Една по една се явяват седем сини пулсиращи точки: две в Чикаго, четири в Индия или Китай и една като че ли в Ямайка.

— Хм, пич — обажда се с дрезгав глас Девет, — мисля, че това сме ние. Всичките.

— Мамка му, прав си. Тук сме всички ние — шепна аз. — С това нещо тук нямаме нужда от макрокосмос.

— Я почакай. Има седем точки, но останахме шест — смръщва вежди Девет.

Облягам се назад.

— Нали ти разказах, че е имало и друг кораб.

— Добре, добре — казва той като нетърпелив ученик.

— Ами знаем, че с него е пътувало бебе. А това може да значи, че е успяло да стигне до Земята! Което пък означава…

— Сетракус Ра има насреща си седем, а не шест — прекъсва ме Девет. — Колкото повече, толкова по-весело.

Докато двамата още смиламе новата информация, в десния горен ъгъл се появява малка кутия, в която свети зелен триъгълник. Натискам го и върху картата светват две малки зелени точки. Едната се намира в Югозападна Америка, а другата в Северна Африка, вероятно в Египет.

— Имаш ли идея какво представляват? — питам аз. — Мислиш ли, че са атомни бомби? Мамка му, дали не смятат да взривят Земята?

Девет ме шляпва по гърба.

— Не. Я помисли малко. Една карта, на която сме показани ние, очевидно е предназначена за нас. Бомбите на могадорианците попадат в друга категория. Мисля, че това са нашите кораби, човече!

Онемявам. Но в думите му има смисъл. Ако това е вярно, тогава може да стане истина и още нещо, толкова прекрасно, че не си позволявам да мисля за него. Ако Сетракус Ра умре и Земята бъде спасена, ние бихме могли да полетим обратно към Лориен. Бихме й помогнали да излезе от зимния си сън. Можем да се приберем у дома. Изведнъж отчаяно ми се приисква да разбера точното местоположение на точката, която свети на югозапад, онази, която е по-близо до нас.

— Къде се намира? — питам и я посочвам.

Девет изважда на екрана една карта и казва:

— Онази, която е на запад, е в Ню Мексико, другата е в Египет.

Думите „на запад“ ми припомнят последните думи на специален агент Уокър.

Решението ми е мигновено и окончателно.

— Там трябва да отидем. В Ню Мексико.

ГЛАВА 17

В мига, в който Осем се появява в центъра на помещението, облян в кръв, аз се спускам към него и покривам с ръце раната му. Кръвта му се стича между пръстите и по китките ми. При следващата експлозия, която разтърсва пещерата, и двамата падаме на земята.

— Съжалявам — прошепва той. — Сгреших.

— Шшт. Аз мога да те излекувам. Това е моят завет. Само трябва да се отпуснеш за секунда. — Леденият поток протича от пръстите ми към ребрата му и той веднага се сковава от болка. Експлозиите не спират и при всяка една Осем потрепва, но аз се взирам настойчиво в очите му и му внушавам да остане с мен. — Всичко е наред. Шест е тук. Тя може да се справи с това. Всички ще сме добре. — Насилвам се да звуча напълно уверено, опитвайки се да убедя и двама ни.

— Може би това е моментът, в който умирам, може би рисунката не е съвсем точна — обажда се той.

Притискам по-силно и най-сетне усещам, че раната му започва да се свива в резултат на допира ми. Тръсвам категорично глава.

— Не, не е.

В целия този хаос успявам да видя Шест, която избутва Елла и Крейтън зад голяма купчина срутени скали. Тя поглежда към нас двамата и в следващия миг ние се озоваваме във въздуха, пренесени сме при останалата част от групата. Щом Шест ни спуска на земята, тя се обръща към нас:

— Вие останете тук, а аз ще стана невидима и ще проверя как стоят нещата. Оправи го, Марина.

Тя ми намига, а гласът й ми казва, че ще сме добре, ако всички си припомним на какво сме способни. Единственият начин да оцелеем, е да действаме заедно.

— Опитвам се — казвам се аз, но тя вече е станала невидима.

Под ръцете ми белият дроб на Осем се бори за въздух и лицето му посивява. Струва ми се, че органите му се съпротивляват на моята сила. Това не може да бъде. Сигурно е по-тежко ранен, отколкото смятах. Или пък заветът ми не действа. Не. Няма такъв вариант. Обзема ме паника, усещам, че ми призлява. Трябва да се концентрирам върху него, да не позволявам случващото се около нас да ме разсейва.

Чувам стрелба и далечните крясъци на могадорианските войници. Мога да си представя какви ги твори Шест. Когато се налага, тя е безмилостен воин, изключително опасна за всеки, който е заплаха за нея или за нас.

— Как е той? — пита Крейтън и се навежда над Осем. Той премества погледа си от изкривеното от болка лице на Осем към моето и забелязва паниката, изписана върху него.

Елла хваща здраво ръката на Осем.

— Всичко е наред. Ще те заболи, но после ще се почувстваш по-добре. Повярвай ми.

Забелязвам, че успокоителните й думи достигат до съзнанието му, и той кимва в отговор.

Чува се оглушителен трясък и таванът на пещерата оживява, обсипан с пукнатини, които бързо нарастват. Куполът заприличва на мозайка от отделни парчета, които всеки момент ще полетят надолу. Ето че първото с големина на кола се откъсва и полита към нас. Не искам да прекъсвам оздравителния допир, но се налага да отдръпна ръцете си от Осем, за да фокусирам цялата си енергия да отклоня скалата. Когато отново слагам ръце върху раната на Осем, ми се струва, че започвам всичко отначало. Търся утеха в картината върху стената. Тя може и да изобразява смъртта му, но не и тук и не по този начин.

— Къде е сандъкът на Марина? — пита Елла. — Може в него да има нещо, което да ни помогне.

Крейтън се изправя.

— И двата сандъка останаха от другата страна на пещерата. Ще ги донеса.

— Не! — Елла го хваща за ръкава, но той хуква натам.

Наблюдавам безпомощно случващото се. От тавана продължават да падат парчета и Елла вика на Крейтън да се върне и да изчака Шест. Мисълта ми препуска. Шест е сама и се бие с могадорианската армия, а аз знам, че трябва да игнорирам всичко и да съсредоточа енергията си върху Осем. Усещам, че тялото му се предава на болката, а аз, изглежда, не успявам да го лекувам достатъчно бързо, за да го спася. Стискам силно очи и се моля да реагира на завета ми. А после виждам, че раната е възвърнала първоначалния си размер. Сякаш никога не съм я докосвала.

— Елла. — Вдигам към нея очите си, пълни със сълзи. — Нищо не става. Не знам какво да правя!

Гласът на Елла е изпълнен с решителност.

— Ние имаме нужда от него, Марина. Просто се съсредоточи. Можеш да го направиш.

Опитвам се да успокоя дишането си. В същото време виждам как Крейтън избягва на косъм назъбен камък.

— Осем, дръж се. Ще се справя и много скоро ще бъдеш добре — обръщам се към него, защото виждам, че е затворил очи.

Игнорирам шума от атаката, игнорирам истерията, която ме обзема, казвам си: „Мога да го излекувам. Аз ще го излекувам, а Шест ще се справи с могадорианците. Ние имаме мисия, това не е краят“. Изправям рамене, дишането ми се нормализира, между плешките ми се оформя ледена топка. Тя минава надолу по гръбнака ми и изтича през пръстите ми. Силата й почти ме поваля, но пръстите ми са неотлъчно върху раната на Осем. Чувствам как нещо в него се променя и дишането ми се учестява. Сърцето ми бие толкова бързо, сякаш всеки миг ще експлодира, и тогава Осем отваря очи.

— Подейства! — провиква се с пълно гърло Елла.

Завива ми се свят. Олюлявам се, но оставам изправена, докато раната на Осем се затваря. Усещам как под дланите ми счупените му ребра се наместват обратно. След няколко секунди си позволявам да приседна върху петите си. Толкова съм изтощена, че едва държа очите си отворени. Поемам си дълбоко дъх. В това време Осем се изправя до седнало положение. Той докосва мястото на раната, опипва ребрата си, а после посяга и хваща ръката ми.

— Никога досега не съм усещал нещо подобно — казва той с огромно изумление. — Не знам как да ти благодаря.

Отварям уста да отговоря, но в този миг се появява Шест. В ръцете си държи могадорианско оръдие. Лицето й е покрито с черна пепел. Едва си поема дъх, но иначе е спокойна.

— Отблъснах ги, но няма да откажа малко помощ.

— Веднага. — Осем се изправя на крака.

— Имах предвид Марина — казва Шест, на която е достатъчен един поглед, за да разбере, че Осем не е в състояние да помогне на когото и да било. Чувствам се поласкана, че иска да се бия редом с нея, но усещам, че нямам сили дори да се изправя. — Къде е Крейтън? — пита тя и се оглежда.

Съсредоточена върху лечението на Осем, съвсем съм забравила за него. Правя бърз оглед точно навреме, за да го видя как издърпва сандъците изпод някакви отломки. Шест се насочва към него да помогне, когато нова експлозия взривява онова, което е останало от тавана. В пещерата политат огромни парчета бяла скала и дъжд от куршуми. Осем се надвесва над Елла и използва телекинеза, за да отклони отломките и обстрела. Шест насочва оръдието към открилото се небе и започва да стреля. Високо над нас проехтява нова експлозия и няколко секунди по-късно един сребрист космически кораб, подобен на онзи, който видях на дъното на езерото, се разбива в раздробената планина точно над нас. Някакъв окървавен могадориански войник се опитва да се измъкне от каютата. Изправям се на крака в мига, в който той пробива дупка в предното стъкло. Но преди да успее да се измъкне, аз използвам телекинезата си, за да преместя два големи камъка и да го размажа между тях. Към земята се стеле облак пепел.

В пещерата влита ракета и улучва стената близо до Крейтън, при което унищожава издълбаните върху нея рисунки. Силната въздушна струя от взрива запраща Крейтън в средата на пещерата. Тялото му се приземява до синия лоралит. Сандъците се плъзват по пода. Крейтън не помръдва. Стоя като зашеметена — всичко стана толкова бързо.

— Тате — изпищява Елла.

Без да обръщам внимание на стените, които се срутват около нас, изтичвам заедно с Елла към Крейтън. Тя хваща едната му ръка. Поставям ръце върху тялото му и затварям очи. Опитвам се да доловя някакъв признак за живот. Какъвто и да е, нещо, което да лекувам, но не усещам нищо.

— Спаси го! — проплаква Елла. Малкото й лице е изкривено от мъка. — Марина, моля те, ти можеш да го направиш! Можеш да го вдигнеш на крака!

— Опитвам се. — От гърлото ми излиза ридание. Той е мъртъв. Нейният сепан си отиде.

— Само се съсредоточи, както направи с Осем. Ще успееш, ти го можеш! — Елла е като обезумяла, гали главата на Крейтън, милва ръцете му.

С крайчеца на окото си виждам как Шест се приближава към нас, без да престава да стреля. Осем се телепортира до мен.

— Можеш да му помогнеш. Давай, Марина!

Заплаквам. Не мога да го направя. Знам, че нищо не е останало, което да лекувам, но продължавам да опитвам, призовавам завета си, умолявам го да подейства. Но Крейтън е мъртъв. Моят завет няма с какво да се свърже в тялото му. Движа ръцете си върху смазания му гръден кош и стомаха. Мога да усетя всяка счупена кост. Елла застава зад мен и се обляга на раменете ми, за да усили натиска на ръцете ми върху Крейтън.

Шест преустановява за момент стрелбата и ме сграбчва за ръката. Тя се вглежда в очите ми. Аз поклащам глава. Елла пада на колене, ридаейки. Тя изпълзява до Крейтън и прошепва в ухото му:

— Позволи на Марина да ти помогне. Моля те, не си отивай. Моля те, тате. — Тя вдига поглед към мен, а от очите й се стичат сълзи. Гласът й е гневен. — Ти дори не опита, Марина! Защо не опита?

Изтривам сълзите си в рамото.

— Опитах, Елла. Опитах, но нищо не можех да направя. Той вече си беше отишъл. Съжалявам. — Сядам на пети, но не отмествам ръцете си от тялото на Крейтън.

Нова ракета улучва далечната стена и напълно я отделя от планината. От изкачването си към пещерата знаем, че отзад е пропаст, дълбока шестстотин метра. Нахлува студен въздух, който ни обгръща. Осем се обръща към Шест:

— Дай ми оръдието. Веднага се връщам.

Шест се поколебава за миг, преди да му го подаде. Осем изчезва. Вдигам очи и го виждам да обикаля около отвора, прехвърляйки се от скала на скала точно преди да се срутят. Дори докато лети, той не престава да стреля. И съвсем скоро два сребристи могадориански кораба избухват в пламъци.

Продължавам да движа ръцете си върху Крейтън, но Шест ме дръпва да се изправя.

— Стига вече. Той си отиде.

Поглеждам надолу към Крейтън, към лицето му с изразителни черти, към гъстите вежди, и си спомням първия път, когато го видях в едно кафене в Италия. Тогава го мислех за най-лошия си враг. Вместо това той спаси живота ми. Протягам ръцете си, за да опитам още веднъж, но Шест ме притиска до себе си. Усещам сълзите й върху врата ми. Устните й докосват ухото ми и тя прошепва:

— Нищо не можем да направим.

Ридаейки, Елла хваща лявата ръка на Крейтън, целува я и я допира до бузата си.

— Обичам те, тате.

— Толкова съжалявам — повтарям аз.

Тя ме поглежда, но не успява да пророни нито дума. Много нежно слага ръката на Крейтън върху гърдите му и преди да се изправи, я погалва още веднъж. Осем се телепортира до нас и връща оръдието на Шест. Нов полъх на ледения вятър преминава над главите ни и от него сакото на Крейтън се разтваря от едната страна. В този момент всички го виждаме — бял плик във вътрешния джоб на сакото. ЗА ЕЛЛА е написано отгоре. Шест го грабва и го тиква в ръцете на Елла.

— Елла, чуй ме. Знам, че не искаш да го изоставиш. Никой от нас не го иска. Но ако не тръгнем веднага, всички ние ще умрем. Знаеш, че Крейтън би искал да сторим всичко възможно, за да оцелеем, нали? — Елла кимва. Шест се обръща към Осем. — Добре, казвай сега как да се телепортираме и да изчезваме оттук. Дали е останало все още нещо от планината, за да ни помогне?

— Елла, вземи сандъка си! Марина, ти вземи твоя — казва Осем и ни побутва към синия лоралит. — Шест, ти трябва да се хванеш за ръката на някоя от двете, за да тръгнем едновременно. — Той оглежда с мрачен поглед развалините. — Надявам се все още да действа.

Той хваща здраво ръката на Елла и моята. Шест провира ръка под другия ми лакът. Хвърлям последен поглед към парчетата от стената, която ни разказа за нашето бъдеще и за миналото ни. Мисля за лориенците, били тук преди нас. Изпълва ме тъга, че ние сме последните, които сме видели това място. Но също така мисля и за отговорността, която ни се пада, бидейки последните лориенци. Поглеждам за последен път към Крейтън и му благодаря за всичко, което стори за нас.

— Добре. Тръгваме — казва Осем.

После всичко потъва в тъмнина.

ГЛАВА 18

Най-неочаквано Девет се изправя на ръба на стола си.

— Мили боже! Четири! Я виж! Те се преместиха.

— Кой се премести? — Вземам таблета от ръцете му. Сините точки, които ни идентифицираха, бяха сменили позициите си. Едната все още беше в Ямайка, а другите две в Чикаго. Но сега три се намираха на брега на Африка, а една в Ню Мексико. Въздъхвам с облекчение, че точките все още са седем, но съм напълно объркан как успяха така бързо да сменят местоположението си. — Как успяха да го направят?

— Идея си нямам — отвръща Девет. — Сякаш се телепортираха или направиха скок през пространството. Може да са открили старгейт[1] или нещо подобно.

— Анри казваше, че старгейт не съществува — възразявам аз и поклащам глава.

— Да бе, нито пък извънземни от друга планета според някои хора. Всъщност според повечето хора.

Прав е. Може би Анри е бил в грешка.

— Девет, виж, единият от гардовете е в Ню Мексико, близо до онова, което смяташ, че е нашият кораб. Това не може да не е съвпадение. Смяташ ли, че са тръгнали за него?

— Човече, надявам се да не е така. Предстои ни да се погрижим за още сума гадости, преди да напуснем Земята.

Взирам се в синята точка, която пулсира в Ню Мексико, и натискам зеления триъгълник, който разкрива къде са скрити лориенските космически кораби. Няма начин приземяването на този гард толкова близо до кораба да е случайно. И като се вземе предвид фактът, че знам, че Сара се намира някъде на запад, вероятно заедно със Сам, вече никой не може да ме разубеди.

— Там трябва да отидем, Девет. В Ню Мексико. Още сега. Напълно съм сериозен. Всичко, което видяхме и научихме, ни подсказва, че трябва веднага да тръгнем. — Излизам тичешком от стаята, грабвам сандъка си и го слагам до входната врата. — БК? — викам го аз. Бърни Косар доприпква, стиснал кокала от пържолата в устата си.

Девет идва след мен.

— Пич, намали темпото! Няма да тръгнем сега към Ню Мексико! Особено след онова, което току-що видяхме! Тези момчета се телепортират където пожелаят. Докато стигнем до асансьора, те може да са отишли в Арктика! Или в Австралия. Има толкова много неща, за които още не знаем нищо. Дори не знаем със сигурност, че онова там е нашият кораб. Ами ако е капан?

Девет застава пред вратата и скръства ръце. Знам, че приличам на луд, докато натискам бутона на асансьора и се правя, че не забелязвам Девет.

Думите се изливат като поток от устата ми.

— Независимо от всичко трябва да отидем там. Дори и ако гардът, който видяхме, изчезне, докато стигнем. Ню Мексико си остава очевидното и единствено място, където трябва да бъдем. — Отчаяно искам да приеме идеята ми. — Бихме могли да вземем някои от оръжията ти.

Мислите ми препускат. Хуквам към стаята за тренировки и се насочвам към шкафа с муниции. В същото време чувам металните пръстени, които висят от тавана, да подрънкват. Девет се спуска отгоре и препречва пътя ми. Той вдига ръце да ме успокои.

— Леле, спри се, пич, поеми си дъх! — казва той, протегнал длани към мен. — Мисля, че трябва да отидем в Парадайс.

— Ти бъзикаш ли се с мен? Сега пък искаш да ходиш в Парадайс? — Изпитвам желание да убия този човек.

— Мислих доста, докато ти спеше. Трябва да се върнем на мястото, където си намерил таблета. Ти спомена, че там имало купчина документи, да не говорим за скелета и картите. Мисля, че пропускаме нещо, нещо, което е ключа към победата ни над Сетракус Ра.

— Ти явно не схващаш. — Бутам го, за да мина. — Точно в тази секунда каквото се случва, се случва на запад. Имаш ли кола?

Той ме блъска силно по гърба. Залитам, но не успявам да падна. Спирам, застанал с гръб към него, и отвътре ми кипи.

— Имам кола, но първо ще отидем в Парадайс. Трябва да намерим всичко, което ще ни помогне в битката.

— Да имаш да вземаш.

Обръщам се и го блъскам. Преди да се усетя, сме вкопчили ръце около главите си. Девет изритва краката ми отзад и аз падам на пода.

Бърни Косар започва да лае, казвайки ни да спрем.

— Спокойно, БК — казва му Девет и маха с ръка. — Приеми това за лека тренировка, преди да тръгнем за Охайо.

— Чудесно. Сега пък ще тренираме. — Изправям се на крака. — След всичко, което научихме.

Девет замахва неочаквано и аз отбивам удара. Но не успявам да сторя същото с удара отдясно. Усещам ребрата си, сякаш ги е ударил чук. Падам на колене, свит на две, той ме изритва отстрани в гърдите и ме поваля по гръб.

— Хайде, човече! — крещи ми той. — Нападай, какво гледаш? Искаш да отидеш в пустинята, като по пътя се справиш с всеки враг, който ти се изпречи, а не можеш да се пребориш с мен?

Скачам на крака и го изненадвам с удар в стомаха. Той се превива на две и аз забивам коляно в устата му.

— Ето за това ти говоря, Четири! — От устните му капе кръв, но той се усмихва. Ние се обикаляме в кръг. — Знаеш ли какво? След като е видно, че си готов за един хубав двубой, ти предлагам сделка. Ако ме победиш, отиваме в Ню Мексико. Дори ще те оставя ти да караш колата. Ако те победя аз, оставаме още няколко часа тук, оценяваме опасностите и си съставяме истински план за действие. След това се връщаме в Парадайс и се пъхаме в онзи кладенец.

— А пък ме наричаш страхливец.

Продължаваме да се обикаляме, като си нанасяме няколко унищожителни удара. Едно ребро на Девет се счупва след съприкосновение с лакътя ми, но той успява да изрита здраво коляното ми. Хрущялът се скъсва и силна болка пронизва крака ми. Макар и окуцял, му нанасям още няколко удара, но не мога да се движа, което дава огромно предимство на Девет. Той се прехвърля зад мен и удря отзад другия ми крак. Главата ми се блъсва в пода и светът избледнява. Когато идвам на себе си, Девет е затиснал ръцете ми с колената си. Битката приключва, а с нея приключва възможността да намерим онзи гард на запад.

— Ще донеса лекуващия камък — казва Девет и се изправя бавно.

Наблюдавам го със замъглен поглед как излиза от стаята, като се държи отстрани. Бърни Корсар скимти.

— Това са глупости, знаеш го — крещя след него. — Не можеш да решаваш нещата по този начин! Онзи гард в Ню Мексико може да умре, а теб не те е грижа!

Гласът на Девет отеква в целия апартамент.

— Ние сме войници, Джони! А войниците умират. Изпратени сме тук да се обучим и да се бием, а някои от нас няма да оцелеят. Такова е естеството на войната.

Бавно се придвижвам към всекидневната, като подскачам на здравия си крак. През прозореца виждам как слънцето залязва. Бърни Косар сяда на пода в последното слънчево петно и ме поглежда. Той ни моли да се успокоим и да обсъдим плана за следващите си действия с трезви глави.

Девет влиза, притиснал лекуващия камък до ребрата си. Той ми го подхвърля и аз веднага го допирам до лявото си коляно. Въпреки болката усещам как хрущялът бавно се съединява. Не му отнема дълго да си свърши работата и скоро болката напълно изчезва. Опирам ръка на рамката на прозореца и казвам:

— След като няма да ходим в Ню Мексико, тогава нека се справим със Сетракус Ра. Още сега. Двамата с теб. Може би, ако го унищожим, останалите могадорианци ще умрат и така ще спасим два свята.

Девет се отпуска в едно кожено кресло и вдига краката си върху стъклената масичка за кафе. Въздъхва и притваря очи.

— Съжалявам, Джони, но дори и ако Сетракус Ра умре, могадорианците ще продължат да се бият. Също както след смъртта на Питакъс Лор ние продължаваме битката. Престани да търсиш лесен изход и погледни истината в очите. Всички ние ще се бием, докато не убият и последния от нас.

Гледам през прозореца и събирам сили да кажа онова, което ми се върти в главата от седмици или по-точно след като прочетох писмото на Анри.

— Питакъс не е мъртъв. Аз съм Питакъс.

— Какво каза?

Обръщам се с лице към него.

— Казах, че аз съм Питакъс Лор.

Девет се обляга назад и се разсмива толкова силно, че за малко да падне от стола.

— Ти си Питакъс? И какво по-точно те кара да смяташ, че ти си Питакъс Лор?

— Чувствам го. Това е моето лориенско пробуждане. Питакъс живее чрез мен.

— О, нима? Знаеш ли какво? Знаеш ли какво, мисля, че и аз го чувствам — подиграва ми се той и опипва тялото си. После се изправя и идва до мен. — Но, ако ти си Питакъс — най-силният, най-мъдрият старейшина на Лориен, тогава аз току-що сритах задника на Питакъс. Чудя се, тогава аз какъв съм?

— Късметлия — отвръщам и на мига съжалявам, че изобщо съм отворил уста.

— Наистина ли? Звучи, сякаш някой тук иска реванш.

Достатъчно, казва Бърни Косар. Стига сте се били. Пестете силите си.

Не му обръщам внимание.

— Чудесно. Нека има реванш.

— След като искаш отново да се биеш с мен, тогава ще има промяна на мястото на боя. И за да стане още по-интересно, Питакъс, предлагам всеки от нас да използва по един предмет от сандъка си.

— Добре.

Отварям сандъка си и веднага посягам към дългата десет сантиметра кама. В мига, в който я докосвам, дръжката започва да вибрира и бързо се увива около юмрука ми. Във вдлъбнатините все още има следи от пепел от могадорианец. Самата й миризма ме кара да жадувам за нова битка.

Девет хваща късата сребърна тръба с дясната си ръка. Хм, това леко ме изнервя. Видях с очите си как с това нещо уби всички онези пикени в Западна Вирджиния. При вида на камата ми той помахва с пръст.

— Ах, ах. Казах само един предмет.

— Взел съм камата си. Това е всичко. Всичко, от което се нуждая.

— А какво ще кажеш за малката си сладка гривна?

— Хм, забравих за нея. Тя май ще е по-добрият избор. Благодаря ти. — Хвърлям камата обратно в сандъка.

— След мен — казва Девет.

Без да обръщам внимание на Бърни Косар и молбите му да престанем, последвам Девет извън апартамента и в асансьора. Двамата мълчим. Приемам, че двубоят ще се състои в тъмния сутерен на сградата — там между колоните и бетонните стени мощта ни ще остане скрита от света. Вместо това се изкачваме. Вратите на асансьора се отварят и се озоваваме пред затворена врата. Девет натиска няколко бутона на клавиатурата отстрани до нея, вратата щраква и се отваря. Пред нас се ширва покривът на Джон Хенкок Сентър.

— Забрави. Няма начин. Та тук ще ни видят куп хора! — заявявам аз, поклащайки глава, и се обръщам обратно.

Девет излиза на покрива.

— Никой няма да ни види тук. Това му е хубавото да си на покрива на най-високата сграда в града.

Не искам да изглежда, че съм се уплашил, затова го следвам, като показвам по-голяма увереност, отколкото чувствам. Но не съм готов за силния вятър, който едва не ме избутва обратно до вратата. Девет продължава да се движи, сякаш без да усеща вятъра, само черната му коса се развява около главата му. Бялата му риза се надува като балон около тялото му. Той я съблича и я мята зад парапета. Когато стига до средата на покрива, той замахва с китката си и сребърната тръба се разтяга от двата си края, като става близо метър и половина дълга, и засиява в червено. Той се извръща към мен и с длан ме кани да се приближа. Подобно на въжеиграч тръгвам към него, като стъпвам крак пред крак. Намираме се в огромната сянка на застрашително извисяващото се острие в отдалечения край на покрива. Щом се доближавам до него, Девет се обръща и хуква към острието.

Нямам представа какво смята да прави, затова спирам и изчаквам следващия му ход. Без да намалява темпото, той се изкачва по острието и стига върха му. Острието се олюлява под напора на вятъра.

Само от гледката как се люлее главата ми се замайва. Девет издига над главата си червената тръба и докато схвана какво прави, той я мята. В същата секунда се хвърля с главата напред към мен и аз съм изправен пред два предмета, които политат едновременно към мен. Успявам да се претърколя настрани, за да избегна острата тръба, и я виждам как се забива в една метална преграда. Обръщам се, за да пресрещна Девет, и успявам да му нанеса удар, който го запраща назад.

Посягам и издърпвам червената тръба на Девет от металната греда. Анри не ме беше подготвил за това, но аз я вдигам над главата си и я насочвам за атака. Девет се изправя, готов да посрещне атаката ми. Замахвам с тръбата към тялото му, но той парира удара и веднага посяга да изрита току-що оправеното ми коляно. Дърпам крака си и той пропуска, но успява да хване тръбата. Двамата се сборичкваме за нея, като се нападаме, отбягваме, въртим и блокираме. Той използва своята телекинеза, за да ме вдигне над пода. Опитвам да се противопоставя, но разбирам, че със силния вятър това ми дава предимство. Като преценявам внимателно движенията си, аз хвърлям нагоре тръбата и за част от секундата се озовавам зад Девет, а тръбата е около врата му.

— Трябваше вече да сме поели към Ню Мексико — казвам аз, като го придърпвам към вратата, която води към асансьора.

Девет замахва назад с главата си и ме улучва право в носа. Изпускам тръбата. Той я сграбчва, а аз се препъвам назад и се удрям в електрическо табло.

— Това твои думи ли са, Джони? Или са на Питакъс? — пита подигравателно той и замахва с тръбата.

Гривната ми се разширява точно навреме, за да отклони удара. Таблото, до което съм застанал, се разцепва на две от удара му. Навсякъде се разхвърчават искри, включително в отвореното ми защитно поле, и достигат до мен. Когато попадат върху ризата ми, аз оставям огъня да пламне и да се разпростре. Полето ми се свива и Девет гледа изумен как ме поглъщат пламъците. После се отърсва от изненадата.

— А защо не се превърна в огнена топка, когато се биехме в един отбор? — вика той.

Огънят около тялото ми пращи и бучи, раздухван от силния вятър. Насочвам се към него. Той може и да смята, че това е само забавление и игра, но аз не мисля така.

— Приключихме ли?

— Не съвсем — хили се самодоволно той.

Оформям малка огнена топка върху дланта си. Решавам да му покажа, че не намирам ситуацията за смешна, като запращам огнената топка в краката му, но той я отблъсква с тръбата подобно на хокеист. Пращам много бързо две нови огнени топки, но той използва мисълта си, за да ги отхвърли настрани. Едната се търкулва, без да предизвика ефект. Другата стига до кожуха на един вентилатор, който се разтопява от горещината. Силният вятър отвява стопения кожух и оставя открит огромния вентилатор.

Вдигам ръце над главата си с намерение да направя топка, голяма колкото хладилник. Но докато тя нараства, Девет се хвърля към мен, вдигнал тръбата над рамото си. Той поставя здраво единия й край на земята и се извива към мен, изнесъл краката си напред, насочени към гръдния ми кош, който е в пламъци. Изкрещява от болка в мига, в който петите на обувките му докосват пламтящото ми тяло, а пък аз политам назад. Светът, който е бил в червено и жълто, изведнъж става сив и син. При поредното си превъртане установявам, че летя право към откритите перки на стопения вентилатор. Разпервам ръце и крака и в последния момент успявам да се спра на сантиметри от остриетата. Вентилаторът е достатъчно силен и изгася остатъците от моя огън, преди да се изтърколя настрани.

— Опитваш да се охладиш ли? — пита Девет, с ръце на хълбоците, докато наблюдава моите действия. Той вече е събул обгорените си обувки.

Девет спринтира наляво. Аз го следвам. Той прескача няколко тръби и стига до корниза. Аз пак го следвам. И двамата сме на сантиметри от вероятността да паднем на улицата от десетки метри височина. За мой огромен шок, Девет прави стъпка извън парапета. Изкрещявам и се навеждам да го хвана. Тогава виждам, че не е полетял към смъртта си. Той е стъпил на един прозорец, кръстосал ръцете си пред гърдите, с типичната си усмивка върху лицето. В опита си да го хвана, съм се надвесил твърде много. Размахвам безумно ръце, за да възстановя равновесието си. Но вместо това се надвесвам още повече над пропастта. Девет се затичва обратно и ми нанася мощен удар в брадата. Политам назад, но не успявам да се приземя. Девет ме хваща изотзад, завърта ме и ме провесва извън парапета.

— А сега, номер Четири, всичко, което трябва да направиш, за да те оставя обратно жив и здрав, е да го кажеш. — С другата си ръка е вдигнал тръбата над главата си. — Кажи, че не си Питакъс.

Ритам към него, но той ме държи далече от себе си. В резултат на несполучливите си опити да се освободя, започвам да се люлея напред-назад като махало.

— Кажи го! — повтаря със стиснати зъби той, но аз не намирам сили да отрека онова, което чувствам с такава сигурност, че е вярно. Вярвам, че съм Питакъс Лор. Вярвам, че аз съм онзи, който може и ще сложи край на тази война. — Искаш да отидеш в Ню Мексико, за да търсиш кораба ни. Дори за секунда не се усъмни, че може да е капан. После пък казваш, че ще победиш Сетракус Ра, но не можеш да победиш дори мен в ръкопашен бой. Ти не си той. Ти не си Питакъс. Така че давай да престанем с баламосването. Просто го кажи, Четири!

Той засилва натиска върху гърлото ми. Погледът ми се замъглява. Поглеждам към безоблачното небе и то става червено, също като в нощта, когато могадорианците нахлуха в Лориен. Пред очите ми преминават образи на лицата на убитите лориенци. Писъците им ехтят в ушите ми. Виждам пожарите и всичката онази смърт. Виждам краули, а между зъбите им висят лориенски деца. В този момент болката, която усещам за всички тях, е толкова всеобхватна, че знам — мога да устоя на всичко, което ми се случва, включително и на Девет, който се опитва да ми прекърши врата.

— Кажи го!

— Не мога — едва успявам да изписукам аз.

— Признай, че грешиш! — крещи той и ме стиска още по-силно.

Сега виждам бомбите, които падат над Лориен. Виждам разкъсаните тела на моя народ, унищожената ни планета. На върха на купчината мъртви тела виждам мъртвия си баща, облечен в своя сребристосин костюм. Девет ме разтърсва лудешки, краката ми се мятат неконтролируемо.

— Ти не си Питакъс!

Затварям очи, за да се отърва от видението на масовото клане. Изпълнен съм с ужас от онова, което може да последва. В съзнанието ми изплува писмото на Анри: „Когато вие десетимата сте се родили, Лориен е разпознала у вас смелите ви сърца, волята ви, състраданието и ви е отредила ролите, които трябва да приемете: на оригиналните десет старейшини. Което означава, че след време онези от вас, които са оцелели, ще са станали по-силни, много по-силни от оригиналните десет старейшини, от които сте получили заветите си. Могадорианците го знаят и затова ви преследват така ожесточено“.

Каквото и да значи това, съм сигурен, че Девет няма да ме убие наистина. Всеки член на гардовете е твърде важен, бил той Питакъс или не. Да се съберем заедно и да се бием като един, за което са родени гардовете, е много по-важно от всички боеве между нас двамата. Това, естествено, е малко утешение, като се има предвид, че тялото ми още се люшка във въздуха. Като че ли усещам лека промяна. Ръката около врата ми се разтваря и аз започвам да падам. Дали пък не съм сгрешил? В този момент краката ми докосват нещо твърдо. Отварям очи и виждам, че съм пак на покрива. Девет се отдалечава с наведена глава. Той замахва с ръка и дългата, червена тръба се свива отново в малкото парче сребро. После подвиква над рамото си:

— Следващия път ще те оставя да паднеш!

[1] Старгейт (англ.) — извънземно устройство, което позволява телепортиране до подобни устройства, разположени на различни места във Вселената. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 19

Лежа с лицето надолу върху изгарящо горещ пясък. Той сякаш е навсякъде — в устата, в носа ми, и аз едва дишам. Знам, че трябва да направя усилие да стана, но всички кости ужасно ме болят. Стискам силно очи, за да блокирам болката по цялото ми тяло. Най-накрая успявам да събера сили, за да се надигна, но щом опирам дланите си върху пясъка, за да се отблъсна, пясъкът ги изгаря. Отново се отпускам назад.

— Марина? — простенвам аз.

Тя не отговаря. Все още не мога да отворя очите си, но внимателно се вслушвам за някакъв признак на живот. Чувам само как вятърът и пясъкът фучат около тялото ми.

Опитвам пак да говоря, но от устата ми излиза само шепот.

— Марина? Някой да ми помогне. Осем? Елла? Който и да е. — Толкова съм объркана, че викам дори и Крейтън.

Докато чакам и се надявам на отговор, ме връхлита споменът за мъртвото тяло на Крейтън. Цялата случка изплува пред очите ми. Сълзите на Елла. Атаката на могадорианците. Ръката ми под лакътя на Марина. Думите на Осем: „Потегляме“.

Слънцето над главата ми е толкова силно, че имам усещането, че вратът и раменете ми са обгърнати от огнено одеяло. Най-после успявам да се претърколя по гръб и вдигам ръка, за да засенча очите си от ослепителната светлина. Бавно ги отварям едно по едно. Не виждам никого. Само пясък. Изправям се с усилие, а в главата ми ехти гласът на Осем: „Наистина се надявам това да действа. Никога не съм вземал със себе си някой друг“.

Е, изглежда, че не действа. Или действа, но не и за мен, не и за всички нас заедно. Къде ли са се озовали Елла и Марина? Дали са заедно? Дали Осем е с тях? Дали не сме се пръснали по всички краища на света? Или само аз съм останала сама? Мозъкът ми трескаво прехвърля най-различни възможности. Ако не сме изгубили само Крейтън, ами и ние самите сме се пръснали, то тогава отново сме се отдалечили неимоверно много от нашата цел. Става ми зле от чувството на безсилие и паниката, които ме връхлитат. Всичко, за което работихме, всичко, което жертвахме, за да стигнем до Индия и намерим Осем — оказва се, че е било за нищо.

Сам-сама съм под безоблачното небе и знойното слънце, без никаква идея къде се намирам и как бих могла да открия друга жива душа, било то гард или някой друг. Внимателно оглеждам всяка посока и все още се надявам, че Марина ще се появи между дюните и Елла ще е зад нея, или пък Осем ще прави циганско колело над пясъчната шир. Но виждам само безлюдна пустиня.

Сещам се какво ни обясни Осем за това как действа това телепортиране. Където и да съм се приземил, знам, че съм близо до един от сините камъни. Въпреки че не притежавам неговия завет за телепортиране, аз се надявам, че пак ще мога да използвам лоралита по някакъв начин. Отпускам се на колене и започвам трескаво да копая. Няма начин да разбера къде се намира камъкът или как да го търся, но съм напълно отчаяна. Толкова отчаяна, че изобщо не забелязвам, че пясъкът изгаря пръстите ми.

Единствените камъни, които намирам, са малки, натрошени и най-обикновени. Останала напълно без дъх, обляна в пот, най-сетне спирам да копая и сядам на петите си. Не мога да си позволя повече да изразходвам малкото енергия, която ми е останала. Трябва да намеря вода и подслон. Извивам настрани глава и се заслушвам във вятъра. Надявам се да открия някакъв знак, но такъв няма. Докъдето стига погледът ми, има само пясък и дюни. Не ми остава нищо друго, освен да вървя. Поглеждам към слънцето и използвам за ориентир сянката си, после тръгвам с мъка през пясъка.

Вървя на север. Без защита срещу ярките лъчи и от потта, която се стича в тях, очите ми парят. Тялото ме боли от горещия пясък, който се удря в него, и аз се чувствам толкова уязвима, колкото никога досега. Накъдето и да погледна, гледката е една и съща. Знам, че тялото ми не може да издържи твърде дълго под това силно слънце. Правя още няколко стъпки, после ставам невидима, за да избягам от безмилостната горещина. Така по-трудно ще ме открият, но нямам избор. След това използвам телекинезата си, за да се издигна малко над земята, с което предпазвам краката си от горещия пясък. По-високата ми позиция за наблюдения само потвърждава преценката ми, че на голямо разстояние от мен има само пясък, още пясък и пак пясък. Всеки път, когато мина покрай някоя дюна, аз хвърлям поглед наоколо с надежда да видя път или някаква следа от цивилизация. Единственото, което внася промяна в безкрайната пясъчна гледка, това са огромни, цъфтящи кактуси и парчета вкаменено дърво. Чистото, безоблачно небе сякаш ми се надсмива като не ми предоставя дори едно малко облаче, което да използвам, за да създам буря. Отварям първия кактус, който ми се изпречва, но, за мое огромно съжаление, той не съдържа достатъчно вода да ми утоли жаждата.

Точно когато енергията и духът ми почти са достигнали своя край, на хоризонта се появяват планини, което все пак е някакъв вариант за избавление. Не мога със сигурност да преценя, но ми се струва, че ще ми трябва един ден, за да ги достигна. Определено са твърде далече, за да стигна до тях днес. Тази мисъл попарва надеждите ми. Трябва да си намеря подслон.

Отново ставам видима и се надявам някой да ме види. Поглеждам към небето и забелязвам първите облаци за деня. Сърцето ми трепва и аз усещам малък прилив на енергия, която не съм подозирала, че имам. Концентрирам се, за да създам буря, една мъничка буря над мен. Дъждът е кратък, но въпреки това внушителен. Това е единствената причина да не се предам напълно.

Продължавам да вървя, докато стигам една ниска телена ограда. Точно зад нея започва едва забележим мръсен път. Това е първата следа на цивилизация, която срещам, и от радост забързвам крачките си. Следвам пътя около километър и половина и стигам до малък хълм, който успявам да изкатеря. От другата страна като по чудо забелязвам очертанията на няколко малки постройки. Не мога да повярвам на очите си. А дали трябва да им вярвам? Дали това не е мираж?

Не, не е. Колкото повече се приближавам, толкова повече се убеждавам, че конструкциите са истински. За нещастие колкото повече приближавам, виждам също, че постройките са целите на дупки; разпадащи се дървени скелети, изоставени на безмилостната атака на пустинята. Тези постройки символизират какво се случва, като си се забутал в място като това. Бях се натъкнал на град призрак.

Преди да допусна разочарованието да ме повали, аз се съсредоточавам върху онова, което може да е останало. Преди призраците да са го завзели. Чешма? Кладенец? Претърсвам отвън и отвътре всички постройки, като търся източник на вода. Трябва да намеря водя. Нуждая се от този крайно необходим елемент. Всеки има нужда от вода, следователно някъде трябва да има вода, нали така?

Не. Или поне аз не намирам такава. Предполагам, че някога тук е имало кладенец. Но сега е засипан от пясъка или пък е унищожен от извънземни, кой може да знае? Отчаянието, което ме връхлита, не може да се сравнява с предишното. Сама, без вода, без храна, без подслон. Изкрещявам с пълно гърло:

— Има ли някой тук? Моля ви! Някой! Който и да е!

Някъде отдясно долита пукот от дървена греда. Това не е отговорът, на който съм се надявала.

Оглеждам вътрешността на всяка постройка и както може да се очаква, всяка следваща е по-празна от предишната. След като се убеждавам, че наистина съм напълно сама, си избирам един ъгъл в нещо, което, предполагам, някога е било бакалница, и сядам да отдъхна малко. За да се отвличам, опитвам се да си представя постройката пълна с храна и вода. Преструвам се, че се каня да приготвя храна за останалите гардове. Дълга маса, Марина е седнала между Елла и Осем. Слагам Джон начело на масата, а аз заемам другия край. Представям си, че Девет и номер Пет са с нас. Те се закачат помежду си и разказват истории за местата, където са били. Всички се смеят и ме поздравяват за празничната трапеза, която съм приготвила, а пък аз им казвам колко съм радостна, че всички са успели да дойдат.

— Какъв е вашият любим спомен от Земята? — Представям си, че Марина задава този въпрос на останалите.

— Точно сега — отговаря Джон. — Точно този. Точно тук. В безопасност с всички вас.

Всички се съгласяваме с него и вдигаме чаши, че успяхме да се открием. Номер Пет става, излиза от стаята и се връща с огромна шоколадова торта. Всички ръкопляскат и подават чиниите си. Отхапвам от моето парче, това е най-изумителната храна, която съм вкусвала.

Естествено, нищо от това не се е случвало. Аз съм просто една самотна и побъркана личност, седнала в изоставена и потрошена бакалница насред пустинята. Май наистина съм се побъркала, защото след като се събуждам от този сън, в който гощавам гардовете, установявам, че дъвча. Дъвча въздух с доволна усмивка върху лицето си. Поклащам глава и преглъщам сълзите си. Не бях воювала с могадорианци, лежала в могадорианска килия, наблюдавала как умира Катарина, за да позволя всичко да свърши насред пустинята. Свивам колене към гърдите си и облягам главата си върху тях. Трябва да си съставя план.

Напускам призрачния град. Навън е все така непоносимо горещо. Бях си починала за кратко от слънцето, но съзнавам, че трябва да продължа да се движа, преди да остана съвсем без сили. Изминавам около километър и половина в посока към планините, когато усещам силни спазми в краката и стомаха си. Фокусирам остатъка от умствената си енергия върху изкореняването на няколко кактуса, растящи наблизо. Успявам да събера от стеблата им глътка вода.

Съсредоточавам се върху моя завет и се опитвам да предизвикам отново буря от няколкото рошави облаци над главата ми. Единственото, което успявам да създам, е един пясъчен стълб, който се изсипва върху мен и ме заравя почти до колене.

Вече не се притеснявам какво ме очаква в бъдеще. За първи път съм наистина уплашена, че ще умра точно тук. Нищо не ми остава. Старейшините са ме избрали като воин, който да спаси расата ни, а аз ще умра насред някаква пустиня.

Усещам как ме обзема паника. С малкото самоконтрол, който ми е останал, трябва да я овладея, защото съм твърде уязвима, и ако не успея, всичко ще свърши. В отчаянието си прехвърлям мислите си към въображаемото угощение с останалите гардове. За да не мисля за друго, започвам да си представям какво бих им казала точно в този момент.

Хей, Марина, как върви при теб? Аз ли? Намирам се в пустинята и съм се запътила към някаква планина. Като имам предвид какво ни разказа Осем за местата, където е успял да се телепортира, предполагам, че съм в Ню Мексико. Губя сили, Марина. Не знам колко още ще издържа. Не знам също така къде сте вие, но моля те, моля те, намери начин да напуснеш мястото, където си се приземила, и ела да ме намериш.

Елла? Знаеш ли колко много съжалявам за Крейтън? Знам, че е било много болезнено за теб да гледаш как умира. Обещавам ти, ще отмъстим за неговата смърт и аз ще бъда най-отпред. Ако се измъкна от тази пустиня, ще отмъстя за всички лориенци.

Осем. Не успях да намеря лоралита. Не виждам никаква следа от вода, храна, подслон или цивилизация и съм съвсем сама. Можеш ли да ми кажеш къде се намира лоралитът? Искам да се измъкна оттук, искам да ви намеря, приятели.

Не намирам за глупаво, че си говоря наум с хора, които най-вероятно са на другия край на света. Затварям очи и отчаяно чакам някой да ми отговори. Разбира се, никой не отговаря. И така, продължавам да напредвам едва, едва. По някое време започвам да се олюлявам. Първо надясно, после наляво, почти падам, но успявам да се задържа в последния момент. Накрая, естествено, не успявам да се задържа и политам напред. Решавам да пълзя и продължавам така на известно разстояние, със затворени очи срещу ослепителното слънце. След известно време поглеждам към небето, за да проверя къде се намира слънцето, и тогава на стотина метра отпред виждам солидна метална врата, висока няколко метра, върху която отгоре има навита спираловидна жица. Първоначално решавам, че това е мираж. Но дори и от това разстояние дочувам бръмченето на електричеството. Което ме убеждава, че не е мираж.

Въпреки че нямам никаква представа какво се крие зад вратата, аз се нуждая от помощ. Достигнала съм момента, когато не се интересувам откъде ще дойде тази помощ. Изпълзявам до вратата и успявам да седна. Започвам да махам с ръце над главата си с надежда, че вратата се наблюдава с камери.

— Моля ви, помогнете — прошепвам, а гърлото ми стърже като шкурка.

Никой не се появява, вратата остава затворена. Отпускам се обратно върху пясъка. После събирам малкия остатък от силите си за един последен опит. Претъркулвам се по корем и бавно се изправям на крака. Решавам да изпробвам оградата. Какво пък толкова — малко електричество на фона на животозастрашаваща жажда и гладуване. Оглеждам се и забелязвам нисък кактус. Издигам го във въздуха и го пускам върху оградата. Той изцвърчава и се разпуква. Овъглените, димящи остатъци падат върху земята.

Отпускам се върху колене си, после настрани и накрая лягам по гръб. Затварям очи. Усещам, че върху устните ми се оформят мехури. Зад мен се чува лек механичен звук, но нямам сили да погледна откъде идва. Струва ми се, че губя съзнание. В ушите ми отеква леко бръмчене. Секунди по-късно мога да се закълна, че прозвучава гласът на Елла.

Където и да си, Шест, надявам се, че си добре.

От устните ми излиза кратък смях, последван от ридание. Сигурна съм, че щеше да има и сълзи, стига в тялото ми да беше останала достатъчно влага.

Умирам в една пустиня, Елла. Онази с планините. Някой ден ще се видим на Лориен, Елла.

Отново чувам гласа й, но този път не разбирам какво казва. Думите й са заглушени от нов шум, променлив и силен. И тогава го усещам. Силен вятър, който обръща косата върху лицето ми. Бавно отварям очи. Над мен кръжат три черни хеликоптера. Някакви мъже ми крещят да вдигна ръце над главата си. Единствено, което мога да направя, е да затворя очите си.

ГЛАВА 20

Елла се носи над мен. Очевидно е изплашена, очите й са широко отворени, а от устата й излизат мехурчета. Опитвам се да разбера какво става, как тя се е озовала там, защо има толкова много вода. Искам да протегна ръка към нея, но ръката изобщо не ме слуша. Какво ми се е случило след телепортирането? Усещам лицето си като вдървено, а зад очите ми пулсира нечовешка болка. Краката ми не помръдват, колкото и да се опитвам да ги раздвижа. Единственото, което мога да правя, е да наблюдавам Елла как плува все по-нависоко и се отдалечава от мен. Откъде е дошла всичката тази вода? Лявото ми рамо се разклаща и минава секунда, докато схвана, че някой раздрусва ръката ми. Чак тогава виждам Осем. Черните му къдрици се носят като ореол около главата му. Той пъха ръка под мишницата ми. Достатъчно съм изплашена вече, за да не допусна загриженото му изражение да ме стресне още повече. Той започва да ни издига към повърхността, но тежестта на сандъка ми ни дърпа надолу.

Оставям ледената вода да изпълни дробовете ми. Само това мога да направя. Осем изритва сандъка от парализираните ми ръце и ме издърпва нагоре. Започваме да се издигаме. Оглеждам се трескаво за Шест, но никъде не я откривам.

Първото, което виждам, след като главата ми е над повърхността, е ослепително, пламтящо слънце. Накъдето и да погледна, има само вода. И Елла, която плува на място наблизо. След няколко минути на въздух крайниците ми започват отново да функционират и аз започвам да плувам. Осем е зает да проклина късмета ни.

— Къде е Шест? — извиквам аз и се закашлям.

Продължавам да въртя главата си във всички посоки с надежда да мярна русата й глава да изплува над повърхността.

— Не успях да я открия долу — провиква се в отговор Осем. — Нямам представа дали е успяла, или не.

— Защо да не е успяла? — пита Елла и в гласа й се надига паника.

Осем бавно се издига над водата, докато накрая стъпва на повърхността. Този път сякаш не го прави с предишната лекота. Той подритва гребена на една бавно преминаваща вълна.

— Мамка му! Знаех си, че не бива да се телепортирам с толкова много хора!

— Но къде би могла да бъде? Как ще я намерим? — проплаква Елла.

— Не знам. Може да е останала там, откъдето тръгнахме — в пещерата.

Крайниците ми все още не са напълно възстановени и изпитвам затруднение да държа главата си над повърхността.

— Какво! Ако е останала там, ще я убият.

Елла също има затруднение да се държи над водата. Осем я издърпва, мята я на гърба си и тя увива ръцете си около врата му.

— Шест може да се е приземила също, но на друго място — казва Осем, като се опитва да звучи обнадеждено. — Но не знам къде точно.

— А ние къде сме? — питам аз.

— Това поне го знам. — Осем е облечен, така че може да даде определен отговор поне за това. — Ние сме в Аденския залив. А онова… — той посочва към бреговата ивица в далечината, която не бях видяла досега — е Сомалия.

— Откъде знаеш? — пита Елла.

— Веднъж се приземих тук — отвръща той кратко, без да споделя подробности, което означава, че му се е случило нещо неприятно.

Не знам много за Сомалия, освен че е в Африка и че е в постоянно състояние на жестоки племенни вражди и гражданска война, а да не говорим за бедността, която е причина за това. Не знам дали имам сила да използвам телекинеза, или да преплувам под вода, за да стигна до този бряг. А и изобщо не съм сигурна, че искам да отида там. Ще трябва да помисля за вариантите.

— Знаете ли какво? Ще се потопя за малко, да пестя силите си, докато решим какво да правим — казвам аз. Докато се потапям, чувам гласа на Елла:

— Оглеждай се за Шест!

Думите й ми дават прилив на сила. Самата възможност да намеря Шест добавя нова енергия в гмуркането ми. Спускам се надълбоко и отварям очи. Дори и на такова разстояние от брега водата е относително синя. Под себе си забелязвам движение и се спускам още. Оказва се малък пасаж от риба тон. Въртя се бавно в кръг с надежда да зърна русите коси на Шест. На няколко пъти се заблуждавам от снопчета морска трева, които сякаш ми махат. Вече се чувствам сигурна в силата си и аз се спускам, докато не докосвам дъното. Докато се движа и оглеждам водата пред мен, успявам да срежа коляното си на купчина корали. Острата болка ме зашеметява за секунда. После посягам и докосвам раната, за да я излекувам. На завета ми му отнема повече време да подейства, отколкото обичайно. Каквото и да се е случило при телепортирането, очевидно е оказало някакво влияние върху заветите и способностите ни. Надявам се това да не продължи дълго. Не ми харесва мисълта да сме така уязвими. Доволна съм, че поне дишането ми е наред.

Продължавам да се движа и накрая намирам сандъка си до този на Осем, а на няколко крачки от тях забелязвам големия син камък лоралит. Опитвам се да вдигна сандъците, но съм още слаба за това. Вдигам поглед и виждам сянката на Осем все още на същото място. Решавам да го помоля за помощ.

Докато се издигам, попадам в пасаж от прекрасни оранжеви риби. Изскачам на повърхността.

— Няма и следа от Шест, но лоралитът е там долу, точно до сандъците ни — докладвам аз. — Хайде да ги вземем и да потегляме. Ще се телепортираме другаде и ще видим дали няма да улучим мястото, където се е приземила Шест.

— Не трябва ли да сме до лоралита, за да се телепортираме? Как ще стигнем там долу? — пита Елла. — Аз не мога да сдържам дъха си толкова дълго.

— Няма нужда да го правиш — подхилва се Осем.

— Да не би да имаш завет, който те превръща в торпедо, което можем да яхнем? — питам аз.

— Имам нещо по-добро — отвръща Осем. Той бърка в джоба си и вади зеления кристал, който беше сложил там, когато получи отново сандъка си. Кристалът засиява и от него излиза силна въздушна струя. Осем го насочва към океана. Във водата под него се образува плитък кратер и той скача в него. — Хайде! Побързайте!

Двете с Елла стигаме с плуване до кратера. Осем протяга свободната си ръка и аз я хващам; Елла сграбчва другата ми ръка.

— Пригответе се. Сега ще се спуснем бързо надолу — казва той. — Стойте близо до мен, защото водата зад нас ще започне да пропада. Елла, когато стигнем дъното, задръж дъха си, докато взема сандъците.

— Всички да се оглеждаме за Шест — добавям аз.

Елла стиска ръката ми.

— Ако тя е долу, ще я намерим.

Осем насочва кристала към дъното на океана.

— Тръгваме! — провиква се той.

Падаме бързо. Струята от кристала издухва малък проход във водата по пътя пред нас, който се затваря на няколко метра зад Елла. Ние сме като в голям мехур и летим през водата. Осем вие от удоволствие. Не успявам да се въздържа и се присъединявам към него.

Елла стиска ръката ми.

— Шест е в беда! Казва, че се намира в пустинята!

— За какво говориш? — питам я аз, а покрай нас като в мъгла минават риби, сепия, акула. — Откъде знаеш?

Елла се поколебава за секунда, преди да отговори.

— Наистина не знам! Току-що говорих с нея в главата си! Тя казва, че умира!

— Ако е в пустиня, значи, е вече в Ню Мексико! — извиква Осем.

— Осем, трябва веднага да отидем там — проплаквам аз.

Достигаме дъното и се опитваме да тичаме, но в тинята е невъзможно да се движим бързо. Водата нахлува в нашия въздушен джоб и кристалът става безполезен. Поглеждам назад към Елла, за да се убедя, че е добре и сдържа дъха си. Когато се извръщам напред, Осем вече се е превърнал в черен октопод. Той протяга две от пипалата си и хваща сандъците ни. С другите две сграбчва ръцете ни. После ни издърпва към сияещия син лоралит, който стърчи от тинестото дъно. Тъмнината ме поглъща, преди да хвърля още един поглед към Елла.

ГЛАВА 21

Двамата с Девет пътуваме мълчаливо с асансьора. Аз съм бесен и напълно унизен, но това няма нищо общо с чувствата, които бушуват в мен. Влизаме в апартамента, Бърни Косар скача от канапето и пита дали сме приключили с глупостите.

— Не мисля, че това зависи от мен. Ти какво ще кажеш, Джони? — измърморва Девет.

Той отваря хладилника и изважда парче студена пица. Отхапва голяма хапка и започва шумно да дъвче.

Навеждам се и почесвам БК по брадичката.

— Надявам се, приятел.

С уста, пълна с пица, Девет се обажда:

— Опаковай кучешките си чанти, БК, защото тръгваме на път. Връщаме се в Парадайс, в града, където момичетата са красиви. Дяволите да те вземат, Четири, върви се изкъпи! Смърдиш на пушек.

— Млъквай! — казвам аз и се отпускам на канапето. Бърни Косар се покачва в скута ми и ме поглежда с тъжните си очи.

Девет се отдалечава надолу по коридора. Той ми подвиква:

— Сделката си е сделка, човече! След няколко часа тръгваме към Парадайс, така че след душа не е зле да дремнеш набързо. И хей! Това е пътуване с кола! Не си мисли, че ще безделничиш, докато пътуваме!

Изтощен съм, но се запрепъвам към стаята си. Сделката си е сделка. Леглото изпъшква, когато се строполявам върху него, но след няколко минути и аз не мога повече да търпя миризмата си. Замъквам се към душа. Не усещам водата достатъчно гореща върху кожата си — страничен ефект от моя завет. В мислите си разигравам отново битката върху покрива. Опитвам се да разбера защо загубих срещу Девет, но не успявам. Твърде съм уморен. Май започвам да си мърморя на глас. Спирам водата и се заслушвам в капките, които падат върху пода. Хващам една хавлия и се замъквам обратно в леглото. Трябва да си почина.

Намествам се под чаршафите и изгасям лампите, като използвам телекинеза. Чувам глухите стъпки на Девет, който отива към стаята за наблюдение, после затварям очи. Преди сънят да ме обори, дочувам нов шум. Девет почуква лекичко върху отворената врата на стаята ми. Лежа с гръб към него и не помръдвам дори когато се изкашля и започва да говори.

— Хей, Джони? Съжалявам, че понякога съм такъв кретен. Бих могъл да обвиня за това дългия ми престой затворен, но то няма нищо общо с теб. А те притиснах така, защото наистина смятам, че съм прав. Трябва да отидем в Парадайс. Сега. Надявам се да бъдем приятели. Искам да бъдем приятели. И се радвам, че си тук.

Докато той говори, аз не помръдвам и мускул. Слисан съм от този момент на слабост. Обръщам се по гръб, но не знам какво да кажа. В мрака виждам само прегърбената му сянка, облегната на вратата.

— Аз също съм щастлив, че съм тук. Благодаря.

— Добре.

Девет удря два пъти стената, поглежда към пода, после се обръща и тръгва по коридора. Докато стъпките му се отдалечават, очите ми се затварят. След няколко минути дочувам слаб шепот. Знам, че започва видение или кошмар. Буден съм и съм в леглото, но не мога да помръдна. Усещам как плувам във въздуха, после над главата ми се оформя тъмна врата. Започвам да се въртя много бързо. Изстрелвам се като ракета през вратата и се движа в черен тунел. Ръцете ми са като залепени от двете ми страни. После черното става синьо, а шепотът все по-силен и повтаря все едно и също: „Има още много за научаване“.

Синият тунел става зелен, а зеленият отново черен. След това, бам, изпадам от тунела, босите ми крака се приземяват върху позната скала. Размахвам ръце и установявам, че отново мога да контролирам крайниците си. Пак съм на арената на върха на планината. Завъртам глава и търся с поглед Сам, но той не се вижда никъде. Нито пък някой от другите гардове. Мястото е напълно празно, дори скамейките за зрители са празни.

И тогава, изведнъж в средата на арената пада черен камък, а зад него е приклекнал огромен могадориански войник, облечен с рунтава черна пелерина и черни ботуши. Восъчнобледата му кожа лъщи, а мечът, който е вдигнал над главата си, блещука, сякаш е осветен отвътре. Щом ме зърва, той се изправя и насочва заплашително меча си към мен. Оръжието му пулсира, сякаш е нещо живо, като израстък на злия си притежател.

Не се поколебавам. Спускам се към него, дланите ми светят и излъчват мощен лъч. Когато се приближавам на няколко метра от него, насочвам лумена към краката си и ги подпалвам. Пламъците плъзват по тялото ми и аз скачам напред. Войникът също скача към мен. Когато се сблъскваме, аз пробивам димяща дупка в гърдите му. Преди да достигне земята, той е станал на пепел.

От дясната ми страна се появява нов черен камък. Това е друг могадорианец с меч. Отляво изникват двама, а чувам и зад гърба ми, че са се появили други. Камъкът под краката ми започва да вибрира и аз отскачам точно когато неговото място се заема от могадорианец с оръдие. След като пробивам дупка в най-близкия войник отляво, започвам да изпращам огнени кълба и се бия с новопридобита сила. Червената ми гривна оживява, отваря се със свистене и отрязва главата на грамаден войник. Само за минута помитам всичките. Във вените ми бушува адреналин и аз се ослушвам за нови камъни, готов да посрещна следващата група почитатели.

Дузина камъни падат пред мен и още петдесет от двете ми страни. Обграждат ме най-едрите и добре оборудвани могадориански войници, които някога съм виждал. Създавам малък огнен кръг около себе си и отстъпвам. Огънят поддържа своя периметър, докато не се опирам в стената на арената. Огънят гори между могадорианците и мен. Въпреки това ми се струва, че позицията ми не е много сигурна.

Разширявам огнения пръстен около мен, докато достигне първата редица войници. Те пламват, но не се превръщат в пепел. Напротив, преминават невредими през огъня с насочени оръжия. Хвърлям към тях десетина огнени кълбета, но този път те нямат никакъв ефект. Над главата ми във въздуха изсвистява нещо червено, което пробива гърдите на могадориански войник, но той продължава да се движи напред. Разпознавам предмета. Това е тръбата на Девет. Девет се спуска на празните скамейки до мен. Макар и насред атаката, усещам облекчение само при вида му. Обзема ме спокойствие и увереност, че дори и тези пожароустойчиви могадорианци ще бъдат победени, щом сме двамата с него.

— Радвам се, че се присъедини — крещя аз.

Той стои съвсем близо до мен, но очевидно не чува гласа ми.

— Хей, Девет! — опитвам отново, но той не реагира. Продължава да се взира в настъпващите могадорианци.

Когато войниците са на няколко метра от нас, земята под краката ни започва да трепери и да се тресе. Опитвам да се хвана за стената, но трудно запазвам равновесие. В следващия момент от другата страна на арената се разнася едно страхотно бум и над нас се посипва дъжд от парчета от черната скала. Девет отбягва огромен отломък, който се удря в стената зад мен и пробива широка дупка, която води навън. Поглеждам през нея и виждам синьо небе.

Насред вихрушката от прах и отломъци започва да се издига подиум. И там в средата му е Сетракус Ра. Също като някаква дяволска рок звезда, мисля си аз. Над трите медальона върху гърдите му пламти червеният белег около врата му. За мой ужас огънят ми изгасва в момента, в който той се появява. Опитвам да осветя краката си с моя лумен, но дланите ми не светят. Сетракус Ра удря с края на златния си жезъл по земята и изревава за тишина. Войниците пред мен веднага се обръщат към него. Един по един те оставят оръжието си отстрани.

— Всички вие сте избрани да приключите тази битка! — изкрещява Сетракус Ра. — Вие трябва да унищожите децата на Лориен. Когато ги убиете, ще ми донесете медальоните и сандъците им. Ще унищожите техните приятели сред хората. Не трябва да ме проваляте!

Могадорианските войници надават одобрителни викове и вдигат едновременно юмруци.

Сетракус Ра отново удря с жезъла каменния под.

— Могадор ще управлява тази галактика! Всичко на всяка планета ще бъде наше!

Войниците отново надават викове и размахват оръжието си във въздуха.

— Ще се бием заедно. Аз ще се бия заедно с вас. Ще спечелим тази битка и ще унищожим всичко живо на Земята!

Пак се опитвам да запаля моя лумен, но той все още не действа. Тогава се опитвам с мисълта си да повдигна голям остър камък и да го запратя към Сетракус Ра, но камъкът не помръдва. Гривната ми се е свила и не дава признаци за живот. Заветите ми, моето наследство, ме бяха напуснали.

Войниците са се обърнали кръгом и отново насочват оръжията си към нас. Без заветите си сме твърде лесен прицел. Трябва да се махнем оттам.

— Девет! Оттук! — изкрещявам аз.

Изглежда, че този път ме чува. Завърта глава и ме поглежда. Двамата се придвижваме към дупката в стената. Заставаме на ръба й, огрени от студена светлина, и аз поглеждам надолу към долината, на хиляди метри под нас. Хвърлям поглед над рамото си и виждам настъпващите могадориански войници.

— Ще се движим по ръба на планината — казва Девет. — Ето, хвани се за ръката ми.

Стискам силно ръката му. Но едва сме направили първата крачка по снежния ръб, когато разбираме, че заветът на Девет също го е напуснал. Под краката ни има само въздух. Започваме да падаме. Хвърлям поглед към Девет, който е напълно шокиран. Черната му дълга коса се развява около лицето му. Под нас много бързо се приближават две тъмни врати. Приготвям се за болезнения сблъсък. За огромно мое изумление аз минавам с главата напред през лявата врата и продължавам да падам, докато се озовавам в тъмен тунел, озвучен от гръмотевици и осветен от проблясващи светкавици. Шепотът отново се появява и докато тунелът преминава от зелено в синьо и обратно в черно, дрезгавият глас, който чух в началото на видението, произнася: Ню Мексико.

Очите ми рязко се отварят. Сядам в леглото, лицето ми е обляно в пот. Отмятам чаршафите, които са залепнали за мен. Ню Мексико. Скачам и хуквам по коридора към стаята на Девет. Твърдо съм решен да го убедя веднъж завинаги. Ако трябва да се бия с него, така да бъде. Ще продължа да се бия, докато победя.

Спирам пред вратата на Девет и запалвам моя лумен. Просто се нуждая от потвърждение, че заветите ми не са ме изоставили наистина. Чукам на вратата и я отварям. За моя изненада заварвам Девет седнал върху леглото и стиснал главата си с ръце.

— Девет — започвам аз и включвам осветлението. — Съжалявам, знам, че сделката си е сделка и че ти надви. Но ние трябва да отидем в…

— Ню Мексико. Знам, Джони. Знам. — Той поклаща глава. Не съм сигурен защо го прави — за да се разсъни или за да осъзнае промяната на мнението си. Вероятно и двете. — Само ме остави да се разбудя.

— Значи, си го обмислил отново?

Той спуска един по един краката си върху пода.

— Не съм го обмислял отново. Но когато летиш към смъртта си от върха на планината и заветите ти не действат, а някакъв призрак не спира да повтаря „Ню Мексико“, схващаш намека.

— И ти ли си имал същото видение? — питам аз.

Облекчението, което изпитах, когато видях Девет, е било, защото той наистина е бил там. Става ми ясно, че двамата с Девет имаме специална връзка и аз трябва да имам по-голямо уважение към него. Трябва да спра да го възприемам като някакъв рекламен герой. Животът на двама ни зависи от това.

Девет навлича една риза и ми хвърля добре познатия снизходителен поглед.

— Ама че си идиот. Още ли не си схванал? Не съм имал същото видение. Двамата с теб бяхме в едно и също видение. Това продължава вече цяла седмица. Схвана ли най-после?

Шашардисан съм и не успявам да го прикрия.

— Но когато ти разказвах за тях, ти не ги вземаше на сериозно. Не вземеше на сериозно и мен. Все повтаряше, че това са само сънища и нищо повече. Виждаше колко ме тормозят тези сънища, Девет! А се държеше сякаш съм някакъв побъркан.

— Първо, ти си този, който вярва, че е Питакъс Лор, така че технически наистина си побъркан. Второ, не съм ти бъркал в мозъка. Наистина отхвърлях виденията в началото: и моите, и твоите. Смятах, че са глупости. Когато Сетракус Ра поиска от мен да се предам, също както те пита и теб, и онова друго дете, реших, че виденията са някакъв вид мисловна игра или трик, създаден от могадорианците. Не смятах, че трябва да им се доверяваме. Съвсем определено си мислех, че не трябва да правим нищо от онова, което те предлагат. Да правим всичко друго, но не и онова, което те искат. Но този път… — Девет спира за момент. — Този път го приех като предупреждение. Предупреждение, което трябва да приемем сериозно. Сега, Четири, съм почти убеден, че трябва да тръгнем натам.

Едновременно съм облекчен, че най-после реши да се вслуша, и ядосан, че му отне толкова време.

— Това се опитвах да ти кажа! Хайде да тръгваме! Мислил ли си как ще стигнем дотам? О, моля те, кажи ми, че двамата със Сандор си имате собствен хеликоптер или самолет, който сте скрили някъде?

— Съжалявам, пич, тези неща не са попаднали в списъка ни с желания. — Той се прозява и протяга. — Но пък в гаража имам паркирана кола. И обожавам да карам. При това бързо.

Пълним два брезентови чувала с най-различни оръжия — пушки, пистолети, гранати. Посягам към една ракетна установка, но Девет казва, че няма да се събере в багажника. Останалото място ни трябва за амунициите. После се втурваме в стаята за наблюдение, за да вземем таблета.

Девет сяда пред един компютър и започва да трака по клавиатурата.

— Трябва да изключа това чудо. Не искам някой неканен гост да се възползва от него. Направи ми услуга. Докато се занимавам с тази задача, провери останалите гардове с таблета.

Натискам синьото кръгче в горния ъгъл и изчаквам. Виждам две ярки сини точки в Чикаго. После виждам още една в Северно Ню Мексико и една в Ямайка. Изчаквам няколко секунди да се появят другите три, но ги няма.

— Ей, Девет? Виждам само четири. — В гласа ми се надига паника. — Има само четири сини точки!

Той издърпва таблета от ръцете ми.

— Дай да погледна. Би трябвало да са някъде в тази мрежа — казва Девет. Вече не звучи така убедително. Той натиска зеления триъгълник и зелените пулсиращи точки се появяват на картата в Ню Мексико и Египет, също където бяха и преди. — Поне е сигурно, че липсващите три точки не са взели един от корабите.

Вглеждам се по-внимателно и натискам отново синьото кръгче. Установявам, че сега синята точка се намира точно на същото място, където е зелената точка.

— Онзи гард в Ню Мексико е върху кораба, ако това е кораб, разбира се.

— Надявам се, че който и да е онзи, му е ясно, че това ще бъде един много самотен полет — казва Девет.

Поклащам глава неодобрително и пак се взирам в екрана, като се опитвам да измисля какво да бъде следващото ни действие. И тогава ме осенява.

— Почакай. Нали правителството е намесено по някакъв начин във всичко това. Какво друго се намира в Ню Мексико? Зона петдесет и едно[1]? Там ли е тази зелена точка? Най-известното място за НЛО. — Нещата започват да си идват намясто.

Девет придърпва клавиатурата и започва още по-бързо да натиска клавишите.

— Охлади малко страстите, каубой. Първо, Зона петдесет и едно е в Невада. Второ, ние, извънземните, знаем, че мястото е просто примамка. Това не е нищо повече от един никому непотребен самолетен хангар. — На основния монитор се появява карта на Ню Мексико и Девет увеличава северната част. — Добре. Изчакай секунда. — Той сравнява таблета с екрана на компютъра. — Виж, това вече е интересно. Ти май отгатна. Няма да отидем в Зона петдесет и едно, а на друго място, също толкова секретно.

— Какво искаш да кажеш? — питам аз и се чудя защо все аз съм този, който догонва.

Девет отблъсква стола от бюрото, а на лицето му е цъфнала дразнещо самодоволна усмивка.

— Дявол да го вземе! Сега ми става ясно. — Той забива пръст в екрана. — В тази част на Ню Мексико, насред пустинята, се намира град, наречен Дулче. Това звучи ли ти познато? Не? Също като скандално известната тайна база Дулче, ръководена единствено и само от правителството на САЩ. Точно там би трябвало да е нашият кораб. Сега вече съм сигурен, че тези точки, които мигат на екрана, са нашите кораби. Със своята изключителна мъдрост правителството подхранва слуховете за Зона петдесет и едно, та да накара всички НЛО зяпачи да стоят далече от истината в Дулче.

Не мога да се въздържа и се усмихвам.

— И какво сега, отиваме в тайната правителствена база ли?

— Определено се надявам да го направим — отвръща Девет и изключва компютъра. Той е изключително доволен от себе си, че се е досетил за всичко това. — Макар че се предполага, че тя е безумно защитена и е абсолютно невъзможно да се проникне в нея. И по тази причина е идеалното място да се скрие нашият кораб.

— А също и да скриеш случайните извънземни, на които можеш да попаднеш — добавям аз.

Струва ми се, че откакто се събудих, всичко се обърна с главата надолу. Ние се разбързваме, струпваме оръжията, сандъците ни и провизиите в асансьора. БК едва се промушва след нас, преди да се затворят вратите. Девет ме изненадва, когато произнася с мек глас:

— Ти беше добър дом, Чикаго. Надявам се пак да те видя.

Спускаме се бързо.

— Ей, човече — обаждам се аз. — Помни, че нашият истински дом е много по-готин от всеки друг.

Той не отговаря, но раменете му се отпускат.

Вратите на асансьора се отварят, когато стигаме в подземния гараж. Спираме и внимателно се оглеждаме, преди да разтоварим багажа. Наоколо изглежда чисто. Двамата с Девет мятаме торбите на раменете си и следвани от БК, тръгваме през гаража. След поредния ъгъл виждам, че сме се насочили към кола, скрита под прашно покривало. След лукса в апартамента мога само да предполагам какво се крие под него. Представям си жълто ферари или нещо също толкова бляскаво. Като бял кабриолет порше или дори черен лотус.

Очевидно Девет прочита мислите ми. Той ми намигва и дръпва покривалото от нашето моторно средство. В целия си блясък насреща ми се мъдри стар, очукан форд контур. Доста по-различно от лъскавото возило, което очаквам не че държа толкова на външния вид, но това нещо няма изгледи изобщо да запали.

— Ти будалкаш ли се с мен? — питам, без да прикривам погнусата си.

Девет ме поглежда невинно, макар че му е напълно ясно какво съм очаквал.

— Ти какво, на шевролет камаро ли се надяваше?

— Не точно. Но се надявах на нещо с по-малко ръждиви петна. Нещо, което не изглежда, че е пред умиране.

— Млъквай и се качвай, Джони! — заповядва той и мята торбите си в багажника. — Още нищо не си видял.

[1] Зона 51 е американски свръхсекретен военен полигон. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 22

Събужда ме усещането, че нещо ме разклаща напред-назад. Всичко ме боли. Усещам тялото си като изпържено от слънцето: гърлото, кожата ми, краката и главата ми. Не мога да затворя устните си, толкова са сухи и обгорели. Най-зле са клепачите ми. Изобщо отказват да се отворят, колкото и отчаяно да ми се иска да видя къде съм. Тъй като друсането и люлеенето продължават, аз се досещам, че съм в движещо се превозно средство. Получавам пристъп на гадене. При опита да си вдигна ръцете към главата установявам, че са вързани. Също и краката ми. Този факт напълно ме събужда и аз насилвам клепачите си да се отворят. Оглеждам се като обезумяла, но около мен е пълна тъмнина. Затварям очи. Сигурно съм ослепяла от слънцето в пустинята.

Опитвам се да извикам за помощ, но от гърлото ми излиза само хриптене и кашлица. Ушите ми долавят ехо и аз се концентрирам. Отново кашлям и чувам пак ехото. Този звук ми е достатъчен, за да разбера, че се намирам в затворено тясно пространство и съм заобиколена от метал. Сякаш съм в ковчег. От тази мисъл ми призлява.

Връхлита ме паника. Ами ако не съм сляпа? Ако съм вече умряла? Не е възможно. Изпитвам твърде силна болка, за да съм мъртва. Но съм като жива погребана.

Дишането ми се ускорява, задъхвам се. В този момент един мъжки глас слага край на паниката ми. Гласът е силен и електронен, очевидно идва от високоговорител.

— Будна ли си?

Искам да отговоря, но гърлото ми е твърде сухо. Потропвам с пръсти върху пейката и установявам, че и тя е метална. След няколко секунди от дясната ми страна се разнася шум и усещам, че слагат нещо до мен.

— До теб има чаша с вода и сламка. Пий — обажда се мъжът.

Обръщам глава и устата ми намира сламката. Устните ми се напукват, докато се опитвам да ги свия около сламката. Отпивам глътка вода и усещам металния вкус на кръв. Ушите ми долавят ниско бучене. Прилича на бученето, което чух при вратата. Кутията, в която се намирам, вероятно е опасана с жици.

— Какво правеше пред вратата? — пита мъжът.

Прави ми впечатление, че всеки път, когато заговори, гласът му изглежда някак неутрален. Не е приятелски, но не е и заплашителен.

— Изгубих се — прошепвам аз. — Изгубих се.

— Как така се изгуби?

Преди да отговоря, отпивам още една глътка.

— Не знам.

— Не знаеш. Разбирам. Ти си номер Шест, нали?

Като чувам въпроса, се задавям и се разкашлям. Яд ме е на себе си, че реагирам така. Обикновено съм по-хладнокръвна, но слънцето е опекло мозъка ми. Ако досега не е бил сигурен в отговора, вече е. Решавам да се стегна и да престана с глупавите грешки.

Гласът се обажда пак:

— Е, номер Шест. Ти си твърде известна сред нас. Изпълнението в гимназията в Парадайс и начинът, по който свали онези хеликоптери в Тенеси, бяха впечатляващи. А после онова невероятно шоу във Вашингтон, когато измъкна Джон Смит и Сам Гууд от федералния затвор. Ти си като една малка войнстваща принцеса, нали?

Откъде би могъл да знае коя съм аз, направо съм смаяна. Говори, сякаш е наблюдавал живота ми от първия ред. Тялото ми се залюлява наляво, което ми подсказва, че превозното средство е направило завой, отвеждайки ме кой знае къде. Около челото ми минава лента и аз натискам с глава, но нищо не се случва. Пробвам с телекинеза, но още щом започвам да фокусирам мислите си, силна болка пронизва стомаха ми и едва се въздържам да не повърна.

— Това, от което се нуждаеш, е почивка. Опитите ти да се бориш няма да доведат до нищо. Дехидратирана си и вероятно си получила топлинен удар. Известно време ще се чувстваш доста зле.

— Кой сте вие? — питам с голямо усилие.

— Агент Дейвид Пърди, ФБР — отговаря той.

Чувствам се малко по-добре, след като разбирам, че съм в ръцете на правителството на САЩ, а не съм в плен при могадорианците. Не бих могла да го издържа още веднъж, като знам какво ми предстои и особено след като заклинанието, което ме пазеше, е разрушено. С ФБР шансовете ми да оцелея са много по-големи. Независимо от агресията им, все пак те не са чудовища. Единственото, което ми е нужно сега, е малко търпение. Все някога ще се появи възможността да се измъкна. Пърди едва ли е наясно с това, по-скоро предполага, че бягството ми е невъзможно. Точно сега смятам да последвам съвета му. Да се отпусна. Да възстановя водния си баланс. Да чакам. Междувременно не е зле да разбера какво друго е склонен да ми каже, какво още знае за мен и за останалите.

— Къде съм?

Високоговорителят изпращява, преди да чуя гласа на агент Пърди.

— Транспортират те. Разстоянието е кратко.

Отново се опитвам да използвам телекинезата си, за да разхлабя лентите около краката ми. Но съм твърде слаба и от опита отново ми призлява. За да печеля време, отпивам няколко глътки вода.

— Къде ме водите?

— Подготвили сме ти нова среща с приятел или по-скоро приятел на Джон Смит. Джон ли го наричаш? Или го наричаш номер Четири?

— Не знам за какво говорите — отговарям аз. Замълчавам, преди да продължа. — Не познавам никого с името Джон Четири.

Изведнъж си спомням какво се случи в пустинята точно преди да изгубя съзнание пред вратата. Не бях съвсем на себе си, затова и не бях сигурна, че хеликоптерите, които кацнаха наблизо, бяха истински. Помня, че чух гласа на Елла. Не. Не просто чух гласа й, ние разговаряхме помежду си. Тя питаше. Аз отговарях. Предвид факта, че ФБР ме е заловило, бих могла да се обзаложа, че там наистина имаше хеликоптери. Ако те са били истински, може и свързването ми с Елла да е било наистина. Да не би да имам нов завет? Точно когато имам огромна нужда от такъв.

Елла? Можеш ли да ме чуеш? Решавам за всеки случай да опитам пак. Задържана съм от ФБР. Някакъв агент на име Пърди ме държи заключена в някакво превозно средство. Той казва, че мястото, където отиваме, не е далече.

— Как се озова в пустинята, Шест? — Гласът на Пърди прекъсва мислите ми. — Не беше ли в Индия с приятелите си? Спомняш ли си? Също като всичките онези деца с учебниците, които са отвлечени на летището.

Откъде може да знае за това?

— Откъде знаеш къде се намира базата? — Гласът му е изгубил част от неутралността. Мисля, че долавям лек нюанс на нетърпение.

— Каква база? — питам. Усещам затруднение да събера мислите си.

— Онази в пустинята, пред която те открихме умираща. Откъде знаеше как да я намериш?

Правя опит да стана невидима, но отново в момента, в който пробвам завета си, стомахът ми е пронизан от жестока болка. Ужасно ми се иска да се свия на кълбо, но лентите ме държат изпъната и от болката дъхът ми спира.

— Пий си водата — съветва ме отново агентът. Гласът му отново е възвърнал неутралността си.

Също както предишния път аз изпълнявам, отпивам вода и чакам. Най-после болката притъпява, но ме връхлита вълна от замаяност. Мозъкът ми е като кола, която се движи без управление и лъкатуши ти насам, ту натам. Мислите ми са бързи и несвързани. Пред очите ми преминават събития от последните дни. Виждам се как хващам ръката на Марина в мига, преди да се телепортираме. Виждам неподвижното тяло на Крейтън. Виждам се как се сбогувам с Джон и Сам. Почти забравям къде съм. Докато гласът не ме връща обратно към настоящето.

— Къде е номер Четири? — Ако не друго, мъжът е последователен.

— Кой? — питам аз и се напъвам да се концентрирам върху думите ми. В противен случай ще допусна нова грешка.

Най-неочаквано спокойният глас изчезва. От високоговорителя се разнася крясък.

— Къде е номер Четири? — Трепвам от силния звук.

— Върви по дяволите! — изричам ядно аз. Няма да му кажа нищо.

Елла? Марина? Който и да е? Ако някой ме чува, кажете ми нещо. Нуждая се от помощ. Намирам се в някаква пустиня. Единственото, което знам, е, че съм близо до база на правителството на САЩ и ФБР ме държи в плен. Отиваме някъде, но не знам къде. И нещо не е наред с мен. Не мога да използвам заветите си.

— Кой беше с теб в Индия, номер Шест? Кои бяха мъжът и двете момичета?

Мълча. Представям си лицето на Елла. Най-младият жив лориенец. Представям си колко й тежи този факт. А сега остана и без Крейтън. Само преди ден й завиждах за онова, което съществуваше помежду им, а сега сепана й вече го няма.

— Кои номера са те? Кои бяха момичетата? — Агент Пърди звучи нетърпеливо, но гласът е по-спокоен.

— Това е групата ми. Аз свиря на барабани. Те пеят. Обичам „Джоси“ и „Пусикет“, а вие? Харесва ми да гледам стари анимационни филми. Всички деца го правят. — Усмихвам се, устните ми пак се спукват и протича кръв. Все ми е едно. Докосвам с език кръвта и се усмихвам още по-широко.

— Шест? — Мъжът говори с по-тих глас. Предполагам, че ще опита тактиката на доброто ченге. — Номер Пет и Седем ли бяха с теб на летището в Индия? Кой е по-възрастният мъж? Кои са момичетата?

Изведнъж се оказва, че не мога да контролирам думите, които излизат от устатата ми. Гласът ми сякаш не е моят, когато казвам:

— Марина и Елла. Те са мили, мили момичета. Иска ми се само да бяха по-силни. — Какво говоря? Защо изобщо говоря?

— Марина и Елла от твоята раса ли са? Защо трябва да са по-силни? Какъв е номерът на Марина?

Този път се улавям, преди да отговоря. Изумена съм, че изобщо отварям уста да му отговоря. Съсредоточавам цялата си енергия, за да отвръщам така, както би трябвало. Сякаш водя война със себе си.

— Не знам за какво говорите. И защо продължавате да питате за някакви номера?

Гласът на агент Пърди гърми в кутията.

— Знам коя си! Ти си от друга планета! Знам, че всички деца имат номера! За бога, та при нас се намира корабът ви!

При споменаването на кораба главата ми започва да се върти. Пренасям се назад по време на пътуването ни от Лориен. Виждам се като малко дете, което гледа в празното пространство през прозореца, докато пътуваме към Земята. Храня се на голяма бяла маса и наблюдавам останалите осем деца, всяко със своя сепан. Ето едно момче с дълга, черна коса, което се смее и мята храна. Русо момиче седи до него и спокойно похапва парче плод. От другата страна на масата сепаните внимателно наблюдават децата. Виждам една малка Марина да плаче, седнала на пода. Нейният сепан е коленичил до нея и се опитва да я придума да се изправи. Помня, че имах неприятности с едно момче с къса, черна коса.

Следващото лице, което виждам, е на малкия номер Четири. Русата му коса е дълга и къдрава. С босия си крак той рита стената, очевидно ядосан на нещо. Обръща се, грабва една възглавница и я хвърля на пода. После забелязва, че го гледам, и лицето му почервенява. Подавам му една играчка, която бях отмъкнала от него. Усещам и сега вината от постъпката си така силно, както тогава. Останалите лица в помещението са неясни.

После виждам себе си в ръцете на Катарина, когато кацаме на Земята. Спомням си как се отваря вратата на кораба.

Откъде идват всичките тези спомени? Колкото и да се опитвах да си спомня повече за пътуването ни до Земята, винаги виждах само малки подробности. Никога досега не съм имала такава ярка ретроспекция.

— Ти изобщо слушаш ли ме? — крещи Пърди. — Разговаряхме с могадорианците — продължава той. — Известно ли ти е?

— О, така ли? И какво ви казаха? — питам аз, сякаш водим с него най-обикновен разговор, но веднага съжалявам за думите си. Защо трябваше да признавам, че знам за могадорианците.

Преди да се замисля по-дълбоко върху грешката си, мислите ми се отнасят отново към кораба, към вратите му, които се отварят, към човека с кестенява коса и очила с дебели стъкла, застанал в очакване да ни поздрави. В ръцете си държи куфарче за документи и бял таблет, а зад него е оставен голям кашон, пълен с дрехи. Не е ясно откъде е, но аз знам, че това е бащата на Сам. О, как искам да видя отново Сам.

— Искам да видя Сам — промълвявам неясно.

Макар че не искам да казвам нещо повече, да разкривам на агента каквото и да е, не успявам да се въздържа. Чувам гласа си, чувствам мозъка си затъпял и муден и изведнъж се досещам, че във водата най-вероятно е имало някакъв наркотик. Ето защо не мога да задържа и една мисъл в главата си, защо продължавам да се връщам към миналото си, защо изпитвам силна болка, когато се опитвам да използвам заветите си.

Целунах Сам. Щях да го целуна истински, но се притеснявах какво ще си помисли Джон.

Целунах и Джон. Би ми било приятно да целуна Джон отново. Стомахът ми се свива, щом си представям отново момента, когато Джон ме хвана за раменете и ме завъртя към себе си. Той сведе лице към моето и точно преди устните ни да се докоснат, къщата експлодира. Усещам как брадичката ми се накланя напред, докато си припомням момента отново и отново. Целувката е прекрасна.

— Сам ли? — Гласът на агент Пърди прекъсва мислите ми. А аз наистина се наслаждавах на спомена за тази целувка. — Предполагам, че имаш предвид Сам Гууд, нали?

Виждам единствено лицето на Сам. В главата ми всичко е объркано.

— Даа. Искам да видя Сам Гууд. — Чувам как гласът ми заглъхва.

— Той един от вас ли е? Кой номер е Сам Гууд?

Клепките ми натежават и аз се унасям в сън. Най-сетне наркотиците ми правят малка услуга.

— Шест! — крещи той. — Ей, Шест! Събуди се! Не сме приключили!

Крясъците му ме стряскат силно и аз рязко трепвам, но ремъците, с които съм вързана, ме задържат.

— Шест! Шест! Къде е Сам Гууд? Къде е Джон Смит?

— Ще те убия — шепна аз. Гневът и безсилието да съм така овързана и безпомощна връщат за малко духа ми. — Когато те открия, ще те убия.

— Не се и съмнявам — смее се агентът.

Правя опит да изчистя съзнанието си и да се концентрирам върху мястото, където се намирам. Почти веднага ми се завива свят и губя съзнание.

Помещението е малко и от бетон. Има тоалетна и циментов блок със закрепен върху него дюшек. Одеялото е твърде късо, за да ме покрие цялата. Будна съм от два часа или може би повече. Изпитвам затруднение да събера мислите си. Искам да установя нещо като диаграма за времето от момента, когато се озовах сама в пустинята, до придвижването ми до вратата, до събуждането ми и ужасното пътуване с разпита. Трябва да разбера къде съм била, колко време е минало и каква информация съм им дала.

Да се върна назад не е лесно. Откакто съм в съзнание в тази килия, осветлението на тавана мига непрекъснато. В главата ми пулсира силна болка. Устата ми е суха, стомахът ми се бърника, но по-важно е да си припомня разговора с агента.

Успявам да стана невидима, просто да видя дали го мога. Но веднага щом го правя, започва силно да ми се повдига и мигновено се материализирам. Или организмът ми още не се е изчистил от наркотиците, или причината е другаде.

За да избегна мигащата светлина, затварям за няколко минути очите си. Светлината е твърде силна и не успявам да я блокирам напълно. Спомням си, че агент Пърди спомена, че е в контакт с могадорианците. Защо правителството на САЩ би разговаряло с тях? И защо го призна пред мен? Нима не знаят, че могадорианците са врагът? Онова, което не мога да разбера, е какво знае правителството за мен и за моята раса. Веднага след като могадорианците унищожат гардовете, те ще убият и последния човек на Земята. Нима правителството не знае за това? Предполагам, че могадорианците са обрисували много по-различен образ за себе си.

Някъде над мен се разнася мъжки глас. Не е на агент Пърди, който разговаря с мен, докато бях в контейнера. Отварям очи, за да погледна за вентилационен отвор или говорител, но от непрестанно мигащата светлина не виждам нищо.

— Приготви се да бъдеш транспортирана, номер Шест.

В средата на вратата се отваря малко прозорче. Тръгвам към него и виждам върху поставка пластмасова чаша, пълна с червена течност. Вътрешностите ми се обръщат само при вида й. Защо пък червена? И тя ли е наблъскана с наркотици подобно на водата, която пих по-рано?

— За да те транспортират, трябва да изпиеш водата. Ако не я изпиеш, ще бъдем принудени да ти я инжектираме.

— Върви по дяволите! — изкрещявам към тавана.

— Пий! — повтаря гласът, нетърпящ възражение.

Вземам чашата и отивам до тоалетната. Вдигам чашата високо и я изливам демонстративно. Едва е изтекла последната капка, когато вратата на килията рязко се отваря. Няколко мъже с полицейски палки и щитове се спускат към мен. Стягам се за битка. В стомаха ми плъзват киселини, защото ще се наложи да използвам заветите си. Смятам, че този път ще успея да го направя. Също така мисля, че мигащата светлина ще ми даде предимство.

Посрещам първия мъж с удар с длан в гърлото. От лявата ми страна някой посяга с палката си към мен. Хващам китката на атакуващия и хубавичко я извивам. Чува се пукане. Той изпищява и изпуска палката. Ето че вече си имам оръжие.

Останалите оформят кръг около мен, но под мигащата светлина движенията изглеждат някак забавени и е по-трудно да се проследят. Избирам си случаен мъж и строшавам палката си в коленете му. Той пада и аз се хвърлям върху съседа му. В гърлото ми се надигат стомашни сокове и преглъщам. Надявам се следващия път да стане по-лесно, след като се преборих с този пристъп. С дебелия край на палката удрям мъжа в слепоочието. Един от останалите мъже ме удря с нещо отзад по главата, а друг сграбчва кичур от косата ми и го дърпа. Използвам телекинезата си и ги удрям един в друг. От сблъсъка на телата им и двамата се строполяват и аз си позволявам да ги изритам.

Преодоляното веднъж гадене ту приижда, ту се оттегля, но за разлика от него способностите ми вече са постоянно с мен.

Срещу мен са застанали трима мъже, а аз съм въоръжена с две палки. Те насочват към мен електрошоково оръжие. Аз блокирам острите сонди още във въздуха и ги завъртам към стрелците. Най-после вратата е свободна и не виждам нова заплаха. Излизам от килията. Стягам се и се превръщам в невидима. Болката, която ме връхлита, е най-силната досега, но знам, че мога да я преодолея. Трябва да издържа още малко, докато се измъкна оттук и открия останалите.

ГЛАВА 23

Свестявам се с лице върху мокра трева. Опирам дланите си на земята, за да изправя раменете си. Чувам стоновете на Осем, който очевидно е някъде наблизо. Елла ме повиква, но главата така ме цепи, че дори нямам сила да седна и да я погледна.

— Шест? — прошепвам аз. — Тук ли си?

— Никъде не я виждам, Марина — обажда се Елла, която се приближава и сяда до мен.

Отпускам бузата си обратно върху тревата и просто оставам да лежа така още няколко минути. Елла отмества кичур коса от бузата ми, но аз съм като вцепенена, че нищо не усещам. В гърлото ми се надига гадене. Чувам как Осем продължава да стене. Но Елла не е разтревожена. Никога повече не искам да се телепортирам.

Оглеждам се. Все още виждам двойно. Трябва да възстановя контрола над зрението си. Като се има предвид колко зелено и тучно е наоколо, очевидно не сме се приземили в Ню Мексико.

— Това не е Ню Мексико, нали?

— Дори не сме близо — прошепва Елла.

Най-сетне решавам, че мога да се раздвижа, бавно се надигам и поглеждам Елла. В тъмното не мога да разпозная изражението на тъмните й очи. Тогава осъзнавам, че е посред нощ. Поглеждам покрай Елла към звездното небе. Припомням си синия океан и Осем, който се превърна в черен октопод. И тогава си спомням какво каза Елла точно преди да се телепортираме.

— Елла, измислям ли си, или ти ни каза, че си говорила с Шест? — Тя кимва. — Имаш предвид в съзнанието си, нали?

Елла поглежда встрани.

— Сигурно си мислиш, че съм луда. Продължавам да се питам наистина ли се случи. Може би защото го исках толкова силно… — Елла поклаща глава и поглежда надолу към мен със сериозно изражение. — Не. Не си го въобразявам. Знам, че говорих с нея. Тя каза, че се намира в пустиня. Което би трябвало да значи, че те е стигнала в Ню Мексико, нали?

— Елла, не си луда. И двете знаем, че си съвсем наред — казвам аз, като същевременно масажирам пулсиращите си слепоочия с надежда, че болката и замайването най-сетне ще преминат и мислите ми ще се прояснят. — Най-вероятно развиваш нов завет. Но трябва да разберем как е станало миналия път, за да го направиш отново.

Елла ококорва очи.

— Наистина ли смяташ, че това е завет? Как се нарича? — пита нетърпеливо тя.

— Телепатия — разнася се зад мен гласът на Осем.

Претъркулвам се, мръщейки се от болка, и поглеждам към

Осем. Той е седнал върху голям каменен блок, придържан от два сиви скални късове.

Сядам, после се изправям с олюляване. С ръце на хълбоците, се завъртам и оглеждам мястото, което ми се струва ужасно познато. И това не е, защото съм била някога тук. Познавам го от снимките в учебниците. Връщам погледа си към Осем.

— Ние наистина ли сме…

— Стоунхендж? О, да.

— Оу — прошепвам аз и отново оглеждам наоколо, но този път бавно.

Елла отива до един от камъните, може би седем-осем метра висок, и с вирната към върха му глава, прокарва ръка по повърхността. Разбирам импулса й да протегне ръка и да го докосне. Та това е Стоунхендж. Не се въздържам и се присъединявам към нея. Камъните са хладни и гладки. Достатъчно е да ги докосна, за да се почувствам и аз на три хиляди години. Някои са с идеална форма, но други изглеждат като жалко подобие на онова, което са били. Ние се разхождаме известно време между тях, наслаждавайки се отблизо на онова, което повечето хора виждат само в учебниците.

— Осем, какво точно е телепатията? Знаеш ли как се използва и как мога да я контролирам? — пита Елла.

— Телепатията е способност да предаваш мисли от живо същество на друго. Означава, че можеш да контактуваш с мозъка на някой друг. Давай, опитай с мен.

Елла ни заобикаля и се изправя пред Осем. Тя затваря очи. Наблюдавам я и единственото, за което си мисля, е колко прекрасно би било, ако Елла развие този завет. Това би ни позволило да се свързваме с гардовете без значение къде са, навсякъде по света. След няколко секунди Елла отваря очи и поглежда към Осем.

— Успя ли да ме чуеш?

— Не — поклаща тъжно глава Осем. — Просто трябва да опитваш. Винаги отнема време, докато се научим да използваме заветите си. С телепатията няма да е по-различно.

Вижда се, че Елла е силно разочарована.

— Между другото, сандъците ви са ето там — посочва тя.

Осем прави няколко упражнения, за да раздвижи мускулите си. После се обръща към мен.

— Ще ми трябва малко време, за да се възстановя след последния сеанс. Иска ми се да съм възможно в най-добра форма за опита ни да стигнем Ню Мексико. — Той се покатерва на близката скала.

— Не знам — въздъхвам аз. — Чувствах се ужасно след последното ни телепортиране. Направо бях като болна. Мога да понеса наранявания, но не знам дали мога да го направя още веднъж. А и какво би могло да ни попречи да се озовем отново на дъното на океана? Ние подскачаме от място на място, а в същото време Шест е в сериозна беда. Може и никога да не успеем да се приземим в Ню Мексико!

— Знам, знам — казва Осем. Той слиза от камъка и изтупва панталоните си от полепналия прах. — Съзнавам колко разочароващо е всичко това. Но да правим нещо е по-добре от нищо. А единственото, което можем да правим в момента, е да продължаваме с опитите, докато стигнем там, където трябва да отидем. Тримата трябва да останем заедно, трябва да продължим да опитваме и ще намерим Шест.

Не знам откъде черпи своята увереност. Елла се появява иззад група каменни блокове.

— Нали знаеш, че съществуват и други начини за придвижване от място до място. Бихме могли да намерим летище и да летим дотам.

Осем почесва брадичката си и дълбоко замислен се насочва към центъра на монумента. Аз го следвам.

— Ако Шест е в беда, самолетът не е разрешение на проблема. Ще ни отнеме цяла вечност, за да стигнем при нея. — Той спира за минута, после се обръща с лице към мен. — Освен това аз виждам как я намираме.

Поглеждам въпросително към него, но той само се усмихва и свива рамене. Какво иска да каже с това?

— Видение ли си имал, Осем? Какво друго видя? Кого друг видя?

— Не мога да ти кажа нещо повече. Просто го виждам или по-скоро го чувствам. Мисля, че това е завет, който още не съм разгадал. Единственият начин, по който мога да го опиша, е, че е нещо като шесто чувство.

— Така ли разбра, че ще дойдем в Индия?

— Да — отвръща той. — Тези образи просто ми се явяват. Нямам контрол над тях.

Продължаваме да се разхождаме между масивните камъни и стигаме до Елла, която седи опряна до една скала. Тя вдига поглед, когато се приближаваме, и казва:

— Опитвам се да разговарям отново с Шест, но не се получава. Сигурно е било плод на въображението ми.

Отпускам се на колене до нея и я прегръщам през раменете.

— Заветите отнемат време, Елла. Знам го от собствен опит. Първият ми завет се появяваше обикновено само когато съм разстроена или се намирам в опасност. Те се появяват в моменти, когато имаме най-голяма нужда от тях, когато могат да ни спасят. Заветът ми, който ми позволява да дишам под вода, се яви, когато почти се бях удавила. Много е вероятно и телепортирането да ти се отразило и да е нужно малко време, за да подейства отново. — Стискам я окуражително за раменете.

— Вярно е — намесва се Осем. — Телепортирах се за първи път, когато моят сепан беше на косъм да го прегази такси. И аз се появих изневиделица до него ей така. — Той щраква с пръсти. — Това ми даде възможност да го издърпам от пътя на колата.

— Точно в момента Крейтън много ми липсва — продумва Елла. — Той винаги ми се притичваше на помощ в такива ситуации. Ами ако от мен няма да имате никаква полза? Иска ми се старейшините да не ме бяха избирали.

— Елла. — Осем прави крачка към нея. — Елла, погледни ме. Не трябва да разсъждаваш по този начин. Ние сме толкова щастливи, че ти си тук. Имаме нужда от теб. Ако не беше тук, щяхме да те търсим. Ти се намираш точно където трябва да си. Нали, Марина?

— Елла, помниш ли какво си казвахме в приюта? Ние сме отбор. Това означава нещо много важно. Грижим се един за друг. — Докато говоря, осъзнавам, че нежеланието ми да се телепортирам отново е егоистично. Единствената ни надежда да открием останалите е да отидем в Ню Мексико. Най-бързият и сигурен начин да стигнем там е чрез телепортиране. Дори и това да означава да се приземим няколко пъти на грешни места. Няма да допусна страхът ми да застраши някого другиго. Ако някой от нас е слаб, другите гардове трябва да компенсират слабостта му, като станат по-силни. Стискам отново рамото й. — Ще отидем в Ню Мексико, ще намерим Шест и ще продължим битката.

Елла кима мълчаливо.

Потънали в мислите си, ние продължаваме да се разхождаме. На мен ми е необходимо известно време, за да прочистя главата си. Преди да продължим, аз трябва да се възстановя както физически, така и психически. Мястото е толкова тихо, толкова спокойно, идеално за размисъл. След около час се връщам в центъра на кръга от каменни блокове точно навреме, за да видя как Осем се навежда, взема един камък и после го пуска.

— Осем! Какво си мислиш, че правиш? — изкрещявам аз. — Забрави ли къде се намираш? Това е свято, историческо, древно място! Не можеш просто ей така да подритваш камъните! Върни ги обратно където бяха!

Преди той да успее да реагира, аз ги връщам с телекинезата си. Стоунхендж може и да не е мое минало, но е нечие и заслужава по-голямо уважение от онова, което Осем му показва точно сега. Искам да оставим мястото точно такова, каквото го намерихме.

Осем ме поглежда, силно изненадан от моя гняв.

— Търся лоралита. Сигурен съм, че е наполовина заровен някъде тук под някой от тези камъни. Трябва да го открием, ако смятаме да се придвижим до друго място — отвръща Осем.

— Добре, но след като го намериш, се постарай да ги оставиш точно там, където са били — измърморвам аз. — Стоунхендж е едно от най-забележителните места на Земята. Нека не го унищожаваме. — Омръзнало ми е да оставям след себе си развалини.

Осем изнася цяло представление, като започва да повдига нежно камъните, да наднича под тях и да ги връща много внимателно на мястото им.

— Искам само да ти обърна внимание, че Стоунхендж е тук на първо място заради лориенците. Рейнолдс ми разказа, че ние сме го построили, за да погребем онези, които са умрели в битката тук на Земята.

— Наистина ли? Това гробище ли е? — пита Елла, която се приближава към мен и се оглежда наоколо с ново любопитство.

— Било е — отговаря Осем. — Поне за няколко хиляди години. След което човеците са започнали да разкопават и да извършват любимите си научни изследвания. Някакво настойчиво търсене да разбереш всичко, дори и да няма нищо за разбиране. Както и да е. Все пак ще уважа камъните и ще ги върна на местата им. — Той продължи да се движи внимателно, сякаш е в леха с лалета.

— Нека да ти помогна.

Аз тръгвам между камъните и помагам на Осем, като ги вдигам във въздуха, докато той наднича под тях. После ги връщам точно на същите им места. В момента, когато пристъпвам към друга група камъни, чувам в далечината викове. Оставям поредния камък и виждам двама мъже в униформи, които тичат към монумента. Лъчите на фенерчетата им прорязват тъмнината. Двете с Елла се скриваме зад най-близкия голям камък.

— Бързо — прошепвам аз. — Всички да се скрият.

Наблюдаваме светлината на фенерчетата и щом някой от тях се доближи до нас, се преместваме.

— Сигурен съм, че чух нещо. Детски гласове — казва по-дребният пазач.

— Добре. Ами къде са те тогава? — пита другият и се оглежда. В гласа му ясно се долавя недоверието му.

Двамата мъже се смълчават. Надничам иззад камъка и виждам как по-едрият пазач се оглежда очевидно раздразнен, че не забелязва следи от нарушителите. После нещо привлича погледа му. Не виждам какво е то, но съм обезпокоена. Какво ли е намерил?

— Бил? Ела тук и погледни това. Имаш ли представа откъде са се появили тези неща?

— Хм. Не знам. Със сигурност не бяха тук по-рано.

Осем се материализира до мен и почти ми изкарва акъла.

— Намериха сандъците ни — прошепва той. — Смятам да ги подхвърля в пасището, съгласна ли си? Трябва да намерим лоралита и веднага да изчезваме оттук, а това няма как да стане, докато тези момчета са тук. А и нямам намерение да ги оставя да си тръгнат със сандъците ни. — Гласът му е мрачен.

Точно се каня да кажа „не“, когато мозъкът ми започва да бръмчи. След кратък статистичен шум в главата ми прозвучава гласът на Елла: Мога да отвлека вниманието им, докато вие намерите лоралита. Поглеждам я с широко отворени очи.

Елла стиска ръката ми и шепне:

— Мога да отвлека…

— Вече те чух — прекъсвам я аз. — Елла, чух те в главата си.

Тя се усмихва широко.

— Помислих си, че този път стана. Оу! Направих го! — шепне развълнувано тя.

— Хей, вие двете, по-тихо — намесва се Осем. — Имаме ли план?

— Имам една идея — отвръща Елла.

Тя се преобразява в образа на шестгодишна, заобикаля тичешком кръга от външната страна и после се връща обратно към мъжете. С гласче на малко момиченце тя се провиква:

— Тате? Къде си?

— Кой е там? — вика в отговор единият от пазачите.

Осем се телепортира, а аз наблюдавам. Тя стои неподвижна, заслонила очите си срещу светлината на фенерчетата им. Голяма артистка е. Изглежда съвсем убедително като изгубена и обезпокоена.

— Търся татко си. Виждали ли сте го?

— Какво правиш тук, за бога, малко момиче? Знаеш ли кое време е? Къде са родителите ти?

Те тръгват към нея, а Елла започва да хлипа, което кара мъжете да се заковат на място.

— Ей, успокой се, няма нужда от сълзи — казва по-едрият с успокоителен тон.

Елла спира водния поток и произнася с по-висок глас.

— Не ме докосвайте!

— Ей, ей, никой не те докосва — казва другият силно обезпокоен.

Те се споглеждат и двамата, доста объркани и без да знаят какво да правят с нея.

— Пет, Марина — прошепва Осем. Той е зад гърба ми, а двата сандъка са под мишниците му. — Трябва да намерим лоралита. Сега! Тя не може да отвлича безкрайно вниманието им.

Притичваме към центъра на Стоунхендж. Двамата с Осем започваме възможно най-бързо да проверяваме под всеки камък, който намираме. Остава ни да проверим още няколко, когато чуваме мъжете да се приближават към нас. Елла ги следва по петите, подсмърчайки.

— Добре, мисля, че е време за още едно отвличане на вниманието — казва Осем и изчезва отново.

Той се материализира откъм външния кръг от камъни, опира ръцете си в един от вертикалните блокове и започва здраво да го бута. Не мога да направя нищо друго, освен да стоя и да го гледам, изпаднала в ужас. Големият камък се разклаща и после бавно се накланя назад. Тогава пада и хоризонталният блок. След това Осем започва да вика:

— Помощ! Помощ! Камъните падат! Стоунхендж се събаря!

Направо ще го убия. Свивам ръцете си в юмрук и осъзнавам, че все още държа в ръката си един камък. Навеждам се и внимателно го оставям на мястото му.

Пазачите хукват в посока на гласа на Осем и изкрещяват ужасени, щом осветяват падналите камъни. По-дребният пазач се скрива между два вертикални блока, но твърде късно. Всички те са свързани и групово се килват надясно. Хоризонталната плоча, която стои над тях, се приземява с глух звук върху земята. Гледам с отворена уста как камъните се накланят един по един и падат подобно на домино.

— Код черно! Код черно! — По-едрият пазач изкрещява разтревожено в радиостанцията си, после я захвърля на земята. Той обвива ръцете си около един от масивните вертикални блокове, който е все още прав, и се опитва да му попречи да падне. Но напразно. Големите камъни продължават да падат.

Осем се появява до мен. Навежда се и вдига два малки камъка и най-неочаквано бледа синя светлина озарява краката му.

— Намерих го! Елате тук! — прошепва развълнувано той.

Изпитвам облекчение, че намери лоралита, но вниманието ми е твърде обсебено от разрухата на Стоунхендж, за да се зарадвам. Още не мога да повярвам на стореното от него. Бясна съм. Елла притичва покрай мен, а аз се стрелвам под една от хоризонталните плочи, която е все още на мястото си, и използвам телекинезата си, за да забавя движението на блоковете.

По-едрият пазач опира гръб в един от камъните, който е на ред да се наклони. Другият пазач се присъединява към него. Насочвам съзнанието си около техния блок и го стабилизирам. Когато един от падащите блокове го удря, аз не му позволявам да се наклони. Пазачите се отдръпват от него и се отпускат върху тревата, изумени от собствената си сила. След това обръщам ефекта на доминото, така че падналите блокове избутват другите нагоре, а аз ги стабилизирам в оригиналното им положение. След това с последната си сила започвам бавно да повдигам хоризонталните плочи от земята и да ги връщам обратно върху каменните блокове.

Пазачите наблюдават всичко това със зяпнали уста, твърде потресени, за да отговорят на разтревожените гласове, които грачат от радиостанциите им.

— Марина — прошепва Елла. — Ей, Марина. Трябва да тръгваме. Сега. Идвай.

Тръгвам обратно към центъра на монумента. Вече мога да тръгна. Спокойна съм, че оставям всичко както беше.

Пристъпвам наежена към Осем и издърпвам сандъка си от него. Сграбчвам ръката му, без да го погледна. Все още съм му ядосана. Елла държи неговия сандък и е увиснала на ръката му. Тримата заедно заставаме над синия лоралит. Последното, което чувам, преди тъмнината да ме погълне, е гласът на едрия пазач, който говори в радиостанцията си:

— Фалшива аларма.

ГЛАВА 24

Ставам отново видима и се скривам зад една редица шкафчета в дълъг, тъмен коридор. Болката след използването на моя завет е толкова силна, че се свивам на топка и притискам двете палки към ребрата си с надежда за някакво облекчение. Подпирам запотената си глава до хладната, бетонна стена и си налагам да нормализирам дишането си. Надявам се болката да отшуми бързо. Обиколих няколко коридора, но се притеснявам, че се въртя в кръг. До този момент бях попаднала на един празен хангар и множество електронно заключени врати. От опита си със Сам и Джон, когато бяха заловени от полицията, знаех, че нашата телекинеза не действа при наличие на електричество. Мисля си за Джон, Сам, Марина и останалите. Надявам се, че са добре или поне не изпитват болка като мен. Представям си Джон и Сам как ме чакат на мястото ни за среща. Трябваше да се срещнем там след няколко дни. Какво ли ще си помислят, когато не се появя. Толкова съм обезсърчена и уплашена. Съзнавам, че този вид мисли не са ми от полза, затова пренасочвам вниманието си към настоящия проблем — как, по дяволите, да се измъкна оттук.

Точно навреме за случая се включва аларма. Воят над главата ми звучи направо заплашително. Знам какво означава и също така знам, че трябва да предприема нещо. И то бързо. Всички ме търсят. Въоръжени войници обикалят дългите коридори в малки, открити коли. Всеки път, когато минават покрай мен, се изкушавам да издърпам мъжете, да скоча вътре и да отпраша. Но съм сигурна, че няма да стигна далече, а и ще се лиша от единственото предимство, което имам сега. Те не знаят къде се намирам.

Бях престанала с опитите си да се свържа с Елла. Очевидно тогава съм имала халюцинации. Сама съм. Трябва да престана да си говоря сама, а да открия начин да взривя някоя врата и да се махам оттук. Смятам, че се намирам под земята. Иска ми да знам на каква дълбочина съм.

Осветлението в коридора се включва. Открих, че това означава, че са се включили сензорите за движение. Секунди по-късно чувам, че към мен се приближава кола. Ставам невидима и притискам стомаха си в очакване на внезапната болка. По лицето ми бавно се стичат сълзи. Притискам се към стената и наблюдавам колата с трима войници вътре, която бавно пълзи към мен. Когато стига до мен, аз удрям с палката лицето на водача. Леле, колко кръв тече от раните по главата! Уста, нос, чело, отвсякъде блика кръв. Това нараняване, дошло изневиделица, го кара да натисне педала на газта и да се забие право в стената. Водачът загубва съзнание, а другите двама войници слизат от колата. Те оглеждат лицето му и не виждат нищо наоколо, което може да е причина за раните. И двамата посягат към радиостанциите си. Но аз съм се подготвила и съм заела позиция. Хващам главата на по-близо стоящия и я удрям в капака на колата. После изритвам краката му. Третият войник идва да види какво става и аз удрям и неговата глава. После грабвам една от техните идентификационни карти и хуквам.

Налага ми се бързо да реша накъде да тръгна. Не мога да остана невидима дълго време.

Използвам отмъкнатата карта, за да мина през една електронно заключена врата, и се озовавам в коридор, напълно различен от онези, които бях видяла досега. За да спра болката, ставам пак видима и веднага усещам облекчение. Оглеждам се, като се опитвам да разбера къде съм попаднала. Коридорът е по-широк от останалите, с висок, куполообразен таван, изваян от варовик. Той е опасан от две дебели, жълти тръби, от двете им страни висят електрически кабели. Коридорът прави завой и аз надниквам иззад ъгъла. Не забелязвам никого. Заобикалям ъгъла с гръб, прилепен към стената. Зад завоя се изправям пред червена врата с надпис: ОПАСНОСТ. САМО ЗА УПЪЛНОМОЩЕН ПЕРСОНАЛ. ВРАТА КЪМ ШЛЮЗ ЕДНО.

Опитвам да отворя вратата с телекинеза, преодолявайки болката, но тя е затворена с електрическа ключалка. Каня се да пробвам дали ще я отворя с картата, но дочувам стъпки, които се приближават. Ставам отново невидима, но стомахът ми така жестоко се разбърква, че падам на пода. Няма начин да преживея още едно подобно състояние. Иззад ъгъла някой се провиква.

— Май чух нещо от тази страна.

Както съм легнала на земята, все още невидима, аз сграбчвам пазача, който притичва покрай мен, за глезените. Той се просва по лице, което ми дава достатъчно време да прекарам открадната карта през ключалката. Вратата се отваря и аз се шмугвам вътре.

Озовавам се върху решетъчна, метална платформа, издигната високо над три релсови пътища, които се губят в кръгообразен тунел. Върху релсите, които са най-близо до платформата, е спряло влакче с три празни вагона. Върху стените им са изрисувани най-различни правителствени символи. От другата страна на вратата зад мен чувам пазача, когото обезвредих, да крещи към група мъже, които току-що са пристигнали на мястото. Спускам се по няколко тесни стъпала, скачам през отворената врата на влакчето и дърпам първата ръчка, която попада пред очите ми.

Влакчето потегля изненадващо бързо, та чак главата ми рязко отскача назад. По стените на тунела се мяркат мътни, червени светлини и дълги, тъмни сенки. Два пъти профучаваме под решетъчни платформи, подобни на първата, без да намаляваме скорост. Релсите неочаквано се спускат и завиват надясно, след което минаваме над дълъг канал, пълен с вода. Силно се надявам влакчето да ме изведе навън в пустинята. Вместо това то забавя ход и спира под друга платформа. Вратите се отварят и аз хуквам нагоре по стълбите. Позволявам си да стана пак видима и се наслаждавам на липсата на болка. За съжаление, това състояние няма да продължи дълго, защото скоро пак ще имам нужда от заветите си, за да се измъкна оттук.

Поемам си дълбоко въздух и лекичко пробвам вратата в горния край на стълбите. Отключена е. Открехвам я леко, за да видя какво има от другата страна. Очите ми едва са се адаптирали, когато вратата се отваря рязко и болезнено заклещва рамото ми. Срещу мен се изправя поредният пазач, на чието рамо виси познато оръжие — могадорианско оръдие. В момента, в който мъжът посяга към него, то оживява с мигащи светлини. Още преди да натисне спусъка, аз се хвърлям към него и двамата се блъсваме в стоманената стена. Пазачът се спуска към мен и се опитва да ме сграбчи за кръста с дебелите си ръце. Аз обаче се отмествам леко настрани, хващам краката му и ги издърпвам изпод него. При удара в земята черепът му издава зловещ звук. Става ми гадно, но нямам време да го преживявам. Бързо избутвам тялото му през вратата в тунела и я затварям. Грабвам оръдието му и офейквам.

Едва сега отделям време да се огледам. Големи, гладки колони поддържат тавана на спираловидния тунел. Заобикалям ги една по една и се ослушвам за пазачите. Мислите ми препускат, подреждам видяното и се опитвам да сглобя картинката. На първо място, защо този пазач имаше могадорианско оръдие? Дали е взето от пленен могадорианец? Или могадорианците снабдяват правителството с оръжията си? Тунелът се разклонява и аз забавям крачка, докато реша по кой път да тръгна. Не забелязвам нищо, което да ми помогне в избора. Сещам се за последния път, когато се сблъсках с разклонение на път. Беше в Хималаите. Тръгвам наляво.

Първата врата, която забелязвам, е стъклена. Виждам учени в бели престилки и маски да се движат из нещо, което прилича на голяма градина, преливаща от високи, зелени растения.

Една червенокоса жена в тъмен костюм влиза през друга врата и се приближава към един от мъжете в бели престилки в предната част на помещението. Дясната й ръка е придържана от превръзка през рамото, а върху бузата й има превръзка. Тя наблюдава как ученият излива съдържанието на едно шишенце над малка част от градината. За мое изумление растенията израстват пред очите ми на десетки сантиметри. Във всички посоки се разстилат бели лози и образуват нещо като балдахин над главите им. Ученият отбелязва нещо в една папка, после поглежда към жената. Нямам време да се скрия и очите ни се срещат през стъклената врата. Вдигам бавно могадорианското оръдие, насочвам го към него и поклащам глава. Дано не е от войнствено настроените служители, казвам си аз. Де такъв късмет. Виждам го как пъхва ръката си в джоба. Мамка му! Той задейства нещо. Над главата ми се разнася шум и пред стъклената врата се спуска дебел, метален защитен екран, който за малко да ме удари. Отвсякъде звънят аларми. Сигурна съм, че цялото място ще бъде блокирано. Не искам да ме пленят. Подготвям се психически за болката, която ще ме връхлети, и ставам невидима.

Точно навреме. В тунела се изсипват войници и аз се притискам към стената, за да ги избегна. Болката и пристъпите на гадене ги няма. Очевидно действието на наркотика е отминало. Облекчението ми е огромно, макар че няма време да му се насладя. Отдясно се отваря една врата. Без много да му мисля, скачам през нея и се озовавам в тесен бял коридор с множество врати. От една от тях в момента на заден ход излиза самотен войник.

— Моля те. Млъквай вече! — подвиква той към стаята. — И трябва да хапнеш нещо.

Той заключва вратата и се обръща, за да се отдалечи. Но аз съм вече до него и го повалям с удар с десния си лакът в челюстта. На колана му виси връзка с ключове. Вземам ги и като обезумяла ги пъхам един по един в ключалката, която току-що е заключил, докато не откривам този, който пасва. Предполагам, че онзи, на когото говореше, едва ли му беше приятел, но пък точно сега аз имам крещяща нужда от съюзник. Бутам вратата, нетърпелива да разбера дали днес ще бъде денят, в който ще се сдобия с нов приятел.

Хлъцвам от изненада. Не знам какво точно бях очаквала, но определено не беше момичето, което се свиваше страхливо в ъгъла. Разпознах я веднага, независимо че беше покрита с мръсотия. Сара Харт. Приятелката на Джон. Онази, която го предаде на полицията в нощта, когато се върнахме в Парадайс.

Тя се изправя разтреперана, като използва за опора стените от двете й страни. Престава да трепери и се обръща към вратата, за да посрещне онзи, който ще влезе. Страхът в очите й ми подсказва, че отварянето на вратата й носи само лоши неща. Все така невидима, издърпвам тялото на войника в стаята. Да го оставя навън означава покана за останалите. Точно в момента не се нуждая от компания. Натиквам го в един ъгъл, като се надявам, че там ще бъде извън обхвата на камерата. Затварям вратата.

— Сара? — казвам тихо аз.

Тя се завърта към гласа ми, видимо объркана.

— Кой е? Къде сте?

— Аз съм Шест — прошепвам.

Тя тихо ахва.

— Номер Шест? Къде сте? Къде е Джон? — пита тя с треперещ глас.

Продължавам да говоря тихо, тъй като не съм сигурна, че сме сами.

— Невидима съм. Седни обратно, както обикновено, и се преструвай, че не съм тук. Наведи главата си, така ще можем да говорим. Обзалагам се, че те наблюдават с камера.

Сара се отпуска обратно в ъгъла и свива коленете към гърдите си. Навежда глава, при което косата й пада напред и покрива изцяло лицето й. Отивам до нея и сядам на пода.

— Къде е Джон? — прошепва тя.

— Къде е Джон ли? — Не мога да скрия гнева си. — Точно в този момент можеш да забравиш за Джон, Сара. Ти би трябвало да знаеш къде е Джон. Нали ти го подреди? Благодарение на теб той попадна в затвора. А после аз го измъкнах. Това, което искам да разбера, е какво правиш ти тук.

— Те ме доведоха. — Гласът й трепери.

— Кои са тези те?

Раменете на Сара се тресат от тихия й плач.

— ФБР. Те не спират да ме питата къде е Джон, а аз непрестанно им повтарям, че не знам. Ти трябва да ми кажеш къде е той. Ако не им кажа къде е, те ще убият всичките ми близки! — Звучи напълно отчаяно.

Не бих казала, че й съчувствам.

— Това се случва с предателите, Сара. Ти знаеше, че Джон има чувства към теб, че ти се доверява. А ти го използва, за да помогнеш на тези хора. А сега те те използват. Бързо ми разкажи какво точно си им казала за Джон.

— Не знам за какво говориш — казва Сара и започва да хлипа още по-силно.

Сърцето ми се къса, като я гледам така. Какво й бяха сторили? Дългата й коса скрива ръцете и лицето й — тя изглежда толкова малка и млада. Усещам как гневът ми се стопява и докосвам с ръка гърба й.

— Съжалявам — прошепвам аз.

Тя си поема дъх и обръща глава в посока на гласа ми. Виждам сините й очи: зачервени и кървясали. За част от секундата ставам видима, за да й влея малко сила. Показвам й могадорианското оръдие в ръцете ми и отново се скривам. Тя въздъхва, поема си дълбоко дъх и казва с по-стабилен глас.

— Радвам се да те видя. Знаеш ли къде се намираме?

— Мисля, че сме в подземна база в Ню Мексико. От колко време си тук?

— Нямам представя — отвръща тя и избърсва една сълза от крака си.

Изправям се и отивам до вратата да се ослушам. Не чувам нищо. Знам, че губя ценни минути, но трябва да я попитам.

— Не разбирам, Сара. Защо предаде Джон? Той те обича. Мислех, че и ти го харесваш.

Тя се свива, сякаш съм я зашлевила. Гласът й е несигурен, но когато ми отговаря, ме гледа право в очите.

— Наистина нямам представа за какво говориш, Шест.

Налага се да затворя очи и да вдишам няколко пъти, за да не допусна гневът ми да се върне.

— Говоря за нощта, когато той дойде, за да ти признае любовта си. Помниш ли? Телефонът ти избръмча в два часа сутринта и полицията дойде минута след това. Ето за това говоря. Твоето предателство разби сърцето на Джон.

Тя надига глава, за да отговори, но аз издавам звук, за да й напомня да я държи наведена. Тя обляга отново главата си върху коленете и отговаря с равен глас:

— Не това се опитвах да направя. Нямах избор. Умолявам те. Къде е Джон? Трябва да говоря с него.

— И аз бих искала да говоря с него. Искам да говоря с всички тях! Първо обаче трябва да измислим как да се измъкнем оттук — казвам с нетърпелив глас.

Когато проговаря отново, изглежда напълно победена.

— Няма излизане оттук. Освен ако не искаш да се биеш с хиляди могадорианци.

— Какво? — Връщам се при нея. За какво говори? Та това е база на американското правителство, не на могадорианците. — Виждала ли си ги? Могадорианците? Тук ли са?

Изражението й става безжизнено. Вече не прилича на момичето, което срещнах в Парадайс, момичето, в което се влюби Джон и беше готов на всичко за него. Не ми се мисли какво може да са сторили на Сара ФБР и могадорианците.

— Да, виждам ги всеки ден.

Сякаш някой ми изкарва въздуха от гърдите. Едно беше да подозираш, съвсем друго да го узнаеш със сигурност.

— Е, аз съм тук — заявявам, като се опитвам да звуча уверено. — Обещавам, че следващият могадорианец, когото видиш, ще получи ритник в задника.

Сара тихо се засмива. За първи път, откакто съм влязла, раменете й леко се отпускат.

— Звучи добре. Шест, моля те, кажи ми къде е Джон. Добре ли е? Ще мога ли да го видя?

Ясно ми е, че тя се тревожи за Четири, но постоянните й въпроси за него започват вече да ме дразнят.

— Ако трябва да съм честна, не съм го виждала от известно време, Сара. Разделихме се. Той тръгна със Сам и Бърни Косар да си вземе сандъка, а аз заминах за Испания, за да потърся друг от нас. Би трябвало да се срещнем след три дни, но не виждам как може да стане това.

— Къде? Къде трябваше да се срещнете? Трябва да знам. Направо загивам, като не знам къде е той.

— Точно в момента изобщо няма значение къде е трябвало да се срещнем, защото аз няма да бъда там — избухвам аз. — Трябва да се съсредоточим върху проблема как да се измъкнем оттук.

Тя трепва от гнева ми, който не успявам да прикрия, но не се предава.

— Къде са другите? Къде е номер Пет?

Преставам да й обръщам внимание — очевидно тя не ме слуша. Връщам се при вратата и допирам ухо. Чувам стъпки, които се приближават по коридора и определено са на повече хора. Обмислям възможностите си. Мога да ги примамя в килията или да се бия с тях там, където са. И в двата случая знам, че трябва да се справя с тях, да превърна Сара в невидима и да изберем накъде да тръгнем, за да се измъкнем.

Сара се изправя.

— А номер Седем, Осем и Девет? Те къде са? Заедно ли са?

Ако не млъкне, ще разберат за мен и ще ни пленят или нещо още по-лошо. Изсъсквам й:

— Сара! Достатъчно! Престани!

Отново допирам ухото си до вратата и веднага разбирам, че отвън става нещо не добро за нас. Струва ми се, че целият коридор е пълен с мъже. В капан сме. Обръщам се да го съобщя на Сара, но тя, изглежда, е насред пристъп. Тялото й е на пода и тя се гърчи в конвулсии.

— Сара! — Ставам видима и притичвам до нея, за да хвана главата й да не се блъска в циментовия под. Упоена ли беше?

Тялото й започва да трепери толкова бързо, че направо се размазва пред погледа ми. Стоя и гледам безпомощно, а в това време около тялото й се появява бяло очертание. Посягам да го докосна, но преди пръстите ми да го достигнат, линията става черна. Съсредоточавам съзнанието си върху Сара и правя опит да спра конвулсиите й с телекинеза. Но още при първия опит усещам мозъка си като че ли пламти, сякаш огромно количество тъмна енергия е нахлула под черепа ми. Усещам как политам назад и затварям очи. Когато ги отварям отново, не мога повярвам на онова, което виждам. Сара Харт започва да расте, а кожата й да потъмнява. Става поне два метра висока. Дългата й руса коса става къса и черна. Лицето й се превръща в дяволско чудовище. Яркочервен белег се появява от едната страна на врата й, който сега е станал дебел, после белегът бавно нараства, докато стигне до гърлото. След като спира да расте, белегът започва да пламти.

Нима станах свидетел на превръщането на Сара в Сетракус Ра? Никога не го бях виждала, но бях чула достатъчно, за да имам добра представа какво или по-скоро кого виждам.

Вратата рязко се отваря и веднага ме заслепява синя светлина. В стаята нахлуват поне една дузина могадориански войници с готови за стрелба оръдия.

Опитвам се да стана невидима, но нищо не се случва. Нямам време да гадая защо е така. Грабвам оръдието, което бях оставила на пода, докато се опитвах да помогна на Сара, и стрелям по един от могадорианците. Той пада в краката ми изпепелен. Продължавам да стрелям и убивам още двама, но щом се завъртам за нова жертва, нещо ме дръпва силно назад и аз се оказвам почти удушена от собствения ми медальон. Извивам назад глава достатъчно, за да видя, че ме държи звярът, който само допреди малко беше Сара. Той ме завърта със свободната си огромна лапа, издърпва оръдието от ръцете ми и ме дръпва към лицето си. От такава близост мога да разгледам тъмната му кожа, която е осеяна с множество малки белези, сякаш някой я е накълцал с бръсначи.

Съсредоточавам мислите си към оръжието на пода. Искам да го вдигна, но то не помръдва. Нито един от заветите ми не действа! Без тях съм напълно уязвима. Дори по-лошо. Не разполагам с нищо, с което да се бия. Но нямам никакво намерение да се предавам.

— Кажи ми къде са те! — изревава Сетракус Ра. Той дръпва по-силно веригата около врата ми. — Къде са те, номер Шест?

— Закъснял си — прошепвам аз с цялата си смелост. — Ние сме твърде силни и идваме за теб. Лориен ще живее отново и ние ще ви спрем.

Шамарът, който получавам, е толкова силен, че ушите ми звънтят, а лицето ми изтръпва. Насилвам се и продължавам да го гледам втренчено. Напуканите му устни се разтварят и разкриват два реда остри и криви зъби. Твърде близо е до мен и образът му е размазан, затова потърсвам нещо, върху което да се съсредоточа. Избирам си един наполовина счупен зъб, от който се стича гъста, черна течност. Не знам по каква причина, но това има странен ефект върху мен и вече не се страхувам толкова от него. Просто той е огромен.

— Кажи ми къде трябваше да срещнеш номер Четири след три дни!

— На луната — отвръщам аз.

— Ще умреш пред тях. Лично ще те убия.

Не отговарям. Правя се, че не съм чула. Той дърпа веригата по-силно. Медальонът, който двамата с Джон намерихме в кладенеца в Охайо, онзи, който беше върху огромния скелет, сега се впива отзад във врата ми, докато Сетракус дърпа ли, дърпа. Представям си лицето на Джон, когато тренирахме заедно. Виждам гардовете, седнали около бялата маса в кораба, и се усмихвам. Горда съм, че старейшините са ме избрали. От уважение към тях не смятам да моля за живота си.

— А, ето къде си била, номер Шест. — Разпознавам веднага гласа. Агент Пърди. Отварям очи и виждам един възрастен мъж. Едната му ръка е в гипс, лицето му е покрито с белези, а като ходи, накуцва.

Щом се приближава достатъчно близо, аз се изплювам върху кожените му обувки. Сетракус Ра се изсмива в ухото ми.

Агент Пърди вдига поглед над главата ми, за да говори с него.

— Получи ли информацията, която те интересуваше? Разбра ли къде са?

Сетракус Ра изръмжава и вместо отговор ме запраща към стената. Удрям се в пода, но веднага съм вдигната на крака с веригата на медальона. Изглежда, че ребрата ми са поели част от удара. Мисля, че някои от тях са счупени. Имам затруднения с дишането. Пак опитвам с мислите си да вдигна оръдието от пода, но то не мръдва.

— Радвам се, че се присъедини към нас, Шест — обажда се Пърди. — Виждам, че си се запознала със Сетракус Ра.

— Ти си страхливец — прошепвам аз. Със завети или без тях ще го убия — или ще умра, опитвайки се да го сторя.

— Страхливец ли? Ти си онази, която избяга — възразява с презрение Сетракус Ра.

Втренчвам поглед в празните му очи.

— Твоето е страхливост. Не би могъл да ме убиеш, ако способностите ми са с мен. И точно това наричам страхливост.

Белегът на Сетракус Ра става още по-ярък. За моя изненада веригата около врата ми се разхлабва.

— Сложи я при момичето — казва той и издърпва медальона през главата ми. Стомахът ми се свива, като го виждам как провисва в ръката му. Той ме поглежда и се усмихва. — Ще се бия с теб, Шест. Сам. И ти ще умреш. Много скоро.

Издърпват ме от килията. Краката ми се тътрят по цимента. После нещо ме удря силно отзад по главата. Затварям очи. Нека си мислят, че съм в безсъзнание. Така по-лесно ще разбера къде ме влачат. Един път завой надясно, после два пъти наляво. Чувам отваряне на врата. После ме блъсват напред. Претъркулвам се, докато не се удрям в нещо меко. Или по-скоро нещо меко ме удря. Все още съм със затворени очи. И тогава усещам как ме обгръщат ръце. Отварям очи. Изненада. За втори път през последния час аз съм при Сара Харт.

Глава 25

С Девет на волана, нашият бежов форд пердаши по магистралата. Отстрани на пътя са се ширнали поля с царевица и аз се питам как ли изглеждат, погледнати от Космоса. Непрестанно си мисля за нашия кораб, скрит някъде там в пустинята на Ню Мексико. След изминалите години на бягство, криене и тренировки всичко сякаш започва да си идва на мястото. Гардовете са развили своите завети и започват да се събират, Сетракус Ра пристигна на Земята, за да се бие с нас, и когато всичко това приключи, ние ще разполагаме с кораб, за да се върнем на Лориен.

— Скучая — заявява Девет. — Разкажи ми някаква история. Разкажи ми за Сара. Бива ли я?

— Забрави. Тя не е от твоята категория — отвръщам аз.

— Четири, ако изобщо я намерим, бъди сигурен, че няма да пропусна да опитам шанса си. Особено с тази кола.

Тази кола. Когато за първи път я видях, Девет ме остави да се самосъжалявам, че ще пътувам в такава трошка. След като бях видял как са живели Сандор и Девет, съвсем разбираемо си представях пътуването ни в нещо от по-голяма класа. Оказа се обаче, че видът може и да лъже. Фордът криеше своите ценни качества.

Отвън колата изглежда по-скоро като возило, намерено на бунището. Но отвътре е чудо на техниката. Чувствам се направо като Джеймс Бонд. Има радарен детектор, лазерна станция за активни смущения, затъмнени прозорци, устойчиви на куршуми. Автопилот. Когато Девет иска да си почине, колата се движи сама. С едно натискане на бутон над капака на двигателя изниква оръдейна куличка. Разбира се, всичко се управлява от волана. Девет ми демонстрира всичките й възможности на една безлюдна отбивка на магистралата в Южен Илинойс, в изоставена плевня. Моят опит с коли беше ограничен до очукани пикапи и други втора ръка, които Анри намираше за нас — изобщо все коли, които можеш всеки момент да зарежеш в някоя канавка. Никога не би взел нещо подобно. Твърде много улики, които щяха да водят към нас. Това отново ми доказваше колко различен беше всеки сепан.

Девет отдръпва ръцете си от волана и допира длани в молитвена поза.

— Моля те. Умолявам те. Разкажи ми пак как изглежда. След толкова часове, само с царевица пред погледа ми, имам огромна нужда да си мисля за нещо красиво.

Стискам устни и поглеждам към полетата.

— Няма да стане.

— Пич, държиш се така, сякаш не тя е тази, която те е предала на полицията. Хайде де! Защо толкова я защитаваш?

— Дори не съм сигурен, че тя ме е предала. Вече не знам на кого да вярвам. Но ако го е направила, смятам, че е имала причина. Или са я подлъгали, или е била притисната.

Толкова много въпроси за Сара се въртят в главата ми. Ако можех да я видя, да говоря с нея.

— Да, да. Забрави за минута тези глупости. Просто ми кажи как изглежда. Наистина искам да знам. И обещавам да не коментирам. — Виждам, че няма намерение да се откаже. — Кълна се в лориенския кодекс, ако съществува такова нещо.

— Разбира се, че съществува! Двамата със Сандор сте били твърде заети да водите уютния си живот, за да се занимавате с нещо от сорта на лориенски кодекс — отвръщам язвително аз. Известно време пътуваме мълчаливи. — Добре, ще ти кажа едно нещо за Сара. Нали знаеш, когато говориш с красиво момиче и то има очи само за теб, и всичко е страхотно?

— Да.

— И ти си мислиш, че си с най-горещото маце в щата или може би в страната, или пък дори на цялата Земя. Със самото си влизане в стаята тя сякаш я осветява. Всеки иска да бъде приятел с нея, да се ожени за нея или и двете заедно. Можеш ли да си я представиш?

— Да, мога да си я представя — кима усмихнат Девет.

— Ами това е Сара. Тя е страхотното момиче, което осветява стаята. Отнася се с теб като че ли си най-важната личност, която е срещала някога. Когато ти се усмихне, о, човече, това е върхът и нищо друго няма значение. Отгоре на всичко тя е най-милият, умен, съзидателен човек, когото някога съм срещал. Освен това обича животни и веднъж…

— Пич, не ме интересува дали е мила с кутретата. Дай ми подробности за външния й вид, за начина й на обличане.

Не познавам друг толкова настойчив човек. Въздъхвам.

— Руса коса, сини очи. Висока и слаба — само да можеше да я видиш в онзи червен пуловер. Изглежда така великолепно, че направо не е за вярване.

Девет извива глава към тавана на купето и започва да вие, с което събужда Бърни Косар, който дреме на задната седалка. Заканвам му се с пръст.

— Ей! Май обеща да не казваш нищо. Нали се закле в кодекса.

— Добре, добре, добре — съгласява се Девет. — Благодаря ти за описанието. Очевидно е страхотно бебче. А сега ми разкажи за Шест. — Той потрива ръце и се ухилва в очакване.

— Няма начин!

— О, хайде бе, Джони.

Разсмивам се. Всъщност искам да говоря за нея.

— Добре. Шест. Да видим. Ами на първо място тя е изключително силна. Не съм срещал друг като нея.

— Я стига! — изсумтява той. — Сигурен съм, че ще мога да я тръшна на земята.

— Не знам, човече. Изчакай, докато я срещнеш.

Той се оглежда в огледалото и приглажда косата си.

— Хм, целият съм в очакване.

— Тя има дълга, черна коса и винаги изглежда сякаш е ядосана…

— Забелязал ли си, че е доста вълнуващо, ако някое момиче е лудо по теб? — Девет потупва брадичката си и се прави на много дълбоко замислен.

Неочаквано усещам вина. Не беше редно да говоря така най-вече с човек като Девет. И определено не трябваше да сравнявам Сара и Шест по този начин — сякаш се конкурират. Освен това те двете се мразят. Сара мрази Шест заради всичко, което й казах в нощта, когато ме предаде. Шест мрази Сара, защото изложих на риск живота ни, когато се върнах да видя Сара, а Шест се нуждаеше от помощта ми. И защото тя смята, че Сара ни предаде.

— Нямам желание да говоря за Шест. Ще те оставя да си съставиш свое мнение, когато се срещнете.

— Пич, голям си бъзльо — поклаща глава Девет.

Пътуваме известно време потънали в мълчание. Пътните табели ни осведомяват къде се намираме. Проверявам отново информацията на таблета. Благодарен съм на увлечението на Девет и на Сандор към електрониката. Без него сега нямаше да мога да включа таблета към компютъра на колата. И не бих могъл да проверя дали тримата гардове са се появили отново. В Източна Оклахома виждам двете мигащи точки, които сме ние двамата с Девет. Все още има една в Ню Мексико, а четвъртата се придвижва бързо над Атлантическия океан. Другите три се бяха появили в Англия и все още не мога да разбера как стигнаха толкова бързо там. Решавам да проверя отново след десет минути.

Гледам през прозореца и чета знаците, покрай които минаваме. Преполовили сме пътя до Ню Мексико, когато забелязвам, че индикаторът за гориво е почти до позиция ПРАЗЕН. Посочвам го и Девет отбива на стоянка за камиони. Той ме моли да отворя жабката. От нея в скута ми се търкулват две пачки със стодоларови банкноти.

— Мамка му! — възкликвам аз и ги хващам.

— Дай ми една банкнота, става ли? — пита Девет.

Издърпвам сто долара и му ги подавам. Той изтегля ръчката за резервоара и излиза от колата. Отделям няколко банкноти и ги слагам в джоба си, после прибирам останалите в жабката. Издърпвам ръчката на седалката, за да падне облегалката, и отпускам главата си назад. Адски съм изтощен. Бърни Косар се надвесва над мен и близва бузата ми. Тихичко се разсмивам. Костите чак ме болят от умора, но се боря със съня да не ме надвие. Вече не издържам на виденията, които идват, като заспя. Гади ми се от разговорите, които водя със Сетракус Ра насън.

Насочвам мислите си към Сара и Шест. Надявам се двете да са добре. После се замислям за Сам. Все още не мога да повярвам, че изоставих най-добрия си приятел. Повтарям си, че нямах избор. Тогава бях така изваден от строя, че едно връщане щеше да бъде равносилно на самоубийство. И въпреки че всичко това е вярно, аз продължавам да се чувствам зле.

Силното прещракване на бензиновата помпа, която спира да пълни, ме стряска и прекъсва мислите ми. Въздъхвам дълбоко и със затворени очи продължавам да се наслаждавам на оставащите секунди тишина, преди Девет да се върне в колата. Само дето тишината продължава твърде дълго. Девет го няма заедно с непрестанното му дърдорене. Отварям очи и поглеждам към колонката, но там няма никого. Къде е отишъл? Няма го и пред бензиностанцията. Силно съм обезпокоен. Излизам, последван от Бърни Косар, и заключвам вратите на колата.

Първо влизам в бензиностанцията — не е там. После отивам до паркинга, пълен с ремаркета. Използвам възможността да усиля слуха си и долавям гласа на Девет, от който правя заключение, че той е добре, но е ядосан. Двамата с Бърни Косар се заточваме в посока на гласа, заобикаляме няколко ремаркета и го откриваме застанал между две момчета, по чиито тениски се забелязват петна кръв. Пред Девет са се изтъпанили трима шофьори на камиони, които му крещят.

— Какво ми каза току-що? — пита шофьорът в средата. Той има рошава червена брада и носи жълта шапка.

— Ти да не си глух? — Девет произнася думите отчетливо, сякаш говори на идиот. — Казах, че имаш ръце на момиче. Я си виж китките!

Защо толкова много иска да се забърка в неприятности?

— Какво става тук? — намесвам се аз и пристъпвам напред.

Шофьорът отдясно, висок мъж с авиаторски слънчеви очила, благоволява да ме погледне. Насочва пръст към лицето ми и крясва:

— Гледай си работата, дръвник!

В това време шофьорът отляво изхрачва дълга струя кафява течност в краката ми.

— Доколкото успях аз да си изясня нещата — обяснява ми Девет, — тези дебели момчета са ядосани на онези дребни момчета. Дребните момчета са пътували на автостоп и един от онези ги е качил, като те са му обещали пари, с които не са разполагали. Затова сега дебелите момчета са решили да натупат дребните със своите малки, женски ръчички.

Обръщам се към шофьорите — дебелите момчета, и се опитвам да бъда любезен.

— Добре, ние нямаме нищо общо с вашия проблем и ни се налага да продължим пътуването си. Затова, момчета, позволете ми да се извиня от името на моя приятел, който очевидно не схваща кога да не се забърква в чужди работи.

— Да — изръмжава брадатият на Девет. — Върви на майната си, боклук, и ни остави да се оправим с тази измет!

За първи път оглеждам внимателно стопаджиите. Бая смърдят, явно са отдавна на пътя. Изглеждат на не повече от осемнайсет години, ако не и по-млади. Шофьорите пристъпват заплашително към тях и те се споглеждат с истинска уплаха в очите. Преди да се усетя за намеренията му, Девет застава пред момчетата и заявява:

— Изобщо не ме интересува кой на кого и какво е обещавал. А докоснете тези деца отново, а съм ви счупил всичките проклети ръце.

Промъквам се между Девет и тримата разярени шофьори и спирам двете групи. Бърни Косар се разлайва заплашително.

— Добре, добре, само спрете. — Обръщам се към Девет и го заговарям настойчиво. — Точно в този момент не можем да се занимаваме с това. Трябва да стигнем до нещо изключително важно за нас. И то сега. — Бръквам в джоба си и се обръщам към шофьорите. — Колко ви казаха, че ще ви дадат тези момчета?

— Сто долара — отговаря онзи с авиаторските очила.

— Чудесно — казвам аз и изваждам от джоба си парите. При вида на толкова много пари очите на шофьорите се ококорват и аз веднага разбирам, че нещата ще се влошат.

— Защо би дал каквото и да било на тези типове, Джони? — пита ме Девет.

Усещам върху рамото си месестата лапа на единия от шофьорите. Той ме стиска и казва:

— Сто ли казах? Имах предвид хиляда, Джони.

— Това е лудост — намесва се единият от стопаджиите. — Никога не сме ви обещавали да ви дадем пари.

Извръщам се бързо към шофьорите и размахвам банкнотата като знаме.

— Сто долара, момчета, вземайте ги. Приемете ги като бакшиш за добре свършена работа или като заплащане вместо пердах.

— Казах хиляда — обажда се мъжът отляво и отново се изплюва, този път върху обувката ми. — Ти да не си глух?

В гърлото на Бърни Косар се надига ръмжене.

Девет пристъпва напред, но аз го бутам и заставам с лице към него.

— Не! Не си заслужава, човече! — Навирам лицето си в неговото. Той трябва да разбере колко съм сериозен. Няма да допусна да се забърка. — Моля те. Помисли как Сандор би искал да постъпиш. Той би искал да си тръгнеш. И аз настоявам да си тръгнеш — прошепвам.

— Вие, момчета, няма да получите нищо — провиква се Девет над рамото ми.

Използвам тялото си, за да го избутам назад, в посока към колата ни. Извръщам се точно навреме, за да видя как брадатият вади от джоба си нож.

— Давай всичките пари! Веднага! — Другите двама ме обграждат.

— Чуйте ме. — Аз снижавам гласа си и се опитвам да овладея положението. — Ще вземете стоте долара и ще си тръгнете. Ако не го сторите, аз няма повече да възпирам приятеля си. Повярвайте ми, ще пострадате. Идея си нямате на какво е способен и не ви трябва да знаете.

Не съм напълно изненадан, когато отговорът им идва във вид на юмрук. От дясната ми страна е и аз го отбягвам с лекота. Сграбчвам китката на шофьора и го запращам на земята. Бърни Косар се надвесва над него, като не спира да ръмжи. Мъжът се свива назад.

— Мой ред е! — обажда се весело Девет и ме избутва настрани.

Брадатият размахва като луд ножа си пред Девет, който лесно го избягва. Девет се шмугва под острието, вкопчва ръката си под мишницата на мъжа и го хвърля на земята. После изритва ножа от ръката му. Той се плъзва под един камион.

— Пич, трябваше да послушаш по-мъдрия ми приятел. Нали вече не искаш да си имаш работа с нас.

— Добре, добре. Приключихме тук — намесвам се аз и слагам ръката си на рамото на Девет. — А сега всички ние си тръгваме. Да вървим.

Чувам прищракване от спусък на пистолет. Всички замръзваме по местата си. Шофьорът с авиаторските очила размахва петдесети калибър пистолет „Пустинен орел“. Не съм много добре запознат с пистолетите, но знам, че този прави големи дупки. Мъжът изглежда доста сериозен, когато задава въпроса си:

— Кой от вас иска да умре пръв?

Естествено, Девет пристъпва напред и скръства ръце пред гърдите си.

— Аз.

Онзи вдига пистолета пред лицето на Девет и се хили, решил, че това е само перчене.

— Не ме изкушавай, боклук! Убийството ти ще направи деня ми много по-хубав.

— Ами стреляй тогава. Няма причина да те лиша от удоволствието на деня ти. Май нямаш много такива напоследък — отвръща Девет.

Въздишам. Нещата вървят към лош край. А това ще привлече внимание, от което не се нуждаем.

В следващия миг нещата започват да се развиват с неочаквана бързина. Първо неочакван и доста силен пукот от близкостоящ камион стряска мъжа с пистолета, който натиска спусъка. С мисълта си Девет спира куршума на сантиметри от носа си. С широка усмивка и накланяне на главата Девет завърта куршума във въздуха и го запраща обратно към стрелеца. Оня вижда как куршумът се приближава, обръща ни гръб и хуква колкото му държат краката.

Поглеждам Девет. Момчето направо си умира от кеф. Знам какви са му намеренията, а също така знам, че идеята е лоша, много лоша.

— Девет. Не. Не го прави — казвам му аз и поклащам глава, макар да съм наясно, че въпреки това ще го направи.

Девет се изсмива и се преструва на невинен.

— Какво да не правя? Това ли?

Двамата поглеждаме към куршума, който все още виси във въздуха близо до шофьора, където го беше спрял Девет. С ликуващо кискане той го праща право в задника на бягащия шофьор. Оня се строполява на земята и наддава кански писъци. Девет се обръща към другите шофьори, включително и към онзи, който Бърни Косар продължава да пази. Те са толкова уплашени, че малко остава да подмокрят панталоните си. Девет им се усмихва и аз съм сигурен, че още не е приключил с тях.

— Знаете ли какво? Вие двамата трябва да се реванширате заради вашия приятел. Ето какво ще направите. Ще бръкнете в джобовете си, но много бавно и ще извадите портфейлите си. След това ще дадете всичките си пари на тези мили момчета. Нали разбирате, заради неприятностите, които им причинихте — казва им той и посочва стопаджиите. — Не мисля, че искате да чуете какво ще ви се случи, ако не сътрудничите. Бързо! — Двамата шофьори кимат и посягат към джобовете си.

Двамата стопаджии са напълно зашеметени от сцената, на която бяха станали свидетели.

— Хм, благодаря ти, човече — казва единият от тях.

— Няма защо — отговаря Девет, след като парите са сменили притежателите си.

Всички ръце, с изключение на нашите, треперят.

— Просто за информация, ние никога не сме обещавали пари на човека. Опитваха се да ни изстискат, но сме останали без пари — добавя другият.

— Вярвам ви. Е, вече не сте без пари — усмихва се Девет. — Само да добавя, че знам какво е да си на пътя ида бягаш от нещо. Трудно е за едно дете да измисли как да спечели някой долар. — Той се обръща към мен за потвърждение. Усмихвам се на момчетата, но поглеждам към Девет и му давам да разбере, че съм ядосан повече от всякога. Той вдига рамене. — Надявам се следващият ви стоп да мине по-добре. — Обръща се и се отдалечава. Двамата с Бърни Косар го последваме.

Стигаме до колата, качваме си и потегляме в мълчание. След няколко минути Девет включва радиото. Той потропва с пръсти по волана в ритъма на песента.

— Какво, по дяволите, правеше там? — крясвам аз и го удрям с юмрук по рамото. — И не ми излизай с номера за бедните малки момчета, нито пък за злите, гадни шофьори! Просто се забавляваше и се перчеше! И знаеш ли какво? Така изложи двама ни на опасност, да не говорим, че забави пътуването ни. Хайде, Девет! Обясни!

Кокалчетата на пръстите му са побелели от силата, с която стиска волана. Мускулите на челюстта му играят.

— Не съм се перчел, нито пък съм си устройвал забавления.

Изчаквам го да продължи, да обясни, но той, изглежда, няма такова намерение.

— Какво искаш да кажеш? Просто си решил да защитиш някакви хора? Доколкото си спомням, ти беше този, който каза, че хората не заслужават нито време, нито усилия.

Той трепва, като му напомням собствените му думи.

— Не харесвам побойници. Никой няма право да убива и да наранява просто защото може. Нямаше да им позволя да го сторят. А и се постарах никога повече да не го правят. — Гласът му е глух. Той ме поглежда, забелязва изуменото ми изражение, после се извръща към пътя. — Не разбирам защо си толкова изненадан. Аз съм човеколюбец, приятел.

Поклащам глава. Всеки път, щом реша, че Девет вече ми е напълно ясен, той извършва нещо, което обръща мнението ми, и накрая започвам да го харесвам повече. Свивам рамене, облягам главата си назад и се заглеждам в пейзажа, който препуска покрай прозорците. Потропвам върху облегалката в такт с музиката.

— Ами не знаех.

Той се отпуска на седалката и се усмихва самодоволно, което е присъщо на Девет, с когото съм свикнал.

— Е, ами вече знаеш, човече. Сега вече знаеш.

ГЛАВА 26

Главата ми лежи в скута на Сара Харт, истинската Сара Харт, която гали с пръстите си косата ми. Взирам се с празен поглед в тавана. Посягам и докосвам с ръка врата си. Раната е доста дълбока. Понечвам да седна, но натъртените ми ребра и колене не ми позволяват.

Чувствам се унизена от факта колко лесно бях надвита от Сетракус Ра. Колко слаба бях, изправена срещу страховитата му мощ. Бях убила толкова много могадориански войници. Режех главите им, повалях ги с оръжия, които контролирах със съзнанието си. Откакто получих заветите си, винаги бях готова за битка, без страх, без значение срещу кого. Досега. Сетракус Ра ме подмяташе като парцалена кукла, увиснала на собствения ми медальон. Бях безпомощна срещу него. Той направи така, че заветите ми да изчезнат. Имах възможност да убия Сетракус Ра, да спася Лориен и да сложа край на войната, а вместо това бях смачкана като досадна муха.

— Шест? Можеш ли да ми кажеш дали Джон е все още жив? — пита внимателно Сара. — Знам, че те боли, но можеш ли да ми кажеш?

— Да. Жив е — прошепвам аз. Чувам я как въздъхва от облекчение.

След кратка пауза тя пита:

— Добре ли си?

— И аз не знам — отвръщам аз. Извръщам глава, за да погледна в уморените очи на Сара. Насилвам се да се усмихна. — Изтощена съм. Клепачите ми натежават, докато продължавам. — Той беше ти, гадното чудовище ме заблуди да си мисля, че това си ти.

Сара приема чутото без следа от объркване. Само поклаща глава и извръща очи.

— Знам. Той ми го показа. Преди два дни се появи в килията ми. Помислих си, че е дошъл да ме отведе в помещението, където… — Гласът й изтънява, но след минута се изкашля и се окопитва. — Помещението с всички онези машини и мигащи светлини. Като съм там, ми се струва, че ще полудея, и всичко ме боли. Трудно е за обяснение. Но той не беше дошъл, за да ме отведе някъде. Стоеше там, без да каже нито дума. После започна да се тресе, сякаш имаше припадък, и се смали. И изведнъж „бам“ — все едно, че се гледах в огледало. Когато накрая заговори, гласът не беше неговият, беше моят. Опитах се да го ритна и да му издера очите, но той ме преби толкова лошо, че… Оттогава едва мърдам. Изправих се за първи път, за да те хвана, когато те хвърлиха тук.

— Поласкана съм. — Правя усилие да се засмея, но смехът заглъхва в гърлото ми. — Не, сериозно, благодаря ти.

— Ами пак заповядай.

Тя ми се усмихва, а аз си мисля, че сигурно е било ужасно за нея. Самата аз съм уплашена повече от всякога, а пък съм родена и подготвена да се бия. Това е моят живот. Не, това не е животът на Сара.

— Не схващам нещо. Откъде знае толкова много за теб? Как успя да ме заблуди така успешно?

— Те знаят всичко, Шест. — Гласът й е напълно сериозен.

Започвам бавно да се надигам. Правя се, че не забелязвам протеста на ребрата ми.

— Какво точно имаш предвид с всичко? За кого? А какво знаеш ти самата? За онова, което става?

Сара поглежда настрани.

— Колкото и малко да знаех, казах им го — отговаря тя след минута. — Съжалявам. Водеха ме непрекъснато в онази стая, завързваха ме и ми инжектираха някакви наркотици. Задаваха ми едни и същи въпроси безспирно и накрая устата ми сама се отваряше, макар да й заповядвах да спре. Изобщо не можех да спра да говоря. — Сара покрива с длани лицето си и се разплаква. — Казах им всичко, като повторих разговорите ни дума по дума.

Облягам се на стената и оставям болката да отшуми.

— Ако Джон види Сетракус Ра и повярва, че това си ти, не знам какво може да се случи.

— Трябва да се махнем оттук! Трябва да го спрем! Няма ли начин да предупредим Джон? — Тя говори като обезумяла.

— Не съм сигурна, че съм готова да избягам оттук.

— Какво? Защо? — пита изумена тя.

Изправям се на крака и притискам ребрата си.

— След като вече срещнах Сетракус Ра, ми се иска да си пробвам силите с него. Той ме остави жива, аз пък смятам да го убия.

Заплахата щеше да бъде съвсем смъртоносна, ако не се олюлявам от слабост, но пък го желая с цялата си същност.

Сара се изправя и това ми дава възможност да я огледам за първи път. Лицето й е покрито с мръсотия и синини, русата й коса виси върху раменете й, но тя пак е красива. Червеният й пуловер е разкъсан и е боса. Тя също леко се олюлява. И не сваля изумения си поглед от мен.

— Шест, погледни се. Ти си ранена. Наистина си ранена. Съзнаваш ли изобщо за какво говориш? Да се биеш сама с него би било голяма глупост. Джон ще дойде. Изчакай го. Моля те. Той ще дойде и ще ни спаси. Всички нас, и Сам. Знам, че ще го направи.

— Сам тук ли е? Сигурна ли си? Видяла ли си го с очите си?

Сара стиска зъби.

— Веднъж го хвърлиха тук при мен. Беше в безсъзнание. Целият в рани и синини. Като мен. — После силите й я изоставят и гласът й затихва. — Но знам, че вече не мога да вярвам на всичко, което си мисля, че съм видяла.

Самата мисъл за окървавения Сам точно в тази килия кара стомахът ми да се свие от внезапния ми гняв. Какво се случи в онази могадорианска пещера? Забивам юмрук в стената и за моя изненада от цимента се отчупва парче. Силата ми се връща. Болката изчезна. Заветите ми отново са с мен. Поглеждам Сара право в очите.

— Сара, ти ли издаде Джон онази нощ на игрището? Трябва да ми кажеш истината.

Тя отговаря без никакво колебание.

— Не. Аз го обичам. Вярно е, че бях малко объркана за всичко около него, а то не беше малко. Но никога не бих предала някого от вас, най-малкото Джон.

Вглеждам се в очите й, пълни със сълзи, и съм сигурна, че тя казва истината.

— Обичаш го, въпреки че е извънземен? Не те ли смущава този факт?

Сара се усмихва.

— Не мога да го обясня. Не мога да ти обясня как чувствам любовта, как ме изпълва отвътре, как ме поддържа жива, но знам, че чувството е силно и прекрасно, и това изпитвам към Джон. Обичам го и винаги ще го обичам.

Самото изговаряне на думите на глас й е достатъчно, за да изправи рамене — сега тя изглежда някак по-силна и изпълнена с решителност.

Нейната убеденост ме трогва. Припомням си онова, което се случи между двама ни с Джон, целувката и всичко останало. Не обичам Джон по начина, по който го обича Сара. Тя очевидно вярва, че той е единственият за нея тук и в цялата Вселена.

— Знаеш ли, напоследък ме връхлитат спомени от миналото, за пътуването ни до Земята. Двамата с него само се биехме — казвам с мек глас аз.

— Така ли? — пита тя, нетърпелива да узнае всичко, което мога да й кажа.

— Е, не точно бой, по-скоро аз го бутах насам-натам и му вземах играчките.

Ние се разсмиваме и тя хваща ръката ми. Съжалявам, че тя е тук заради нас. Няма да я изоставя. Вярата й в нас, в онова, което правим, е много силна. Мога да го видя в очите й.

— Ще те измъкна оттук, ясно? Ще те върна при Джон — казвам аз.

— Надявам се — тихо отвръща тя.

— Освен това ще намерим Сам и ще измъкнем и него. След това ще се срещнем със Седем, Осем и Десет, ще открием Пет и ще обсъдим действията си като екип. — Ръката й, която стиска моята, ми дава още повече сила и увереност.

— Я чакай, номер Десет ли каза? Мислех, че сте само девет.

— Има още много неща, които не знаеш, за които разбрахме напоследък — обяснявам й аз.

Докосвам раната около врата ми. Все още ме боли, но е започнала да заздравява. Минава ми през ума, че може би съм започнала да развивам нов завет.

Сара ме прегръща, но моментът ни продължава твърде кратко. Вратата рязко се отваря и в килията с маршова стъпка влизат една дузина могадориански воини. Всички те са насочили оръжията си към гърдите ми.

— Стани невидима! — шепне уплашената Сара. — Бързо!

Опипвам ребрата си и завъртам глава. Вече съм по-добре, отколкото бях преди пет минути. Би трябвало да е достатъчно.

— Не. Приключих с бягствата.

Червенокосата жена, която видях в помещението с растенията, влиза с накуцване в килията. Оглеждам ръката, с превръзката през рамо, марлите по бузата й и несъзнателно ми се приисква аз да съм тази, която й е нанесла раните. Всеки, който се е съюзил с могадорианците и измъчва деца в секретен бункер, заслужава всичко, което му се е случило, че и повече. Тя дали знае кои са всъщност могадорианците? Какви са намеренията им? Жената присвива бледите си устни и се вторачва в мен.

— Така. Значи ти си онази, която иска да се бие със Сетракус Ра.

Пристъпвам напред.

— Да. А ти коя си?

— Коя съм аз ли? — пита тя безкрайно изненадана, че се осмелявам да задам такъв въпрос. Предполагам, че не е свикнала с хора, които да поставят под въпрос присъствието й и да й искат обяснение коя е.

— Точно ти, глупачке. — Тя да не би да ме бърка с някого, който има страх от служебното й положение. — Зададох ти въпрос. Коя си и защо, по дяволите, работиш заедно с тях? Знаеш ли какво смятат да сторят могадорианците? Какви са плановете им? Те ще унищожат Земята, но чак след като получат онова, което искат. А вие не само им помагате, а им постилате червения килим за добре дошли! Те казаха ли ви за какво са тук? А вие изобщо попитахте ли ги? — Бясна съм и отчаяно искам жената да се вслуша в думите ми. Тя трябва да разбере какъв е залогът.

Лицето й остава безизразно.

— Известно ми е всичко, което ми е необходимо. Те са тук, защото издирват теб и приятелите ти. В замяна на нашата помощ те ще ни окажат съдействие за неща, жизненоважни за сигурността ни. А пък аз ще ти споделя и една малка тайна. Очаквам в най-скоро време да намерим номер Четири и неговия чудат чуждоземен приятел. Обещано ми е първо аз да се пробвам с тях и чакам този момент с нетърпение.

Двете със Сара се споглеждаме. Чуждоземен приятел? За кого говори тази? Дали пък Джон не беше срещнал някой гард?

— С какви неща ще ви помогнат могадорианците? — питам аз.

— Ами като за начало — казва тя и посочва към оръдието на могадорианците — получаваме тези. Стотици хиляди чуждоземни оръжия с възможности, които не могат да се създадат тук на Земята и каквито никой от враговете ни не притежава. С тяхната технология Пентагонът ще бъде на светлинни години пред всяка друга армия в света. Ще станем непобедими. — Отвратена съм и не го прикривам. — Освен това Сетракус Ра ни достави иридиум, химически елемент, който се среща изключително рядко на Земята. С него постигнахме научни открития, които ще ни донесат милиарди долара. Също така правителството на Съединените щати проявява интерес към информация за други планети с живот на тях и могадорианците предоставиха такава. — След като приключва с изявлението си, тя скръства ръце върху гърдите си и се поклаща на пети.

— А казаха ли ви какво правят, след като намерят такива планети? Унищожават ги — изкрещявам в лицето й. — Този път сте избрали грешната страна. Ние с приятелите ми се опитваме да ги спрем.

— Достатъчно. Сетракус Ра иска да те види. Оттук. Веднага. — Жената се отдръпва, за да мина.

Сигурна съм, че мога да се справя с жената и войниците. Но това само ще забави онова, което желая — да победя Сетракус Ра.

— Колкото и да се изкушавам да ти видя сметката точно сега, ще те оставя на номер Четири и чудатия му приятел — изричам с презрение аз. — Щом Ра настоява, да вървим.

— Шест! — подвиква след мен Сара. — Моля те, пази се!

Тръгвам надолу по коридора, обградена от враговете си. Минаваме през няколко коридора, през няколко врати и след минути ме въвеждат в огромно помещение. Толкова е голямо, че в него могат да се поберат танкове. Също така е достатъчно голямо за епическа битка.

Зад мен вратата се затръшва и я заключват. Става толкова тъмно, че едва виждам на метър пред мен. Запътвам се натам, където по мои сметки е центърът. Пътьом проверявам телекинезата си, като се издигам над пода. Болката, която изпитвах преди, вече я няма. Когато решавам, че съм достигнала средата на помещението, затварям очи и опипвам със съзнанието си въздуха около мен. Усещам, че в стаята тихо влизат около две дузини живи същества. Разочарована съм. Исках битката да бъде между двама ни.

Отварям очи. Почти са привикнали към тъмнината. Иска ми се да притежавах завета на Марина и да виждам в тъмното, но засега и това ми е достатъчно. Около задната стена са се наредили могадориански войници. Носят рунтави, тъмни пелерини и черни ботуши и размахват мечовете си покрай телата си. По-едри са от повечето могадорианци, с които съм се била досега, но съм уверена, че мога да убия с лекота и тези. Зад мен се отваря друга врата и оттам влиза нова дузина войници.

— Ей! Какво е това? Сетракус Ра! — извиквам към тавана и се завъртам, така че могадорианците да ме видят и да са наясно, че нямат насреща си някой разтреперан от страх човек. — Мислех, че искаш да се биеш с мен!

В дъното на помещението част от стената експлодира и се появява могадорианският водач. На уродливия му врат се полюляват трите лориенски медальона. Смятам да му взема и трите. Сетракус Ра разперва ръце и се провиква:

— Първо ще трябва да го заслужиш!

Предполагам, че това е командата за атака, защото войниците надават боен вик и се втурват към мен. Започвам отдясно и ги подхващам един по един.

ГЛАВА 27

Вятър, горещ пясък и изгаряща жега, ведно с пулсираща болка в главата, ме посрещат в следващата ни точка на телепортиране. Опитвам се да закрия очи от заслепяващото слънце, докато лежа по гръб и се съвземам. Добре дошли в Ню Мексико.

— Ох — простенва Осем, но в гласа му се прокрадва задоволство. — Е, успяхме.

Усмихвам се, но продължавам да лежа неподвижно, изчаквам болката в главата ми да се поуталожи, преди да се размърдам.

— Елла? — провиквам се.

— Тук съм, Марина — вика тя в отговор. — Я виж къде сме! Ню Мексико!

— Най-после. Опита ли отново да се свържеш с Шест?

— Да, но засега нищо.

Бавно се изправям. Осем се е подпрял на ръце и колене в подножието на дюната и се опитва да се изправи. Изглежда, този път телепортирането му се е отразило по-зле, отколкото последните няколко пъти. Елла е сложила ръка на врата му. Наблизо лежат двата сандъка. Завъртам се на триста и шейсет градуса и навсякъде около мен, докъдето ми стига погледът, се вижда само пясък. И тук-там по някой кактус.

— Накъде ще вървим сега?

Елла и Осем се изкачват по дюната и застават до мен. След малко Елла сочи на север и казва:

— Вижте! Шест спомена нещо за смърт в пустиня с планини.

Поглеждам нататък и разбирам какво има предвид. В следобедната мараня се мержелеят меките очертания на планини.

— Тогава тръгваме нататък — отсича Осем. — Можем да преминем разстоянието с кратки отскоци, щом си възвърна телепортирането. Засега ще вървим.

Взимаме сандъците и се отправяме на север.

— Елла — обаждам се аз. — Опитай пак да се свържеш с Шест. Ако не успееш, пробвай с Четири или пък с някого от другите, Пет или Девет.

Забавихме се доста, докато стигнем дотук. Може пък Елла да успее да открие нещо, което ще ни спести сега малко време.

Девет разглежда показанията на навигатора, монтиран в средата на волана. Оглежда безкрайната пустиня, която ни заобикаля отвсякъде. Навигацията на колата е уловила подземен тунел наблизо, трябва сега само да намерим входа му. Когато натискам зеления триъгълник на таблета, той показва, че сме само на няколко километра от кораба ни. Натискам синьото кръгче и крещя:

— Девет, те са тук!

— Кой е тук? — пита Девет и оглежда хоризонта.

— Другите три сини точки. Те са тук, в Ню Мексико!

Девет грабва таблета от ръцете ми и възкликва възторжено:

— Мамка му, братле! Това ни трябваше, сега вече можем да вървим нататък. — Той ме гледа с блеснали очи.

— Започва се — началото на края.

Горя от нетърпение да дойде моментът, когато най-после ще имаме шанса да направим каквото е необходимо, но същевременно осъзнавам, че това ще бъде битката на живота ни.

— Сега, точно сега е моментът, когато ще покажем какво можем — казва Девет. — Ще се сражаваш с всички сили, Четири, както никога досега. Ще бъдеш като див звяр. Аз ли? Аз ще отсека главата на Сетракус Ра, ще я увия, ще й вържа огромна червена панделка и ще я занеса обратно на Могадор. И тогава Лориен ще възкръсне от пепелта. — Гласът му трепери от вълнение, от целия гняв и жаждата за мъст, които е натрупал в себе си.

Бърни Косар излайва от задната седалка и Девет се извръща към него с усмивка.

— И ти също, БК. Ти, приятелю, ще сриташ нечий тлъст задник.

Мисля си какво ли ще е усещането, когато се съберем с всички гардове, нещо, за което от много време избягвах да мисля. Поглеждам към хоризонта. Съзнанието ми е бистро и отворено за всички възможности. Усещането е толкова хубаво. И точно тогава дочувам в главата ми да отеква тих момичешки глас. Отначало той е слаб и накъсан, като лош радиосигнал, но после става по-ясен.

Четири? Номер Четири? Чуваш ли ме?

— Да, да, чувам те! — крещя силно и въртя бясно глава на всички посоки. — Коя си? Къде си?

Девет ме гледа с недоумение.

— Хей, човече. Дано ме чуваш. Ами аз съм тук, до тебе.

— Не ти. Чух някакво момиче. Ти чу ли нещо? Едно момиче току-що говореше с мен.

Номер Четири? Аз съм номер Десет. Чуваш ли ме? Май няма смисъл, не съм сигурна, че наистина говоря с някого. Никога няма да се справя без Крейтън.

— Ето я отново — казвам възбудено. Девет ме гледа, сякаш напълно съм откачил. — Девет! Тя току-що каза още нещо! Ти чу ли я? Каза, че е номер Десет! Мисля, че по някакъв начин говори в главата ми.

— Номер Десет! Бебето от втория кораб! Не ми се пули така насреща, отговори й, тъпако!

Лесно му е да го каже. Тя не беше сигурна, че наистина се получава. Предполагам, че това е някакъв завет, който сега се е развил — нов и за двама ни! Трябва време, за да разбереш как действа един завет и как да го използваш. Знам, че нямам много време за размишление. Поемам дълбоко въздух, изчиствам съзнанието си от всички мисли и от шумовете около мене и се съсредоточавам. Опитвам се да пресъздам отново усещането, което имах точно когато чух гласа преди няколко минути. Чувствам се спокоен, отворен и някак си… свързан.

Чувам те, опитвам се да кажа в ума си. Нищо. Изчаквам малко и опитвам отново.

Номер Десет?

Номер Четири, чуваш ли ме?

— Чу ме! — смея се високо и гледам Девет победоносно.

— Кажи й, че ще отскочим до града да убием малко време — казва Девет. — После ще минем да я вземем, на път за Лориен, където и да е тя.

Къде си? Чувам я да казва. Аз съм със Седем и Осем в пустинята, в Ню Мексико. Опитваме се да намерим номер Шест и да я спасим.

— Какво казва тя? — крещи Девет. Знам, че полудява от това, че не може да чуе разговора ни, но сега не ми е до него. Трябва да се концентрирам, за да мога да чуя гласа на Десет и да й отговоря.

Какво искаш да кажеш? Къде е Шест? Ние също сме в Ню Мексико. Аз съм с Девет, ние сме в пустинята и търсим подземна база.

Поглеждам към планините.

— Трябва да намерим този тунел, и то бързо — обръщам се към Девет.

— Тя каза ли къде са?

— Каза ми само, че са тук, в пустинята, със Седем и Осем, и че се опитват да спасят Шест. Те трябва да са точките, които видяхме преди малко на картата. Знам, че няма причина да се тревожа — ако някой може да се грижи за себе си, това е Шест. И въпреки това се притеснявам.

— Тя трябва да е в базата Дулче. Хайде да отидем да я намерим.

Девет шари с пръсти по екрана. Картата сменя цвета си и изглежда сканира района, защото в един момент показва увеличено изображение на голям кактус с пет разклонения на около четиристотин метра от мястото, където се намираме. Под него се вижда очертанието на подземен тунел.

— Ето го, мамка ви, гадни копелета от правителството! Кажи на номер Десет да си замъкне задника там!

Можеш ли да ми кажеш къде се намирате, Десет? Открихме тунел, през който може да се влезе в базата, смятаме, че там държат Шест. Ние сме с кафява кола и тръгваме по заобиколен път.

След кратка пауза тя отвръща: Можем да се телепортираме до вас. Как да ви намерим?

— Не знаят как да ни намерят — докладвам на Девет.

— Дали не можем да им изпратим по някакъв начин сигнал? По дяволите! Трябваше да докараме онази ракетна установка! — Той удря с длан по волана, взира се през прозореца и поклаща ядосано глава.

— Нямаме нужда от ракетна установка. — Аз изскачам от колата. Насочвам длани към синьото небе, запалвам лумена си и размахвам лъчите напред-назад.

Гледай за лъчите от светлина в небето, инструктирам Десет. Около минута не се чува нищо. Надявам се, че не сме изгубили връзката.

Виждаме ги! — най-после възкликва Десет.

— На път са — крещя към колата, като продължавам да размахвам нагоре лъчите. Искам да им дам колкото се може повече време, за да разберат къде точно се намираме. — Трябва само да не мърдаме.

— Ще се опитам — шегува се Девет и изучава отново навигатора на волана, но не издържа и започва да шава. — Човече, не е за вярване, че ги открихме!

Най-после изключвам лумена и се връщам в колата. Не мога да повярвам, че дойде и този момент, когато сме на път да изпълним завещанието, което Старейшините са ни поверили. Ще се съберем всички заедно, за да разгромим могадорианците и да възкресим Лориен за нов живот.

Изведнъж дочуваме ясния шум от приближаващ се хеликоптер.

— Хм, Джони, те няма как да дойдат тук с хеликоптер, нали така?

— Мамка му! — казвам през зъби.

Бърни Косар скача в скута ми и слага предните си лапи на вратата, за да погледне през прозореца навън. Тримата наблюдаваме как няколко хеликоптера се задават откъм мъгливия хоризонт и се издигат в небето. Движат се в група и спират точно над нас. Фокусирам се върху онзи, който е най-отпред, завъртам го и отпращам назад. После го прихващам и го свалям със сила на земята, така че скоро няма да може да се издигне.

— Това трябва да са Федералните. Лазят ми по нервите почти толкова, колкото и могадорианците. Сигурно са тръгнали да ни търсят и са видели светлините ти! — крещи Девет.

Изпод капака на колата се показва куполът на оръдието. Девет се прицелва, после изстрелва няколко предупредителни изстрела първо вдясно от останалите хеликоптери, а после и вляво. Веднага щом стрелбата спира, те се снижават и започват да кръжат над нас. Смятам да елиминирам още един с телекинезата си, когато Девет излайва:

— Дръж под око пътя!

Поглеждам вляво от мене и виждам огромен облак от прах, който се носи над колона от черни коли. Бърни Косар лае и драска по вратата. Отварям я и той се превръща в огромен ястреб, който се издига към небето. Аз се втурвам към багажника на колата, удрям го силно с юмрук и той се отваря. Дръпвам ципа на един от саковете, измъквам четири автоматични пушки и пускам две от тях до вратата на Девет. От колоната в далечината вече се чуват изстрели и аз се покатервам върху колата. Докато се прицелвам, Девет продължава да обсипва с изстрели приближаващите се хеликоптери. С ъгълчето на очите си виждам как Бърни Косар връхлита странично върху един хеликоптер и сграбчва с ноктите си пилота. Дърпа го и се опитва да изтръгне със силния си клюн безопасния колан, който го държи към седалката. Най-после успява, издърпва пилота от кабината и го пуска на пясъка. Хеликоптерът полита надолу и при падането си избухва в пламъци. Колоната от черни коли заобикаля горящите останки, аз държа спусъците на двете пушки в ръцете си и се прицелвам в предните гуми на първите две коли. Това няма да спре конвоя, но поне ще ги забави.

Останалите хеликоптери се разделят и тръгват към нас от различни страни. Наоколо изригват облаци от пясък. Един от хеликоптерите лети точно над нас и аз се претъркулвам встрани, за да избегна поредицата от изстрели.

Напрягам се да проясня съзнанието си. Не е лесно, но му хващам чалъма. Поемам дълбоко въздух няколко пъти и успокоявам ума си. Номер Десет? Къде си? Ние сме под обстрел.

Чуваме, отвръща тя. Идваме. Мислите й са ясни, но в тях се прокрадва лека тревога. Само мисълта, че другите вече идват насам, ме изпълва със спокойствие.

Обръщам се и виждам два черни хеликоптера, които се накланят, завиват наляво и се отправят в обратна посока: продължават да сипят ракети, но вече към нова цел. Това трябва да са те! Успявам да отклоня само три от ракетите, но някой друг поема останалите.

— Десет и другите почти стигнаха! — крещя към Девет през прозореца до шофьора. Миг по-късно куполът на оръдието, който стърчи от предния капак на колата, експлодира и късове горещ метал политат над главата ми. Претъркулвам се от покрива точно преди нов дъжд от куршуми да го разцепи на две.

Девет изскача от колата и грабва двете пушки, които съм оставил на пясъка до неговата врата.

— Май дойде време за истинска битка, цял живот съм чакал този момент.

Хеликоптерите правят завой и се изравняват с колоната от коли в далечината, като образуват мощен фронт. Девет вдига длан и оловносивият камион отпред изведнъж отскача нагоре като ракета, която излита в Космоса. Девет сваля длан и той полита надолу. От мястото си чуваме крясъка на мъжете вътре. Колата спира за момент и после се стоварва тежко на земята. Наблюдаваме как хората се измъкват от камиона с треперещи крака и се оглеждат накъде да хукнат. При грохота от падането Бърни Косар, все още преобразен като ястреб, се стрелва надолу, каца зад обърнатата на пътя кола и се превръща в чудовище. Конвоят от коли излиза от пътя и тръгва през пустинята, за да го отбегне, а някои направо се обръщат назад. Бърни Косар надава рев.

Девет се привежда към задната седалка и изхвърля сандъците от колата. Отваря своя и изважда наниза от зелени камъни и сребристия жезъл, хуква към хаоса отзад и крещи:

— Изчакай останалите, аз и БК се връщаме след малко!

Аз крещя в отговор:

— И не се увличай много, не сме на купон! Внимавай да не взривиш входа към военната база!

Един хеликоптер се приближава отдясно и точно когато с мисълта си дръпвам носа му надолу, нещо ме пронизва в левия крак. Падам и забивам глава в пясъка, заслепен от болка. Усещането е до болка познато и аз се търкалям по пясъка, крещейки с всичка сила. Знам какво означава това. Нов белег, който прогаря крака ми. Още един член на гардовете е мъртъв.

Всичко замира. Мисълта, че още един от нас е мъртъв, ме връхлита с такава сила, че аз лежа като парализиран и сякаш потъвам в пясъка, съсипан от скръб. Още един боец по-малко за възстановяването на Лориен, един боец по-малко в битката за спасението на Земята и всяко живо същество на нея. Две ракети се стоварват върху колата ни и я помитат.

Върху мен се изсипва дъжд от изстрели и изведнъж гривната ми започва да нараства и се превръща в щит точно навреме. Фактът, че заветите ми действат в унисон с опасностите, които ме връхлитат, ми дава известна утеха, макар че не ми е ясно защо не ме защитиха при предишната атака. Канонадата от изстрели около мен не стихва. Когато най-после успявам да хвърля поглед върху новия белег около глезена си, с огромна изненада вместо него виждам две зейнали огнестрелни рани. Не съм подозирал, че мога така да се зарадвам на кървящите си рани. Изпитвам огромно облекчение, че това не е още един белег, и изобщо не ми пука, че ръцете ми са целите в кръв. Притискам ги към раните, за да спра кръвта, и тогава пустинята притихва странно. Гривната ми се свива и се прибира. Успявам да се преобърна и поглеждам нагоре. Над мен са се надвесили трима тийнейджъри. Момчето е високо, с матова кожа и къдрава черна коса, а двете момичета държат лориенски сандъци. Разпознавам веднага момчето от виденията си. То кимва и се усмихва:

— Радвам се да те видя отново, номер Четири. Аз съм номер Осем.

Преди да успея да отговоря, той изчезва.

Едното от момичетата е по-ниско, със златистокестенява коса и нежни черти. Изглежда на не повече от дванайсет: сигурно това е номер Десет, гардът от втория кораб. То пуска сандъка си на пясъка и коленичи до мен. Другият гард, високо момиче с кестенява коса до раменете, също оставя сандъка си, кляка до мен и поставя ръце върху раните ми. Обзема ме леден хлад и тялото ми започва да се тресе върху пясъка. Точно когато си мисля, че ще загубя съзнание, всичко свършва. Поглеждам към глезена си и виждам, че раните са напълно заздравели. Невероятно е. Момичето се изправя, подава ми ръка и ме вдига на крака.

— Този твой завет е направо жесток — успявам да кажа.

— Джон Смит. — Второто момиче се взира в мен, прехласнато, сякаш вижда филмова звезда. — След всичкото това време не мога да повярвам, че сега стоиш пред мен.

Понечвам да отвърна, когато над рамото му съзирам ракета, която се носи към нас със свистене. Блъскам момичетата на земята и падам върху тях, а дюната зад нас изригва като вулкан и ни засипва с облак от пясък. Когато той се разнася, номер Осем отново изниква до нас.

— Всичко наред ли е тук? Готови ли сте за битка? — пита той.

— Да, добре сме — отговаря по-високото момиче и кимва към крака ми.

Десет беше казала, че е със Седем и Осем. Значи, това трябва да е номер Седем.

Преди да успея да се представя както му е редът, Осем за втори път изчезва.

— Той може да се телепортира — обяснява номер Десет с усмивка, когато вижда учудения ми поглед. Не мога да повярвам, че толкова много от нас най-после са заедно. Отвръщам на усмивката й.

В далечината виждам Осем, който се бие наред с Девет и Бърни Косар. Те опустошават всяко приближаващо се возило, преобръщат и изваждат от строя тежките военни машини, сякаш са евтини пластмасови играчки. Пламтящият жезъл на Девет разрязва на две долната част на един хеликоптер, който прелита ниско. Осем се телепортира до един черен бронетранспортьор и го преобръща с ръце. Два хеликоптера се спускат рязко надолу, сблъскват се и се завъртат в огнена топка.

Обзема ме ново чувство за опасност, което ми подсказва, че трябва да стигна до Шест колкото е възможно по-бързо.

— Предполагам, че вие сте Седем и Десет. Вие какво можете да правите? — питам ги, докато търся пушките в пясъка и подавам по една на всяка от тях.

— Можеш да ме наричаш Марина — казва момичето с кестенявата коса. — Аз мога да дишам под вода, да виждам в тъмното и да лекувам рани. Притежавам и телекинеза.

Наричай ме Елла, чувам гласа на Десет в главата си. Освен че имам телепатия, мога и да променям възрастта си.

— Страхотно. Аз съм Четири, онзи смахнатият с дългата черна коса е Девет, а чудовището е моята химера, Бърни Косар.

— Имаш химера? — пита Елла.

— Не знам какво щях да правя без него — отвръщам аз.

Оцелелите коли от колоната най-накрая се разпръсват, десетина от тях излизат от пътя и се насочват към нас тримата. От покрива на една се появява слаба струйка дим и аз обръщам с мисълта си току-що изстреляната оттам ракета и я забивам в пясъчната дюна. Останалите камиони и джипове продължават да напредват към нас.

Започвам да събирам отломките от разрушената кола на Девет и да ги запращам към приближаващата се колона. Мятам гуми, врати, даже и една смачкана седалка. Марина прави същото и успяваме да блокираме движението на три от колите. Но все още пет-шест или повече продължават напред.

Изведнъж изневиделица пред нас изникват Осем, Девет и БК. Осем пуска ръката на Девет и се пресяга да се здрависа с мен.

— Здравей, номер Четири.

— Нямате представа колко се радваме, че сте тук с нас, приятели — отвръщам аз.

Девет се ръкува с Десет и Седем.

— Здравейте, дами. Аз съм номер Девет — представя се той.

— Здрасти — отвръща Десет. — Можете да ме наричате Елла.

— Аз съм номер Седем, но става и Марина — предлага тя.

Съжалявам, че сега нямаме достатъчно време, за да си поговорим. Толкова дълго съм чакал този момент, искам да чуя техните разкази, да разбера къде са се крили, да ми кажат какви са техните завети и какво има в сандъците им. Но насам се задават още хеликоптери.

— Не можем да стоим тук и да отбраняваме вечно това парче пустиня — казвам им. — Трябва да стигнем до Шест!

— Дайте да размажем тези лоши момчета — предлага Девет и сочи към приближаващите се машини. — После ще намерим Шест и ще приключим с това.

Всички се обръщаме и наблюдаваме приближаването на хеликоптерите. Няколко нови черни точки се появяват на небето. Поглеждам към събратята си гардове, всички изглеждат готови за предстоящата битка. Никога досега не сме били заедно, не и толкова много от нас, и никога победата не е изглеждала толкова близко. Оттук нататък ще бъдем винаги заедно.

— Те ще продължават да прииждат насам — казвам. — А ние трябва да стигнем до Шест.

— Добре, Джони. Тунелът е насам. — Девет сочи към пясъците зад нас. — Аз ще се заема с тила и ще направя каквото е необходимо. Нали разбираш, няколко шамара зад врата, това-онова — да ги поразтърся малко.

Онези от нас, които имат сандъци, ги вземат и се приготвят за път. Аз повеждам групата и всички се отправяме в посоката, която Девет ни показа. Оглеждам се за възможни капани и вкупом се движим към кактуса с петте разклонения. Седем и Осем ме следват по петите, а Десет се движи малко след тях. Зад нас продължава канонадата от изстрели, явно Девет си върши работата. Крещи и дюдюка, сякаш купонът отзад безкрайно го забавлява. Това е Девет, само той може така да се кефи в такъв момент.

Хукваме напред и се спираме чак когато стигаме до кактуса. Девет продължава радостно да бълва изстрел след изстрел, докато двамата с Осем се опитваме да се справим с бодливото растение, единственото препятствие, което ни дели от мястото, където държат Шест. Картата показа, че тунелът е вдясно от кактуса. Най-после с помощта на телекинезата си успяваме да го раздробим на парчета. Под него има плътна кафява врата с метална дръжка по средата. Докато стоя там и оглеждам входа редом с другите гардове, си спомням какво ми беше казал наскоро Девет: „Чакал съм това цял живот“. Всички ние сме живели с очакването на момента, в който ще се намерим, когато и деветимата ще бъдем заедно и ще поведем битката срещу могадорианците, за да спасим завещанието на Лориен. Както се оказа, няма да сме девет, но шестимата от нас, които оцеляха, сега и с попълнението от номер Десет, ще направим всичко, за да оцелеем, каквото и да се случи оттук нататък.

ГЛАВА 28

Един огромен могадорианец замахва към мен с блестящия си меч. Аз се привеждам, за да отбягна острието, и стоварвам юмрука си в гърлото му. Той изпуска оръжието си и се задъхва, останал без въздух. В момента, в който мечът издрънчава на пода, аз го сграбчвам и главата на могадорианеца пада отсечена. Тялото му мигом се превръща в облак от пепел. Още трима ме атакуват, но прахта ме закрива. Навеждам се ниско и отсичам нечии крака до коленете в момента, в който се приближават. Когато се изправям, друг едър могадорианец се опитва да ме сграбчи отзад. Правя задно салто и го разсичам през кръста още докато съм във въздуха. Отстъпвам назад през облака от пепелта му и се озовавам наобиколена от още десетина могадорианци. Сетракус Ра никъде не се вижда.

Превръщам се в невидима. Профучавам през друг обръч от войници и се оглеждам отново за Сетракус Ра. Съзирам го в далечния край на стаята. Без да се замисля и за миг, се втурвам право към него. Появяват се още могадорианци, вече съм им загубила броя. Превръщам ги всички в купчини пепел. Когато съм на около десетина метра от Сетракус Ра, той вдига юмрук и сочи към мен, сякаш ме вижда. От ръката му се изстрелва лъч синьо електричество, той припуква по тавана на стаята и аз усещам, че ставам отново видима. За пореден път Ра ми отнема заветите. Знаех, че това може да се случи, но въпреки това ме пронизва болка от загубата. Каквото и да ми е подготвил, аз съм готова.

Могадорианските войници прииждат към мен от всички страни, но аз продължавам да настъпвам към Сетракус Ра. Мечът ми пронизва гърлото на всеки могадорианец, който се изпречва на пътя ми. Някой ме сграбчва откъм гърба и аз отсичам ръката му. Друг се хвърля с вик към мен и аз го посичам през кръста. Точно сега съм толкова обсебена от мисълта как ще забия острието във врата на Сетракус Ра, че почти не забелязвам могадорианците, които убивам.

Следващото нещо, което си спомням, е, че той е до мен и ме сграбчва за врата. Повдига ме с една ръка, краката ми увисват над пода и лицата ни отново са на сантиметри едно от друго.

— Добре се сражаваш, момиченце. — Той диша тежко в лицето ми.

Трепвам, отвратена от вонята.

— Върни ми заветите и тогава ще разбереш колко добре мога да се бия — отвръщам със задавен глас.

— Ако беше толкова силна, колкото си мислиш, като първо, нямаше да успея да ти ги отнема.

— Не ми ги пробутвай тия, страхливецо! Щом си толкова сигурен, че можеш да ме победиш, защо не го направиш? Покажи ми колко си силен и велик. Върни ми заветите и се бий като мъж! — крещя аз.

Гласът му отеква в стаята, когато изревава:

— Ти използвай твоите способности, а аз моите!

Мята ме обратно в средата на стаята, но аз почти не усещам болка, когато се стоварвам на пода. Мечът ми пада със звън и се плъзва встрани. Един войник запраща меча си към мен и той се приближава със свистене. Първата ми реакция е да го спра с мисълта си, но все още съм лишена от заветите си. Въпреки това все още имам рефлексите си и цялата си мощ. Ще убия Сетракус Ра със или без заветите си. Протягам ръце и хващам летящото към мен острие на сантиметри от гърлото си. В следващия момент някой ме хваща през кръста и докато падам по гръб, завъртам меча в дланите си и го забивам в могадорианеца. Падам на земята, обгърната в облак от пепел. Прииждат още могадорианци. Унищожавам ги със собствените им оръжия и тръпката от това е направо неописуема. С всеки нов убит войник се чувствам все по-силна. И все по-гневна. Ако трябва да премина през всички могадорианци на Земята, за да стигна до Сетракус Ра, ще го направя.

Сетракус Ра просто стои там и наблюдава шоуто. Реве толкова силно, че усещам вибрациите в гърдите си. Всички години на обучение са ме подготвяли за този момент. Единственото нещо, което би могло да ме направи по-силна, е, ако можеше и останалите гардове сега да бъдат тук — щяхме да се сражаваме заедно срещу него и да го победим. Отърсвам се от тази мисъл. Ще го унищожа заради всички нас.

Когато съм се справила и с последния войник, заставам в средата на стаята и Сетракус Ра тръгва към мен. Пресяга се зад гърба си, измъква тежък раздвоен камшик и замахва към пода. От камшика изригват оранжеви пламъци.

Аз дори не трепвам. Сега вече нищо не може да ме спре или изплаши. Хвърлям се напред с вик:

— За Лориен!

Той замахва с камшика над главата ми и гъсти пламъци ме обгръщат от всички страни като с покривало. Аз се мушвам под него и се претъркулвам към краката на Сетракус Ра. Изплъзвам се от замаха на ботуша му и виждам няколко белега, които опасват глезените му. Регистрирам ги, но нямам време да се замисля дали имат някаква връзка с моите белези. Мечът ми разсича прасеца на левия му крак му точно над най-горния белег и скачам на крака. Разрезът, който съм направила, веднага се затваря и избледнява в нов белег. Изобщо не е усетил, че съм го ранила, дори не трепна.

Камшикът изплющява отново към мен и аз се опитвам да отсека едната му опашка, но когато пламъците докосват меча ми, острието се стопява. Мятам това, което е останало в ръцете ми, към него. Той вдига ръка и улавя оръжието във въздуха. Мечът се върти и се нажежава до бяло. Когато Ра разтваря пръстите си, разтопеното острие нараства и се издължава, докато се превърне отново в блестящ меч. Сетракус Ра се усмихва и го оставя да падне на пода.

Аз се хвърлям към меча, но когато стигам до него и понечвам да го грабна, камшикът изплющява върху дясната ми ръка. Кожата ми пламва, разцепена на две, но вместо кръв от дълбоката рана излиза нещо гъсто и черно. Гледам я и знам, че трябва да изпитвам неописуема болка, но съм като вцепенена. Залитам напред и успявам най-после да грабна меча. С оръжието в ръка се завъртам и се изправям лице в лице срещу водача на могадорианците. Но нещо не е наред с дясната ми ръка. Не мога да я помръдна.

Сетракус Ра замахва отново с камшика и профучава край мен, но аз отскачам навреме, встрани от огнената диря, която оставя след себе си. Той вдига ръка, за да го прибере и замахне отново — сега е подходящият момент да атакувам, и аз го сграбчвам. Втурвам се към него, здраво стиснала меча в лявата ръка, и го забивам със замах дълбоко в гръдния кош. Дръпвам го рязко надолу и разсичам восъчната кожа, докато мечът се спира в края на торса. Падам назад, вдигам поглед към него и отчаяно се надявам, че съм нанесла фаталния удар, и с това войната е приключила.

Напразно. Макар за пръв път лицето на Сетракус Ра да се изкривява от болка, вместо да се превърне в купчина прах, той протяга ръка и издърпва меча от тялото си. Разглежда острието и гледа как по него се стича гъста кръв. После го пъха в устата си, захапва го и мечът пада, счупен на две. Имам усещането, че просто си играе с мен. Какво се случва? Изправям се на крака и бързо премислям какъв да бъде следващият ми ход. Като начало трябва да стоя далеч от него, поне докато реша какво да правя. Повече от всякога ми се иска сега до мен да беше моят гард.

Елла? Чуваш ли ме?

Нищо.

Продължавам да отстъпвам назад, опитвам се да увелича разстоянието между мен и Сетракус Ра, за да имам по-голяма възможност за атака. Тогава усещам, че дясната ми ръка започва да изтръпва. Поглеждам надолу и виждам, че кожата около разтворената от камшика рана е почерняла. Докато я гледам, черното петно пълзи, обхваща кокалчетата на пръстите и ноктите и за секунди цялата ми ръка почернява чак до китката. Тръпненето изчезва. Усещам ръката си ужасно тежка. Сякаш е от олово.

Вдигам поглед към Сетракус Ра. Моравият белег на врата му започва да пулсира с ярка светлина.

— Готова ли си да умреш? — пита той.

Елла? Ако сте наблизо, сега е моментът. Всъщност сега или никога.

Толкова отчаяно ми се иска да чуя гласа й в главата си, да ми каже, че тя и другите са вече пред вратата. Сега трябваше да сме заедно, да се изправим срещу Сетракус Ра и с помощта на поверените ни от Старейшините завети да се бием дотогава, докато от него не остане нищо, докато се превърне в безполезна, безпомощна купчина прах — като другите могадорианци. Вместо това аз съм сама тук, с ранена и безполезна ръка, и си играем със Сетракус на котка и мишка. А той стои изправен пред мен, с огнения меч в ръка, отнел ми е заветите и се гаври с мен. Какво се случва?

Оглеждам още веднъж пустинята около нас, после се пресягам към кръглата дръжка на кафявата врата и я завъртам на триста и шейсет градуса. После решавам да ускоря нещата и направо я изтръгвам от пантите. Зад нея има метална стълба, която води надолу към мрака.

— Аз мога да виждам в тъмното — предлага помощта си Марина. — Ще мина първа.

Дръпвам се встрани и я оставям да мине отпред.

Марина тръгва надолу в мрака и изчезва от погледа ми. Осем хвърля сандъка си и я следва.

— Има към шест метра до долу. Май има дълъг тунел — провиква се тя. — Дотук всичко е чисто. Не виждам никого.

Девет поглежда към мен и Елла и казва галантно:

— Първо дамите.

Елла слиза по стълбата и когато тя изчезва, Девет се ухилва самодоволно:

— Е, добре, ама това се отнасяше за тебе, Четири.

Аз само поклащам глава. Това е Девет, винаги верен на себе си. Сочи ми с ръка да тръгна след Елла.

— Нали знаеш, обичам те, човече. Слизай.

С помощта на телекинезата си свалям долу първо Бърни Косар, отново във формата си на бигъл, после мушвам сандъка си под мишница и непохватно започвам да слизам надолу, като се подпирам с една ръка. В тунела е студено и мирише на плесен. Чувам стъпките на Елла и Марина пред себе си и драскането от ноктите на БК по цимента. Включвам лумена на свободната си ръка и осветявам за няколко секунди бетонните стени на тунела, за да се ориентирам.

Луменът ми осветява остър завой, който се вижда в далечината пред нас, после го изключвам.

— Марина, ти виждаш добре. Ще можеш да ни водиш, нали?

Осем и Девет са вече до нас. Марина кимва и ние всички тръгваме след нея надолу по тъмния тунел. След малко едва не се блъскам в Елла, която се е заковала на място.

— О, не, най-после се свързах с Шест! Има нужда от нас! Казва сега или никога!

— Хайде, давайте по-бързо! — провиква се Девет отзад.

Тичаме в мрака колкото можем по-бързо. На всеки няколко секунди паля лумена си, за да не се блъснем един в друг. Тунелът прави остър завой и аз отново размахвам лумена си, за да видя какво има пред нас. Следващите няколко метра тунелът се спуска надолу и в дъното се вижда бетонна врата. Плъзвам сандъка си по наклонения под и той се удря в нея. Тичам към вратата и размахвам и двете си ръце, за да можем да я огледаме по-добре.

Девет бързо отваря сандъка си и изважда жълтата топка с малките издатини. Като някой фокусник той я задържа в ръцете си и после я мята към вратата. Тя се удря в метала, отскача на няколко сантиметра, а после започва да нараства и става черна. От нея изригват остри като бръснач остриета и под силата им вратата пада навътре с трясък. Шиповете моментално се прибират и тя отново е малка жълта топка, която лежи невинно на пода. Девет се навежда, грабва я, хвърля я обратно в сандъка си и го затваря с трясък.

— Надявах се точно това да се случи — казва с възхищение.

На негово място щях най-напред да пробвам дали с чудесата от сандъка мога да видя какво има зад вратата, да разбера какво ни очаква там. Но сега нямам време да критикувам решенията на когото и да било.

Втурваме се към входа. С влизането ни над нас се задействат сензорни лампи. Припламват червени светлини и вият сирени, които атакуват сетивата ни. В края на този по-къс проход стигаме до още една голяма бетонна врата. Когато я приближаваме, тя се вдига и зад нея виждаме десетина огромни могадориански войници с насочени оръжия и мечове, готови за атака.

— Могадорианци? Те пък какво правят тук? — пита невярващо Осем.

— Опа, лоша работа. Правителството и могадорианците са се съюзили — казвам аз.

— Ще се оправим — отвръща Осем.

Девет ме сбутва с лакът и театрално сочи с одобрение към нашия новооткрит член на гардовете.

Усещам как ме изпълва прилив на адреналин, нещо, което съм изпитвал само във виденията си. Внезапно осъзнавам точно какво трябва да направя. Поглеждам към другите.

— Следвайте ме! — изкрещявам им.

Те кимват в отговор. Пускам сандъка си, запалвам лумена и на двете си ръце и се втурвам напред. Последното нещо, което съзирам с периферното си зрение, е Елла, която прибира сандъка ми.

Също както във видението ми насочвам лумена към краката си и стъпалата ми пламват. Пламъците пълзят нагоре по краката ми и обхващат цялото ми тяло точно когато стигам до първия войник. Когато се хвърлям напред, аз съм огнена топка, която преминава през него и го превръща в пепел. Продължавам да тичам.

Когато профучавам край могадорианците, те се завъртат на сто и осемдесет градуса, опитват се да стрелят, но пламъците ми осигуряват идеална защита. Привеждам глава и тичам с протегнати напред ръце, за да държа войниците далеч от себе си. Марина, Осем и Елла са по петите им и ги разчистват, докато аз препускам напред. Девет се е изкачил на тавана и се сражава с могадорианците оттам. Аз мятам огнени кълба към най-близките до мен и само за няколко секунди пламъците ги обгръщат и ги превръщат в плътен облак от прах и дим, който се стеле над мен. Забавям темпото, когато виждам, че и последният могадорианец е унищожен. Щом стигаме до края на стаята, запращам голямо огнено кълбо към вратата и я разбивам на парчета. За миг се спирам, за да се насладя на добре свършената работа. БК е дал приноса си за общото дело, но сега явно не е моментът да се поздравяваме. Май съм прихванал нещо от Девет. Продължаваме напред, за да видим какво още ни очаква.

Сетракус Ра е направил нещо с мен. Не мога да се помръдна и стоя като вкопана в земята. Отначало си мисля, че това е от изтощителната битка или от странната рана на ръката ми, а може би и двете. После осъзнавам, че се случва нещо по-сериозно, нещо, което не ми позволява да се движа. Напрягам се да вдигна глава към Сетракус Ра, който е застанал застрашително пред мен. В ръката си държи златен бастун с черно око върху дръжката. Протяга бастуна напред и черното око се отваря, премигва, завърта се наляво и надясно. Когато ме съзира, то се затваря бавно, после се отваря рязко и от него излиза безумно ярка заслепяваща червена светлина. Лъчът пълзи по безпомощното ми тяло и оставя след себе си странно вибриращо усещане върху кожата ми. Трябва да се мръдна на всяка цена. Трябва да се измъкна от тази отвратителна светлина, далече от това, което прави с мен, каквото и да е то, но съм напълно обездвижена. Ръката ми тежи цял тон. Уязвима съм и трябва да изляза от тази ситуация, трябва да вляза във форма. Но нищо не мога да направя.

Светлината от окото сега е пурпурна и пълзи по лицето ми. Облизвам устни и усещам вкус на изгоряло. Сетракус Ра се приближава и спира на около метър от мен. Затварям очи, стискам зъби и си мисля за Джон и Катарина, за Сам и Марина, за Елла. Пред очите ми са Осем и Анри, и Крейтън, даже и Бърни Косар. Няма да окажа тази чест на Сетракус Ра, няма да му доставя удоволствието да го гледам, докато ме убива. Нещо горещо и меко докосва челото ми, като полъх от въздух. Събирам сили за това, което предстои, каквото и да е то, и се стягам за агонията, която със сигурност ще ми донесе. Нищо не се случва и когато отварям очи, виждам Сетракус Ра пред себе си. Е, не съвсем. От дръжката на бастуна му струят ивици червена и пурпурна светлина и пълзят нагоре-надолу по масивното му тяло.

Сетракус Ра започва да се тресе и ореол от бяла светлина обгръща раменете и ръцете му. Той пада на колене в конвулсии и огромната му глава подскача нагоре-надолу. После сивкавата му восъчна кожа се отдръпва от мускулите и костите. Когато се връща обратно върху смаляващото се тяло, тя вече има друг цвят — матова, мургава кожа. От скалпа му изниква руса коса, тя бързо расте и скоро покрива цялата глава. Когато ме поглежда, отчаяното желание да се хвърля върху него е по-силно от всякога, но все още не мога да се помръдна. Той се е превърнал в мен — сиви очи и високи скули, изрусена руса коса.

— За да мога да бъда теб, ти трябва да останеш жива — казва Ра с моя глас, — но само за известно време.

Той вдига ръка с насочена към мен длан и сякаш под действието на магнит, поставен на тавана, и друг във вече изцяло черната ми ръка, аз се изстрелвам от пода, удрям се в тавана и увисвам на петнайсетина метра от земята. В мозъка си усещам болезнено бръмчене. Опитвам се отново да се свържа мислено с Елла, но не мога да чуя дори собствените си мисли. Когато със свободната си ръка докосвам другата, която е залепена за тавана, тя също почернява. Сковаващата неподвижност, която тегне на ръката ми, сега се разпространява. В един момент мога да движа само очите си. Цялото ми тяло сега е черно. Къс черна скала.

ГЛАВА 29

Отново заставам отпред. Марина ме следва, а Бърни Косар подтичва до нея и ръмжи. Елла все още носи сандъка ми, а Осем и Девет вървят плътно зад нас. Огънят ми ме е направил непобедим и пламъците ми поглъщат всеки могадориански войник, появил се иззад някой ъгъл или изскочил от някоя врата. Огънят е обсебил не само тялото, но и съзнанието ми. Никога досега не съм се чувствал толкова уверен, толкова решителен, така нахъсан да победя враговете ни.

— Тя все още не ми отговаря! — провиква се Елла, когато влизаме в друг коридор, изпълнен с виещи сирени и припламващи светлини. — Не знам дали изобщо чува нещо от това, което й казвам.

— Е, поне знаем, че е жива, защото не са се появили нови белези — намесва се Девет и протяга крак, сякаш очаква да получи комплимент.

Огънят ми се разширява и се издига все по-високо, ближе стените и тавана на коридора, докато минавам по него. Не мога да опиша енергията, която блика в мен и която едва успявам да сдържа, сякаш всеки момент и аз ще изригна ведно с нея. Готов съм за битката със Сетракус Ра и знам, че и другите се чувстват по същия начин. Девет и Осем се вихрят и сеят унищожение, помитат войниците и ги пращат в небитието, отскачат от един могадорианец на друг, а Марина се сражава безстрашно, използва всичките си завети и запраща войниците във въздуха. Елла, която има по-малко разкри ти способности, наблюдава малко завистливо как помитаме войниците. Иска ми се да можех да спра за момент и да й кажа колко е значима за нас, колко бе важна нейната способност да общува телепатично, за да се съберем всички заедно. Как тя като най-младия лориенец превъплъщава дългото ни съществуване и мощта на нашите гардове. Готови сме да си възвърнем Лориен и това е възможно благодарение на това, че даваме всичко от себе си в битката, всеки един от нас. Коридорът се разклонява и трябва да решим бързо накъде да продължим. Никога повече няма да направим избора да се разделим отново.

— Е, Огнено момче, а сега накъде? — пита Девет.

Марина пристъпва напред и посочва:

— Насам.

Способността й да вижда в тъмното е по-полезна от ограничените възможности на моя лумен, така че аз изгасям огъня и всички тръгваме наляво след нея.

Марина и за миг не се колебае, когато стигаме пред входа на дълга просторна стая, изпълнена с високи кафяви колони. Нито пък някой от нас. Оръжията ни са готви за бой, когато дочуваме шум от маршируващи хора в далечния край на стаята. Бутам с лакът Марина.

— Хей, можеш ли да видиш кои са тези?

— Аха. Предполагам, че са войници на правителството. Със сигурност не са могадорианци. Много са. Не знам точно колко, може би двайсет или трийсет. Може и да са повече.

Тя се обръща и тръгва към войниците. Ние правим същото. Можем лесно да се справим с тях, като извием оръжията им с телекинезата си. Прекосяваме голямата стая, минаваме през още един коридор с врата и завиваме наляво, където налитаме на десетина войници на правителството, всички облечени в черно, които охраняват тежка метална врата. В момента, в който ни виждат, те се групират бързо, за да блокират входа към вратата, и започват да стрелят. Марина и Осем вдигат едновременно ръце, сякаш са се уговорили предварително, и спират куршумите още на сантиметри от оръжията. Девет се присъединява към тях и с мисълта си изтръгва пушките, после издига войниците нагоре и ги оставя да висят от купола на тавана. Всички грабваме по една пушка.

Девет забива върха на пушката си в рамката на охраняваната доскоро врата и я изтръгва от пантите.

Зад нея се показва още един коридор с наредени врати по двете стени. Девет се втурва напред. Минава от врата на врата и долепя ухо — всички са празни.

По-нататък по коридора виждаме стаи, които приличат на затворнически килии. Чудя се дали вече сме близко до Шест. Може би е някъде зад някоя от тези врати.

Пред една от вратите забелязвам следи от кръв. Изтръгвам вратата от три метра разстояние. Вътре е тъмно като в рог. Преди да успея да запаля лумена си, Марина ме избутва встрани.

— Тук има някой! — изкрещява тя.

От тъмния ъгъл се дочува хлипане и аз осветявам мрака.

Там, уплашен и мръсен, лежи някой, когото си мислех, че никога повече няма да видя. Сара. Коленича до нея и я гледам в приглушената светлина на лумена ми. Искам да й кажа нещо, но от устата ми излизат само някакви пискливи звуци. Опитвам отново:

— Сара.

Не мога да повярвам, че седи пред мен. Не мога да повярвам, че я намерихме.

Сара ми хвърля бърз поглед и притиска колене към гърдите си, уплашена е. Страхува се от мен. Скрива глава между коленете си и изхлипва:

— Моля те, не ми причинявай това, не си играй с мен повече. Не го прави. Не мога да го понеса, не мога повече.

Седи и поклаща глава отново и отново. Мисля, че дори не е забелязала, че не съм сам. Усещам присъствието на другите зад гърба си, обгърнати в мрак.

— Сара — шепна аз, — това съм аз, Джон. Тук сме, за да те отведем у дома.

Девет се отдръпва назад и аз го чувам да казва на някого:

— Значи това е прословутата Сара, добре изглежда, дори и мръсна.

Сара притиска още по-силно колене към гърдите си и надзърта над тях. Изглежда толкова уплашена и уязвима, иска ми се да я хвана и вдигна от земята, но се приближавам бавно, готов за всичко. Може да е капан. Не съм стигнал дотук, за да извърша сега нещо, без да мисля. Когато я докосвам по рамото, тя изкрещява ужасена. Усещам как другите зад мен трепват стреснати, доловили ужаса в гласа й.

Тя притиска гръб към стената зад нея и косата й прилепва към грубия бетон. После вдига лице към тавана и крещи:

— Не си играй повече с мен! Казах ти всичко. Моля те, не си играй повече с мен!

Марина пристъпва напред и застава до мен. Тя ме сграбчва за ръката и ме разтърсва силно, после ме връща към реалността:

— Джон, не можем да стоим повече тук. Трябва да продължим напред. Ще вземем Сара с нас!

Най-после Сара поглежда зад мен и вижда другите. Наблюдавам я как оглежда Марина, която се е надвесила над нея. Очите й се разширяват и тя поглежда отново към мен, после към останалите, които са дошли още по-близо. Сълзите й се стичат и оставят светли ивици по мръсното лице.

— Какво става? Наистина ли сте тук? Наистина ли всички сте тук?

Аз коленича отново до нея.

— Аз съм. Това сме ние. Вярвай ми. Виж, дори и Бърни Косар иска да ти каже „здрасти“.

Той доприпква и близва ръката й, размахвайки опашка.

Слагам ръце върху раменете й и когато виждам охлузванията по китките й, очите ми се пълнят със сълзи. Притискам пръстите й към устните си.

— Сара, чуй ме. Знам, че веднъж вече те изоставих. Обещавам ти, това никога няма да се повтори. Чуваш ли ме? Никога няма да те изоставя пак.

Тя продължава да ме гледа, сякаш мога да изчезна или да се превърна в огнедишащо чудовище.

В главата ми препускат хиляди мисли, всичко, за което съм мислил толкова дълго, и аз правя усилия да кажа още нещо. Връщам се към последния ни разговор на игрището, минути преди полицаите да ме отведат.

— Хей, Сара. Помниш ли, когато ти казах, че мисля за теб всеки ден? Спомняш ли си това?

Тя ме поглежда и кимва.

— Е, така беше и все още е така. Всеки ден.

Сара се осмелява да се усмихне колебливо.

— Сега вярваш ли, че това наистина съм аз? — Тя отново кимва. — Сара Харт, обичам те. Обичам единствено теб. Чуваш ли ме?

Сега изглежда толкова облекчена, че ми се иска да я вдигна и да й кажа, че всичко е свършило и че с мен ще бъде в безопасност. Винаги. Тя взема лицето ми в ръцете си и ме целува.

— Хайде, Четири! Трябва да тръгваме — крещи Осем. Той и останалите са вече до вратата и предпазливо оглеждат коридора във всички посоки.

В коридора се чува нова експлозия и Осем изтичва да види какво става, Елла и Марина хукват след него.

— Какво, по дяволите, се мотаеш, човече? — крещи Девет и размахва неистово ръце към вратата. — Вдигай момичето и да се махаме! Сара Харт, страшно приятно ми беше да се запознаем, но наистина трябва да се махаме! Веднага!

Девет се втурва към нас и ми помага да вдигнем Сара. Щом тя стъпва на краката си, той я прегръща припряно. Тя изглежда изненадана от топлия жест, а аз съм озадачен от намигването, което ми отправя над главата й.

— Сара Харт[1] — Покорителката на мъжки сърца! Имаш ли представа колко много говори за теб този тъпак?

Аз се усмихвам на Сара, после и на Девет.

— Не. — Сара се засмива тихо, навежда се към мен и вплита пръстите си в моите.

— Добре, добре. Хайде, вие двамата, тръгвайте. — И Девет се отправя към вратата.

Аз се взирам в сините очи на Сара.

— Преди да тръгнем, искам да те попитам нещо. И искам да разбереш, че наистина трябва да те попитам това. Ти не работиш за тях, нали? За правителството и за могадорианците?

Сара клати глава.

— Защо всички непрекъснато ме питат това? Никога няма да ви предам, никого от вас.

— Чакай малко. Кои са тези всички? Кой друг те е питал? — искам да знам аз.

— Шест — отвръща Сара, изглежда изненадана от факта, че изобщо задавам подобен въпрос. Сините й очи се разширяват.

— Не я ли намерихте?

— Ти си видяла Шест? — възбудено пита Марина. — Кога? Къде?

— Тя се сражава със Сетракус Ра — отвръща Сара и в гласа й отново се прокрадва ужас. — Отведоха я преди малко.

— Какво? Не може да бъде! Това е моята битка! — изкрещява Девет.

— Успокой се, човече. Ако се движим бързо, може да остане нещо от него и за теб — казвам аз. После поглеждам към дъното на коридора и виждам Осем, Марина и Елла да тичат обратно към нас.

— Насам! — крещи Марина.

Сграбчвам Сара за ръката и я тегля след себе си. Всички хукваме надолу по коридора, където намираме Бърни Косар да стои пред метална врата, голяма колкото вход на склад, и да лае неистово.

Този път Девет наистина използва камъка си, за да види какво се крие зад вратата. Както и предишния път се появява бял конус от светлина и тогава виждаме огромна стая.

— Изглежда, там вътре се случва нещо. Виждам някакво движение в сенките — казва Осем. — Ще се телепортирам и ще проуча какво става там.

— Чакай малко, Осем. — Протягам ръка, за да го спра. — Без проучване. Трябва просто да влезем всички заедно.

Осем ме поглежда за миг и кимва.

— Прав си. Трябва да го направим заедно.

Когато сме се събрали всички пред вратата, аз оглеждам редицата от решителните лица. Даже и Сара. Само за минути плачливото окаяно момиче се е превърнало във воин. Наистина впечатляващо. Естествено, тя няма представа какво ни предстои, нещо, което на нас ни е пределно ясно. Най-вероятно това ще бъде една епична битка, ако не самата битка. Имам усещането, че всичко дотук ни е водило към този момент. Може би точно към това сме се приближавали с всяко свое действие.

— Каквото и да има вътре, каквото и да се случи — казвам аз, докато паля лумена в дланите си, — ние ще убием Сетракус Ра, това е. — Казвам това повече на себе си, отколкото на другите.

— Всички сме в кюпа, братле — отвръща Девет.

Повдигам светещата си длан над вратата и точно когато се каня да я взривя навътре, виждам червенокоса жена, със стегната в превръзка ръка, да излиза, куцукайки, от вратата в другия край на коридора. Двамата едновременно ахваме изненадани, после тя се обръща и се втурва обратно към вратата.

— Чакай! Агент Уокър! — крещя след нея.

— Уокър? Будалкаш ли ме? — пита Девет невярващо. — Онова маце, което се опита да ни залови?

Другите гледат объркано. Осем се обажда.

— Ще ти я доведа — казва той и изчезва. Когато миг по-късно се материализира отново, виждаме, че я води с извити отзад ръце. Първото нещо, което правя, е да изтръгна златната значка, забодена отпред на блузата й.

Девет я издърпва от ръката ми и прави страхотно шоу. Разглежда я внимателно известно време и после казва:

— Е, добре, добре. Какво си имаме тук? Специален агент Уокър? — смее се той. — Госпожо, изглеждате ужасно! — Той ми връща значката бързо, сякаш ще хване въшки от нея.

— Имаш ли представа колко си трогателна? — изкрещявам й аз. — Сдушвате се с могадорианците, вършите им мръсната работа и за какво? Те ще ви унищожат!

— Върша си работата — отвръща тя остро.

Осем я държи здраво.

— Ние правим това, което е най-добре за тази страна.

Тя ме гледа предизвикателно, но аз знам, че ще разбере съвсем скоро колко много трябва да се страхува от нас.

Сара сочи към нея:

— Виждала съм те и преди. Джон, тя беше там, когато отведоха Шест.

Девет сграбчва агент Уокър за реверите на блузата й като гангстер в някакъв филм. Осем не отпуска и за миг ръцете си и продължава да я държи здраво. Девет навира лицето си в нейното.

— Дайте я не мен. Аз ще я убия.

Уокър отчаяно се опитва да се отдръпне от Девет и да се измъкне от Осем.

— Чакайте! Знам къде е корабът ви! — казва умолително тя. — Знам, че го търсите, и никога няма да го откриете без мен.

— Корабът ни е тук? — обажда се Марина. От гласа й личи, че не знае дали може да вярва на думите на агент Уокър.

Агентът присвива очи.

— Ще ви покажа, ако ми дадете тази възможност.

— Ти какво мислиш, Четири? — пита Девет.

— Джон? Какво ще стане, когато намерите кораба си? — Сара ме сграбчва за ръката.

— Нямаме време за това — обажда се Марина. — Знам, че Шест е в тази стая. Фактът, че тази жена е готова да каже всичко, само и само да не влезем вътре, доказва, че съм права. Зарежете я! На кой му пука дали корабът ни е тук, или къде се намира, важното е да намерим Шест!

— Аз ще се оправя с нея — намесва се Девет.

Уокър полита нагоре и увисва на гайката на колана си, закачена за лампата високо над нас, с почервеняло от гняв лице. Девет ни поглежда, намига ни, щрака с пръсти зад гърба си и вратата се отваря със замах.

— Марина е права. На първо място са Сетракус Ра и Шест. Тръгваме ли?

После се обръща с усмивка към Сара:

— От това, което съм чул от Джон за тебе, мисля, че си те бива. — И той й подава могадорианското оръжие на Уокър. — Ще се справиш ли с нея?

Сара го поема.

— Ако само мръдне там на лампата, ще я помета. И то с най-голямо удоволствие.

Аз се обръщам към останалите гардове:

— Време е.

Втурваме се вътре. Не е необходимо да се уговаряме кой какво ще прави. Просто го знаем. Тъмно е и тихо, някаква ужасна смрад се просмуква във въздуха. Напомня ми страшно за арената, която непрекъснато се явяваше във виденията ми. Това ли е? Оглеждам се, опитвам се да разбера дали наистина е така. Центърът на стаята е слабо осветен. Девет се втурва към кръга от светлина и крещи:

— Време е да се включиш в играта, Сетракус, мръсен кучи син!

— Къде е Шест? — пита Марина. Тя и Осем отиват при Девет в средата на стаята. Пускат бързо сандъците си и започват да се оглеждат.

— Хей, момчета! Има нещо горе на тавана! — вика Марина и гласът й отеква в стените на стаята. Вдигам поглед нагоре и виждам някакво скално образувание да виси от тавана.

Насочвам нагоре лумена си и сега, обляна в светлина, скалата много прилича на статуя.

— Нещо не е наред. Не знам какво точно, но нещо тук не ми харесва — казвам тихо.

Докато наблюдаваме сенките на тавана за някакъв признак на движение, Девет използва антигравитационния си завет и изтичва нагоре към тавана, за да разгледа отблизо скалната фигура. Той се приближава към нея и тогава чувам познат глас, който изкрещява:

— Спри!

Обръщам се рязко и виждам Шест, която е застанала до вратата. На хълбока й виси примка от дебело въже, а в ръката си държи нащърбен син меч. Изглежда невредима. Това е Шест както я помня — силна и самоуверена. Дали го е направила? Възможно ли е Шест вече да е убила Сетракус Ра?

— Шест! Мили боже, това си ти! — провиква се Марина. — Жива си!

— Всичко свърши — казва Шест. — Сетракус Ра е мъртъв. Онова там на тавана е могадорианска отрова. Стой далеч от нея.

Облекчението във въздуха е осезаемо. Осем се телепортира до Шест и я притиска в топла прегръдка.

Шест винаги е била най-силната от нас, по-силна дори от мен и от Девет. Тя току-що спаси Лориен, Земята, а може би и цялата Вселена. Иска ми се да я вдигна, да я сложа на раменете си и така да я занеса тържествено обратно на Лориен.

Тръгвам към нея, но Елла ме сграбчва за китката и ме дърпа назад. Чувам гласа й в съзнанието си. Джон. Тук има нещо гнило.

Това, което се случва през следващите няколко секунди, е сякаш на забавен кадър. Шест замахва назад с назъбения меч и после нанася силен удар. Ужасен, виждам как Осем замръзва на място и после върхът на меча се забива в гърдите му. Той полита напред. Шест издърпва меча от тялото му, Осем пада на пода и остава да лежи неподвижно.

— Не! — изпищява Марина зад мен и се втурва към Осем.

Аз стоя вцепенен от ужас и тогава ме обзема инстинктът за борба. Поглеждам надолу и виждам мощна огнена топка, която изпълва дланта на дясната ми ръка. Колкото и объркан да съм се чувствал само преди секунди, сега вече съзнанието ми е ясно и аз знам точно какво трябва да направя. Това не може да е Шест. А който и да е този, трябва да го убия.

— Шест! — казвам и търкулвам огнената топка към върха на пръстите си. — Какво са направили с теб?

Тя се изсмива и вдига другата си ръка със свита в юмрук ръка. Синя светкавица се изстрелва между кокалчетата на пръстите й и обхваща целия таван. Огнената топка в ръката ми изчезва. Какво става?

— Четири!

Поглеждам нагоре и виждам над себе си Девет, който лети надолу. Неговият антигравитационен завет май също е изчезнал. Успявам да го хвана, преди да се сгромоляса на пода, и му помагам да се изправи.

Марина е застанала пред Осем, за да го пази, и държи насочени оръжията си, готови за стрелба. Осем продължава да лежи на пода и ми е трудно да преценя колко тежка е раната му. Знам само, че е жив, защото на крака ми не се е появил нов белег. Марина изстрелва поредица от куршуми, но те спират на сантиметри от лицето на Шест и падат безполезни на земята. Опитвам се да се запаля отново с лумена, но нищо не се получава.

Шест държи високо вдигнат меча си, тялото й започва да се тресе, внезапно лумва бяла светлина и я обгръща като в мъгла. Тя става все по-висока и от дългата й руса коса остава само един кичур на върха на огромния череп. Лицето й се удължава, променя се и аз някак усещам, че ще се превърне в Сетракус Ра още преди яркият морав белег да се появи на врата му. От страничните врати на стаята се появяват безшумно два батальона могадориански войници. Аз, Елла, Марина и Девет безмълвно се приближаваме един до друг и заставаме пред Осем, за да се разбере, че заедно ще се изправим срещу Сетракус Ра.

— Всичките заедно на едно място. Много ме улеснявате с това. Надявам се, че сте готови да умрете — ръмжи той.

— Криво си правиш сметката — отвръщам аз.

— И номер Шест мислеше така. Но тя сбърка. Много сбърка. — Той се усмихва и гадните му плесенясали зъби проблясват в мъждивата светлина.

Девет ме поглежда и потрива ръце в нетърпеливо очакване.

— Джони, говорили ли сме с тебе, момчето ми, колко много държа на добрата хигиена на устата?

Той се обръща към Сетракус Ра:

— Човече, преди изобщо да си помислиш да ме заплашваш, иди да си измиеш зъбите!

Той изтегля блестящия си жезъл, обръща се към Сетракус Ра и атакува. Слава богу, все още имаме силата на нашето наследство.

[1] Игра на думи: Харт се произнася на английски като heart — сърце. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 30

С периферното си зрение виждам как Девет напада Сетракус Ра. Отново се обръщам към Осем. Искам да разбера дали ще мога да го излекувам. Държа ръцете си върху раната на гърдите му и чакам заветът ми да започне да действа. Нищо. Моля се Осем да издържи, да изтърпи болката, но виждам как кафявите му очи се обръщат нагоре и дишането му става все по-плитко. Ужасена виждам отново сцената от рисунката в лориенската пещера, онази, в която Сетракус Ра убива Осем с меча си. Нима предсказанието се сбъдва? Продължавам да притискам отчаяно ръце към гърдите му.

— Марина! — крещи Джон. — Трябва да ви измъкнем двамата с Осем от тази стая незабавно! Мисля, че ако се отдалечим от Сетракус Ра, заветите ни ще се върнат. Ако съм прав, ще можеш да спасиш Осем.

— Той е полумъртъв — отвръщам задавено. — Може да е твърде късно, каквото и да направим.

Нямам сили да му кажа за рисунката в пещерата. Чудя се дали Осем сега е в състояние да мисли за всичко това, да си спомни рисунката, да осъзнае какво може да се случи в този момент. Надявам се, че не.

— Тогава трябва да побързаме — казва Джон и ми подава могадорианско оръжие. После повдига Осем. — Стреляй по всички и по всеки, който не е някой от нашите приятели.

Опитваме се да изминем стотината метра до вратата колкото можем по-бързо, не изпускаме поглед и от другите, които участват в битката. С всеки могадорианец, който превръщам в купчина пепел по пътя си, аз се чувствам все по-силен. Опитвам се да не мисля за Шест — за истинската Шест, къде е и какво се е случило с нея. Знам, че това не беше тя. Иска ми се да бях убил онова нещо още преди да се беше разкрило. Оглеждам стаята. Девет се сражава със Сетракус Ра с нокти и зъби и жезълът му със звън се удря в меча на Ра. Въпреки цялата му сила Сетракус Ра сякаш си играе с него и просто чака подходящия момент да нанесе финалния удар и да го убие.

От мен се изцежда и последната капка от цялата ми вяра и сила, които изпитвах само преди миг. Просто те са твърде много, а ние сме много малко. А и сме лишени от заветите си, което значи, че сега сме просто деца. Деца, които се сражават срещу една организирана извънземна армия. Гадно ми е, че трябваше да изоставя другите, но знам, че Джон е прав. Наясно съм, че трябва да се измъкна оттук и да запазя надеждата, че ще успея да излекувам Осем. Сега за мен това е единственият възможен избор.

Почти сме стигнали до вратата, когато пред нас се изпречват двайсетина могадорианци. Някои от тях са с оръжия, други са с мечове и всички те изглеждат ужасяващо неудържими. Опитвам се да стрелям, но нито един от настъпващата срещу нас сган не пада от изстрелите, които изпращам срещу тях. Те са ужасно много. Джон успява да измъкне Осем отвън пред вратата и се присъединява към мен. Нахвърля се върху могадорианците и върти меча си с всичка сила. Аз се бия до него. Няма да изоставя Джон, каквото и да се случи. Ние винаги сме се подкрепяли и сме си давали кураж, когато някой от нас се е чувствал слаб. Затова сме успели да оцелеем толкова време и затова и ще победим. Силни сме само когато сме сплотени.

Джон помита могадорианците един по един, бързо и методично. Аз не преставам да стрелям, докато се придвижвам към изхода, за да го блокирам и да не им позволя да стигнат до Осем. Клякам отвън до него, за да проверя какво е състоянието му. Усещам пулса му, макар и слаб, и разбирам, че способността ми все още не се е върнала. Полагам ръце върху него и шепна яростно:

— Не можеш да умреш, Осем. Чуваш ли ме? Аз ще те излекувам. Заветът ми ще се възвърне и тогава ще те излекувам.

Осъзнавам, че могадорианците, които ни нападнаха, вече ги няма — унищожени са — и внезапно възцарилата се тишина ме сепва.

— Трябва да бързаме, ще дойдат още — припряно говори Джон.

Чува се оглушителен писък — през вратата виждаме Бърни Косар, който се е превърнал в чудовище. От всички страни са го наобиколили могадорианци, замахват с мечовете си и се опитват да го съсекат, но той отскача насам-натам и ловко отбягва ударите. Могадорианците не могат да го хванат, но и той не може да им направи кой знае какво. Правим крачка напред в стаята и виждаме Сетракус Ра, който точно в този момент измъква камшик с раздвоен край. От разклоненията му излизат пламъци и Ра го стоварва върху ръката на Девет. Раната мигом започва да почернява. Джон се обръща да ми каже нещо, когато чувам изстрел. Преди да разбера какво се случва, тялото на Джон потръпва и той пада на земята.

Залепена съм към тавана, погребана в черна скала. Наблюдавам как останалите гардове се борят за живота си, а аз не мога да почувствам дори собственото си тяло, камо ли да им покажа, че съм там горе. Безсилна съм и това ме убива. През целия си живот, във всеки един момент, са ме обучавали как да не бъда безсилна. Сетракус Ра не е кой знае какъв боец. Успява да ни повали само защото ни прави безсилни. Искам да съм там долу, с отсечената му глава в ръцете си, за да видят всички могадорианци. Да направя така, че всички да видят унищожението на техния водач и после пепелта им да се посипе върху праха на Ра.

Дали това не е краят на мечтата за Лориен? Мислехме си, че сме страшно силни, умни и подготвени. Бяхме глупави, едни арогантни глупаци. Знаехме за Сетракус Ра, великия и страшен могадориански водач, но не знаехме нищо за това как се сражава, за способностите, които използва в битките. Сега, когато поглеждам назад, изглежда толкова логично да се предположи, че ще има способността да ни отнеме заветите.

Иска ми се да можех да се свържа с гардовете — да мога да ги направлявам от тази изгодна позиция. Поне в едно съм сигурна — колкото и да е изумителна физическата сила на могадорианците, умствените им възможности са много слаби, да не кажа никакви. Тези приятелчета са толкова безмозъчни, колкото и скалата, в която съм се превърнала. Още преди да са предприели нещо, вече е ясно какво смятат да направят. Планът им за атака лесно може да се отгатне просто защото няма такъв. Това е игра на числено превъзходство и груба сила — такъв враг може да бъде победен, ако знаеш с какво си имаш работа. Но когато си вътре в играта, не можеш да го разбереш. Иска ми се да можех да кажа на гардовете, че трябва да съсредоточат всичките си сили и енергия върху Сетракус Ра. Опасявам се, че в противен случай битката ще е кратка и най-вероятно победата ще е за могадорианците.

Наблюдавам как ударите се сипят върху Бърни Косар. Той се е превърнал в огромен звяр, както беше направил и в Парадайс. Тялото му е мощно и мускулесто, с остри зъби и нокти, а от главата му стърчат два извити рога. Виждам как Сетракус Ра стоварва камшика си върху ръката на Девет и тя почернява, от което ми става ясно, че скоро той ще бъде в положението, в което съм и аз. Джон е прострелян и пада на пода, гърчейки се от болка. Марина взема едно могадорианско оръжие и започва да стреля срещу настъпващите могадорианци.

Елла се измъква предпазливо от стаята. Какво ли е намислила?

Отмествам поглед от нея, защото чувам БК да ръмжи от болка. Поглеждам към него и го виждам коленичил на пода. Въпреки че продължава да се сражава и да убива могадорианци, той е тежко ранен и от раните му блика кръв. Мъчително е да го гледам как бавно отпада в такива нечовешки болки.

Продължавам да кървя. Чувствам как кръвта ми изтича и силите ми ме напускат, нищо не мога да направя да го спра.

Могадорианците продължават да прииждат на вълни отново и отново. Нямам представа колко от тях сме убили досега, но това няма особено значение. Без заветите си все едно се опитваме да спрем вятъра с решето.

Марина е зад мен и сипе изстрели върху могадорианците. Поглеждам към Бърни Косар и виждам, че са омотали въже около двата му рога и се опитват да го изтеглят от ъгъла.

— Страхливец! Ти си един жалък страхливец! Трябваше да ни парализираш, за да можеш да ни победиш! — чувам как крещи Девет.

Виждам го в средата на стаята — едната му ръка е черна и виси тежко и безпомощно. Сетракус Ра прибира обратно камшика си и казва с усмивка:

— Можеш да ме наричаш каквото си искаш, това няма да промени факта, че скоро ще умреш.

Той замахва напред с камшика. Девет се опитва да отклони с жезъла си пламтящите му краища, но само с една ръка няма как да стане. Един от огнените езици го удря по ръката и жезълът изхвърча от нея, а другият го удря в лицето. Девет крещи от болка, а лицето му и ударената ръка започват да почерняват. Сетракус напредва с него. Трябва да направя каквото мога, преди да стана съвсем безполезен или да умра — започвам да стрелям с оръжието си към Сетракус Ра, легнал на пода. В най-лошия случай поне ще отвлека вниманието му, ще направя каквото мога. Той спира снарядите един по един още във въздуха и ги хвърля настрани като на игра.

Дочувам изстрели и от друго оръжие. Обръщам се към вратата и виждам Сара, която се придвижва напред в стаята и сипе изстрели, а Елла е зад гърба й. Сара. Тя не е обучена. Няма да може да оцелее в една битка с могадорианците и Сетракус Ра!

— Сара! — крещя. — Трябва да се махнеш оттук! Това не е за тебе!

Тя не ми обръща внимание и продължава да върви напред. Девет се опитва да се отдалечи от Сетракус Ра, но ръцете му, и двете вече черни, го теглят надолу с тежестта си. Лицето му почернява точно както ръцете. Сетракус отново удря Девет, този път и с двата края на камшика, право в гръдния кош. Девет крещи от болка, а Сетракус реве срещу него:

— Бях чувал, че можеш да ми бъдеш противник, но я се виж, ти си едно нищо.

Точно когато Сетракус Ра отново прибира камшика си, за да нанесе фаталния удар върху Девет, Елла се втурва покрай Сара и хвърля нещо към него, нещо, което прилича на топка червена мъгла. То удря Сетракус в ръката, той поглежда стреснат надолу и надава оглушителен рев.

Чувствам, че нещо се случва вътре в мен. Мигновено и невероятно мощно, сякаш някой ме е включил към източник на енергия. Съсредоточавам се върху ръцете си и за пореден път се опитвам да активирам лумена. За моя изненада, този път се получава. Заветите ни са се върнали.

Зад гърба ми Марина надава вик и се втурва към Осем, който все още лежи отвън пред вратата. Виждам я как полага ръце върху гърдите му и започва да работи върху раните му. Тя ме поглежда през зеещата врата.

— Какво се случи току-що?

Аз клатя глава.

— Нямам представа, но сега вече предстои истинската битка.

Дланите ми светят. Обръщам се към центъра на стаята, където Сетракус Ра е забил нокти в ръката си и се опитва да извади малкото червено нещо, което Елла хвърли към него. Най-после успява и се обръща, за да стовари камшика си върху Елла и Сара, която продължава да стреля. Те не са достатъчно бързи, за да избегнат удара. И двете се строполяват на пода.

В момента, в който стрелата уцелва Сетракус, аз усещам промяната. Способностите ми се връщат, силите ми също. Сега вече имам шанса да се измъкна оттук и да помогна на другите.

Опитвам се да се освободя от черната обвивка и усещам, че мога леко да помръдна в нея, но не достатъчно, за да я разбия.

Докато продължавам да се боря, поглеждам надолу. Джон се е примъкнал до Сара и Елла, които лежат на пода. След себе си е оставил купчини пепел и кървава диря. Марина се е върнала навън при Осем. Бърни Косар продължава да лежи в ъгъла, но сега разкъсва на парчета могадорианците, които преди малко се опитваха да го извлекат оттам. В средата на стаята Девет все още стои лице срещу лице със Сетракус Ра, но е успял да освободи ръцете и лицето си от черната скала, която го сковаваше.

При тази гледка в мен се връща надеждата, че мога да се освободя от собствения си каменен затвор, и продължавам борбата си. В един момент усещам, че обвивката започва да поддава. Скоро ще се измъкна оттук. Неистово се мъча да се освободя. Единственото нещо, което искам в този момент, е да покажа на Сетракус Ра какво е усещането да бъдеш участник в истинска битка.

Точно когато съм изгубила всякаква надежда, че ще мога да помогна на Осем, способностите ми се връщат. Поставям ръцете си върху раната на гърдите му и усещам, че заветът ми започва да действа. С всяка изминала секунда ударите на сърцето му стават все по-силни. Никога не съм изпитвала нещо по-хубаво в живота си от това спокойно туп, туп, туп. Ако сега не се водеше битката на нашия живот, битката за нашето бъдеще, мисля, че щях да се разплача, но аз оставам силна и сдържам емоциите си.

Свеждам поглед към Осем и виждам, че клепачите му трепват и той отваря очи, поглежда ме.

— Трябва да знаеш… Шест се опита да… — започва той.

Аз го прекъсвам:

— Това не беше Шест. Беше Сетракус Ра. Не знам как го е направил, но това беше той.

— Но…? — Осем изглежда толкова объркан, че направо ми къса сърцето.

— Осем, сега точно не мога да ти обясня всичко. Как се чувстваш? Можеш ли да се изправиш? Трябва да влезем вътре, да се присъединим към другите в битката. Готов ли си? Трябва да излекувам и Джон, ти ще отвличаш вниманието. Разбра ли ме?

Той кимва и аз понечвам да се изправя, но има още нещо, което трябва да направя, преди да е станало твърде късно. Взирам се в очите му, в тези красиви кафяви очи, после поемам дълбоко въздух и го целувам. Когато се отдръпвам, виждам смаяния израз на лицето му. Свивам рамене и му се усмихвам.

— Хей, животът е в настоящия момент, нали така?

Преди да е успял да каже нещо, аз тръгвам да намеря Джон. Трябва да го излекувам, и то бързо. Той пое три снаряда, за да ме предпази. Ако не го намеря веднага, ще умре.

По пода се вижда следа от кръв там, където Джон се е влачил по пода, и двамата с Осем я следваме. Във въздуха виси тежък облак от гъст дим от изстреляните снаряди. Когато стигаме до Джон, той е застанал на колене и изстрелва огнени кълба от дланите си срещу голяма група могадорианци, които се опитват да стигнат до Елла и Сара. Докато се придвижваме към него, могадорианците ни обстрелват. Но сега вече мога да се възползвам от телекинезата и да отклоня изстрелите, Осем също се включва в битката. Аз притичвам до Джон и започвам да оправям раните му. Той е много блед и диша тежко. Загубил е много кръв.

— Джон! Трябва да спреш за малко, за да мога да те излекувам! — Опитвам се да надвикам шума от хаоса и суматохата. Хващам го за брадичката и го принуждавам да ме погледне. Той върти глава и се опитва да се освободи.

— Ако спра, могадорианците ще убият Сара и Елла.

— Ако не спреш, ще умреш. Сега вече Осем е добре, той ще ги прикрива, докато аз работя с тебе. Моля те, Джон! Имаме нужда от теб.

Усещам, че престава да се съпротивлява.

Преглеждам внимателно раните на краката му. Изглеждат по един и същи начин. И двата крака кървят силно от зейналите дупки. Започвам с десния крак и веднага разбирам, че костта на бедрото му е счупена. Той крещи от болка, докато костта се намества, но викът му потъва в шума от случващото се наоколо. Свива ръцете си в юмруци и аз продължавам с работата си.

Другият крак не е толкова зле и се справям по-бързо с него. Джон вече диша по-леко. Пресягам се да взема ръката му и крещя в ухото му:

— Сега изглеждаш далеч по-добре!

Поставям ръка на раната върху горната част на ръката му и усещам, че мускулите — бицепсът и трицепсът, са разкъсани. Ще ми отнеме една-две минути да ги оправя. Осем продължава да сипе огън срещу непресекващия поток от могадорианци, но те прииждат толкова бързо, че той трудно ги удържа. Усещам най-после как разкъсаните мускули на Джон се възстановяват и той е готов. Поглежда ме и аз кимвам с глава. Той скача на крака и се втурва да помага на Осем, за да защитят Елла и Сара, които още лежат на пода.

Чувствам се силен. Добре. Сара и Елла направиха някакво чудо, което ни върна способностите, и сега можем да се бием, но и двете са ранени. Ще превърна всеки могадорианец, до последния от тях, в пепел затова, че раниха приятелите ми.

Тичам към тях и мятам огнени кълба. Знам, че не трябва да изпитваш удоволствие от това, че убиваш друго живо същество, но усещането е страхотно. Сега, когато вече съм на крака, Осем се телепортира из цялата стая, изниква пред могадорианците и ги посича с меча си. Девет все още се бие със Сетракус Ра, но и двамата се движат толкова бързо, че ги виждам като в мъгла. Трябва да отида там и да се бия, но трябва да бъда и тук и да помогна на Сара и Елла.

Изведнъж един от могадорианците, които настъпват към мен, рязко сменя посоката си. Оръдието му не е насочено към мен. Цели се право в Сара и Елла, които все още лежат неподвижни. Стреля в тях и телата им започват да се тресат. Аз крещя.

Гледам в ужас как върху проснатите на пода тела на Сара и Елла се сипят снаряди. Джон успява да стигне до тях и аз притичвам след него. Той е коленичил и държи ръцете им, телата им продължават да се тресат. Дойдохме твърде късно.

След всичко, което преминахме, след като най-после успяхме да се намерим и да сме тук всички заедно, сега може да изгубим още един член на гардовете. Както и Сара. Джон току-що я намери и сега може да я загуби отново. Напрегнат съм в очакване още един белег да прогори кожата на крака ми, нов белег за Елла. И знам, че от този ще ме боли най-много.

Но нищо такова не се случва. Дали смъртта на Елла не е нещо по-различно и затова не предизвиква белег? Това не е възможно. Отварям очи и поглеждам към Джон, който все още стои приведен над Сара и Елла и напрегнато стиска ръцете им.

Поглеждам момичетата отблизо и не вярвам на очите си. Раните им — дупките от снарядите и грозните изгаряния по лицата им заздравяват.

— Какво става? Как го правиш това? — питам Джон и го гледам с изумление.

— Нямам представа — отвръща той и клати глава. — Идея си нямах, че мога да го правя. Видях Сара на земята и не можех да я оставя да умре, нито пък Елла. Не и още един от гардовете. Няма да позволя да се случи това сега, когато всички сме заедно. Взех ръцете им в своите и си мислех колко много ми се иска раните им да заздравеят, да мога да им помогна да се оправят… и изведнъж то започна да се случва.

— Ти си развил нова способност! — крещя от радост и го стискам за раменете.

— Ами просто го исках страшно много и чудото се случи. Каквото и да е станало, важното е, че те са здрави.

Той се засмива с облекчение, изглежда изтощен. После се обръща към средата на стаята, където Девет продължава да се сражава.

— Марина, не е дошло времето да унищожим Сетракус Ра. Въпреки че си върнахме способностите, мисля, че все още не можем да го победим, и не искам да загубим още един гард. Трябва да намерим Шест. После ще помислим как да се измъкнем оттук, да се прегрупираме и да съставим план. Ще го убием или ще умрем всички заедно. Но ще го направим по нашите правила и когато сме убедени, че сме готови за това.

До нас долита стон и аз поглеждам надолу към Сара и Елла. Те са отворили очи и по бузите им се появява руменина. Джон се навежда и целува Сара.

Каменната обвивка най-после се пропуква. Сгъвам ръцете си, отблъсквам се с крака, скалата се разчупва на парчета и аз падам надолу. Възползвам се от телекинезата си, за да се приземя леко на пода.

Лежа известно време и се опитвам да си поема дъх. Димът е толкова гъст, че очите ми започват да сълзят. Изведнъж стаята се разтърсва от оглушителна експлозия. Включва се аларма, примигват червени светлини и вой на сирена пронизва въздуха. Виждам горящата светлина от лумена на Джон и тръгвам към него през гъстия дим. Елла, Марина и Сара са застанали до него и докато се прокрадвам натам, виждам Осем, който се е телепортирал до Марина. Бърни Косар си е отново бигъл и куцука към Джон.

Елла надава вик, когато ме вижда, и ме притиска в обятията си. Аз отвръщам на прегръдката й и после се обръщам към Джон. Да виждам отново лицето му пред себе си е като сбъдната мечта. Той докосва ръката ми.

— Добре ли си?

Аз кимвам.

— А ти как си? — питам го и гласът ми показва колко съм скапана и изтощена.

— Засега всички сме живи. Но къде е Девет? — отвръща той и се оглежда. Изведнъж всички разбираме, че вече не се чува шумът от битката.

Хукваме към средата на стаята, към мястото, където Девет се сражаваше със Сетракус Ра и се опитваше да го държи на разстояние от другите. Девет лежи на пода неподвижен, а Сетракус Ра никъде не се вижда. Марина коленичи до него и започва трескаво да движи ръце по тялото му, докато аз обикалям в кръг и се взирам през дима, за да се уверя, че Сетракус Ра не се спотайва в някой ъгъл, за да ни нападне в гръб и да ни убие. Стаята е притихнала зловещо, като изключим пронизителния вой на алармите. В този момент осъзнавам, че никъде не се виждат могадорианци.

— Жив е! — надава радостен вик Марина. — Само е зашеметен.

Девет се надига, сяда и разтърсва глава замаян.

— Какво се случи? — пита ни.

— Тъкмо щях да те попитам същото — отвръща Осем. — Имаше експлозия и всички изчезнаха, останахме само ние седемте.

— Не знам, не видях къде отиде Сетракус Ра. Само преди секунда се отбранявах и се опитвах да го отблъсна, а в следващия момент вече лежах тук на земята.

— Какво ще правим сега? — пита Сара.

— Трябва да се махнем оттук — отвръща Джон. — Всеки момент Сетракус Ра може да се появи отново, може това да е капан. Макар че сме правителствена база, явно тук не е безопасно.

— Някой знае ли как можем да се измъкнем? — питам аз.

Всички се споглеждат мрачно.

— Трябва да се върнем по пътя, по който дойдохме — предлага Осем. — Способността ми за телепортиране не може да поеме всички.

— Добре — съгласява се Джон. — Не знаем на какво ще се натъкнем по пътя и дали няма да се наложи да се сражаваме с още могадорианци или войници, но трябва да останем заедно. Никога вече няма да се разделим.

Девет пристъпва напред и застава до мен. Оглежда ме от главата до петите.

— Мисля, че никой не ни запозна както му е редът. Радвам се да се запознаем официално, скъпа моя. Аз съм Девет. — И той ми намига.

Аз извъртам очи с досада, а Джон се подсмихва.

Обгръщам с поглед всички. Истинско чудо е, че отново сме заедно, че все още сме живи. Всички лориенци на Земята, с изключение на един, стоят на няколко крачки един от друг.

Живи сме и можем да се сражаваме, а това означава, че все още имаме шанс. Ние отново ще се срещнем със Сетракус Ра, и то скоро. И този път няма да го оставим да се измъкне.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Заслуги