СЕВДА КОСТОВА

ПЕНЕЛОПЕИДА

chitanka.info

Посвещавам на Ян-Петер Рьод — Човека

ЧАСТ ПЪРВА

МИР И ВОЙНА

MUTATO NOMINE DE TE FABULA NARRAT

Очите му са зелени като морската вода в предвечерните часове, а косата му припламва с червените отблясъци на добре излъсканата скъпоценна мед. И къдрите се вият край челото му като цветовете на хиацинта. Той е снажен и с мощна осанка застана пред мене.

Срещнах го върху стъпалата на двореца на моя чичо цар Тиндар. Той ме погледна с големите си очи на ястреб и аз потънах цяла в мъглата на погледа му. Но тая мъгла ме влече. Може би защото не зная какво се крие зад нейното непрозирно було.

Ние принадлежим към старото племе, което населява тези краища от незапомнени времена. И по нищо не приличаме на светлооките и златокъдри пришълци, които преди няколко столетия са дошли от север, понесени неудържимо като буреносен облак, и са завладели нашите земи. Видът ни е друг, а и душите ни са други. Мъдро е нашето племе и знае цената на всяко нещо. Спокойни са сърцата ни и пълни с благодатна светлина умовете ни. Ние се радваме на живота и обичаме човека. Тачим го толкова, колкото тачим и боговете. А красотата поставяме над всяка добродетел. Достойнство над достойнствата е тя. Красив е светът и човек трябва да мине с наслада през него. Но ние бяхме победени от светлооките пришълци, размесихме се с тях и глух кипеж настъпи в нашия живот. Не само в семействата, но понякога и в отделния човек се сблъскваше старата, облагородена кръв с новата, буйна кръв на пришълците. Защото златокъдрите не познават спокойствието, мъката ги влече повече от насладата и вечна битка е тяхното съществуване. Оракулът предрича, че от този кипеж светлина ще озари света. Но всеки тълкува различно думите на оракула.

Когато видях Одисей, останах поразена от красотата му. Съвършенството на лицето му ме хипнотизираше. Но и ме плашеше. Нещо нечовешко има в такова съвършенство. През разчупените линии прозира душата. Тук не виждаш душа. Сякаш пред тебе стои освободената от всяка болка и от всяко милосърдие човешка мисъл, сякаш виждаш божество, което е закон само за себе си. Като хищна птица е неговото лице, с голям, извит нос, но устните му са нежни като цвят и напомнят устата на дете. Застанах скромно на стъпалата, а той погледна през мене като през бистра вода и отмина. Помислих, че не ме е забелязал, и се помъчих да уверя себе си, че това ми е безразлично. Но, всъщност, ми беше обидно. Исках да ме е забелязал.

Красиви са моите братовчедки Клитемнестра и Елена. Царствена е Клитемнестра в своята красота, а Елена е божествена. И двете са тъмнооки и белолики. И двете са стройни. Мека е кожата на телата им и прохладна като течаща вода, а гърдите им са твърди и обли като зрели ябълки. Очите на мъжете се спират неволно и остават приковани върху тях. А пред Елена всички хора стоят като прехласнати, толкова неповторима е красотата й и толкова завладяващо е очарованието й.

Оракулът предрече и на двете безсмъртна слава. Но свързана с тежки беди. За зла слава говори той. Така поне се разбира от думите му, макар че думите на оракула са обикновено мъгляви и всеки може да ги тълкува според своята склонност. Той предрече и на мене безсмъртна слава. И пак свързана с много беди. Но моята слава трябва да бъде добра. Само че аз не зная с какво бих могла да се прославя. Не съм красива като братовчедките си. Тъмноока и белолика съм като тях, но дори пред Клитемнестра приличам на скромно глухарче пред разкошна лилия. Хубави са очите ми. Сякаш са изворчета на светлина. Но само очите не правят една жена красавица. Мисля, че ако се прославя с нещо, то ще бъде само с ума си. От известно време чувствам, че моят ум не е като у другите хора. Той е винаги буден, винаги нащрек, търсещ да проникне до самата душа на нещата.

Всички знаят, че Одисей идва в двореца на чичо ми, цар Тиндар, заради Клитемнестра, моята по-голяма братовчедка. Скоро ги видях един до друг. Бяха застанали под една сребролиста маслина в градината. Той й говореше усмихнат и лицето му не беше нито студено, нито бездушно. Озаряваше го весело лукавство. А очите му я прегръщаха с обаятелна нежност. И Клитемнестра го гледаше с големите си, пламтящи, властни очи и лицето й изразяваше самоуверено кокетство. Сякаш бе господарка на любовната наслада. Като че ли бе самата Афродита, великата властница. Хубава картина представляваха те двамата там под маслината. Мисля, че са родени един за друг. Като звезда и месец са те, като палма и кедър. Но аз се чувствах самотна и това чувство ме преследваше чак до вечерта.

Одисей си замина за Итака и мене ми хрумна да разпитам за неговото царство един роб, който е родом от този остров. Той помисли, че го разпитвам заради Клитемнестра, и ми каза: „Ако нашата млада господарка тръгне като невяста за дома на Одисей, нека ме измоли от баща си и ме вземе със себе си. Ще й бъда най-верният роб там“. „Защо искаш толкова да се върнеш в Итака?“ — го запитах. „Там съм роден — отвърна той. — За мене Итака е най-красивото място на земята. И Лаерт е добър цар. Сигурно и Одисей ще бъде като него, макар че той по образ прилича повече на майка си.“ Пуснах му парченце сребро в ръката. Радвах се на добрите думи, казани за Одисей. Той дойде отново в Спарта чак след една година. Времето клонеше към зима и върховете на Тайгет бяха побелели от сняг. Тъгата бе простряла своето тъмно крило над двореца в Лакедемон. Наближаваше годишнината от смъртта на двамата мои братовчеди, близнаците Кастор и Полидевкт, и двамата жертва на любовта. Одисей веднага възприе нашето тъжно настроение и насочи цялото си внимание към скръбната майка, царица Леда. Той й говореше утешителни слова за живота и смъртта, и за славата, дял на избраните, които Зевс е надарил с неукротима сила на душата. Царицата го слушаше и сълзи течаха по бялото й като миртов цвят лице. А понякога тъмните й очи, в които предишният пламък още не беше угаснал, се спираха с възхищение върху него и сълзите в тях секваха. Дотолкова мъдри бяха словата на Одисей и така плавна, жива, ясна и увличаща беше речта му. На траурната гощавка аз се случих до Одисей. А той тогава ме забеляза сякаш за пръв път. Погледна ме и съвсем неочаквано ми се усмихна дружелюбно. После ми каза: „Щастлив съм, че случаят ме сложи да седна до тебе, Пенелопе, защото, макар и да си млада, мълвата за твоя ум вече се носи по съседните земи“. Вдигнах очите си към него, за да разбера дали не се шегува, но лицето му зад усмивката бе непроницаемо. Тогава отговорих: „Трябва да бъда умна…“. Почаках да ме запита защо, но той мълчеше. Събрах смелост и продължих: „… защото не съм хубава“. Изведнъж се засрамих от откровеността си. Чак сълзи се появиха в очите ми. А Одисей продължаваше да мълчи. Едва когато ме измъчи достатъчно, каза: „Не унивай, трижди блажена, защото има два вида красота“. Вдигнах очите си към него с благодарност и видях върху лицето му странен израз, който не можех да определя, но който, неизвестно защо, ме трогна. Зарадвах се, че бях облечена в хубава дреха от майсторски изтъкан плат и че на ушите си носех най-красивите си обеци, направени от тънки сребърни нишки, напомнящи паяжина при лунна светлина.

Одисей отново забрави за мене и пак не ме забелязваше. Но аз го следях тайно и отдалече, където и да се появеше. Той продължаваше да ухажва Клитемнестра. Гледаше я с поглед на победител и в очите му светеше възхищение и нескрито желание. Рядко той поглеждаше и към Елена, и тогава аз долавях или ми се струваше, че долавям зад неподвижната маска на лицето му нещо по-истинско и по-дълбоко, някакъв благочестив възторг, може би. Струваше ми се, че той е влюбен в Елена. Неочаквано излязох права. След като толкова дълго време бе ухажвал Клитемнестра, Одисей поиска Елена за жена. В двореца на цар Тиндар ахнаха от изненада. Клитемнестра бе обидена и беснееше от яд. А Елена, макар и в себе си поласкана, не пожела да оскърби сестра си и веднага отхвърли предложението на Одисей. Царят и царицата също не бяха благосклонни към това предложение. Чувстваха се подиграни от играта на Одисей. Видях го същия ден. Разхождаше се с мрачен вид по алеята от кипариси, която свързва двореца с брега на река Еврота. Вятърът люлееше върховете на кипарисите и пред техните извисени стволи фигурата на Одисей изглеждаше малка. Приближих се неусетно до него, лека като водно конче. Той ме видя и се обърна към мене. „Не унивай, богоравни — му казах. — Красотата е два вида.“ Той се засмя и усмивката му погълна сякаш всичките му мрачни мисли. Или може би той изобщо не беше мрачен. Изненада предизвикаха думите ми в него. „Ти си не само умна, а и смела — каза той. Но си права. Понякога злото ни води към доброто. На колко си години?“ „На единадесет“, отговорих. „Има още време!“, промълви той тихо и се подсмихна лукаво. Исках да го запитам за какво има още време, но не зная защо не посмях.

Одисей си замина отново и не се вести в Спарта в продължение на няколко години. През това време при нас се случиха важни събития. Клитемнестра се омъжи за владетеля на Аргос, могъщия цар Агамемнон. Той беше рус красавец, който по хубост не отстъпваше в нищо на Одисея. Но умът му бе груб. Пустославен човек бе Агамемнон и духът му бе изтъкан от насилие, жестокост, алчност и надменност. Аз не го обичах и дълго се чудих кое бе привлякло Клитемнестра към него. Може би я бе поблазнило високото му положение на пръв владетел в Гърция. Вестите от новото семейство, отначало благоприятни, постепенно взеха да вдъхват безпокойство на Цар Тиндар и царица Леда. Агамемнон и Клитемнестра, твърде различни един от друг, но и двамата еднакво силни, се бяха сблъскали като планина с планина и това сблъскване разтърсваше и без това разклатения дом на Атридите.

Отидох да посетя братовчедка си в Аргос, когато тя беше вече майка на две дъщери. Ифигения бе кротко и мило дете, наследило от Елена нейната нежност и тихо очарование. Но Електра бе малко русо зверче, което никакви ласки не можеха да привлекат. Скоро след пристигането ми в двореца на цар Агамемнон Клитемнестра роди третото си дете, и то момиче. Царят бе недоволен, че бе отново излъган в очакванията си за син, и се сърдеше за това на жена си.

Тогава в Аргос дойде и Елена, като се надяваше да разведри със своя чар духовете в несговорното семейство на сестра си. Но самата попадна в клопката на двамата братя Атриди. Агамемнон искаше отдавна да ожени своя по-малък брат за сестрата на жена си. И сега му се представи добър случай да осъществи своите намерения. След смъртта на Кастор и Полидевкт Клитемнестра и Елена оставаха единствени наследнички на спартанското царство. Клитемнестра щеше да получи половината от Лакедемон, тъй както Менелай имаше право над половината от Аргос. Агамемнон бе съгласен да отстъпи дела на Клитемнестра срещу дела на Менелай. Преди това обаче трябваше да ожени брат си за сестрата на жена си. Така той постигаше двояка цел: да направи Менелай цар и едновременно да запази Аргос само за себе си. Агамемнон посрещна Елена с всичката любезност, на която беше способен, и поправи отношенията си с Клитемнестра, като остави у гостенката си впечатление, че промяната в държането му се дължи единствено на нейното благотворно влияние. Поласкана, Елена започна да се отнася с голямо доверие към него.

В същото време Менелай захвана своята любовна обсада. Това му доставяше удоволствие и той скоро се увлече искрено. Елена също се поувлече, но не мислеше за женитба. През тези години всички най-знатни женихи на Ахейя се бяха изредили да я искат за жена: двамата Аякси, Антилох — синът на Нестор, тесалиецът Протезилай, Терсандър и дори Патрокъл, макар че той нямаше почти никакви изгледи за успех, защото беше изгнаник, без отечество. Но тя бе отказала на всички. И сега бе повече склонна да откаже, отколкото да се съгласи. Но тогава се намеси Агамемнон. Неговите лъстиви слова, от една страна, и отчаяната любов, която й показваше Менелай, от друга, успяха да убедят Елена и тя склони да се омъжи за по-малкия Атрид. Така бе сключен този брак, който донесе неизброими нещастия на всички ни.

Сватбата стана в Микена. Още младоженците не бяха дошли в Спарта, върнали се бяхме само аз и царица Леда, когато Одисей пристигна в двореца на цар Тиндар. Изглежда бе пътувал бързо, защото конете му бяха изморени и цялата колесница покрита с прах. А и той самият не изглеждаше по-добре. Посрещнах го при една колона в преддверието на двореца. Но той само ме погледна мрачно и едва ми кимна. Останах на мястото си, защото усетих как коленете ми се огъват и сърцето ми се блъска като птиче, уловено в примка. После полека се отправих към малката зала, където седеше стринка ми. Одисей бе отишъл право при нея и сега я разпитваше за цар Тиндар, за Клитемнестра и Елена, след това пак за Тиндар и пак за Елена, пак за Клитемнестра и пак за Елена. Повече въпроси задаваше той за Елена, но ги смесваше умело с въпроси за другите, за да не разберем голямото му желание да научи всичко за нея. Каза, че бил в Месена по някаква важна работа и че се отбил от пътя си да ни види. Разбрах, че ревност и мъка за загубата на Елена го вълнуват, и надеждите, с които бях живяла в продължение на няколко години, се стопиха така бързо, както се топи снегът в долината на Еврота.

Занесох златен лекит с благовонен елей на Одисей, за да намажат робините тялото му след къпането. Заварих го вече изкъпан, по-красив от всякога и като че ли малко успокоен. Но не ме погледна. Бях готова да си тръгна, когато той изведнъж се обърна към мене: „Кой нагласи тая женитба?“. „Двамата братя Атриди, отвърнах, най-умните братя в цяла Ахейя.“ „Когато боговете надарят смъртен, тъй както са надарили тях, то не е за радост на никого“ — промърмори Одисей. „Не зная за другите, отговорих, но братовчедките ми сигурно няма да видят много радост.“ „В брака сметката е обща! — каза Одисей. — И двамата плащат!“ Не отговорих нищо. А той, след като облекчи духа си с изказаните слова, повеселя. Погледна ме, сякаш едва сега ме забеляза. „А ти си все същата, Пенелопе, каза, макар и да си пораснала.“ „Аз съм винаги същата, отговорих едновременно поласкана и засегната, и сигурно винаги ще остана същата.“ „Това е хубаво! — отвърна Одисей. — На мъжа е нужно постоянство, защото самият той е непостоянен.“ Не зная сериозен ли беше той тогава или се шегуваше, но аз запомних думите му.

Одисей замина пак така внезапно, както се беше появил. След него есента, която чакаше на прага, неусетно се промъкна в долината на Еврота. Сутрин над реката тегнеха мъгли. В залите огнищата горяха непрекъснато. Царица Леда предеше заедно със слугините си пурпурна вълна. Аз също въртях вретеното, но мислех за Одисей. Гледах как янтарното вретено привлича пурпурните влакна на вълната отдалече и мислех, че и Одисей привлича, също така отдалече, моите мисли. Скоро пристигнаха Менелай и Елена и в двореца започнаха празненства, гощавки, шумни веселия. Така продължи няколко месеца. После забавите спряха. Елена очакваше дете. Менелай, леко отегчен, се залови отново със своите игри и упражнения, като изпомежду предприемаше и по някое пътуване. Ту отиваше в Аргос при брат си, ту в Пилос при синовете на Нестор, ту на остров Крит. В разгара на лятото, сред адска жега. Елена роди дъщеря: Хермиона. С раждането на детето се разбра, че съпрузите се бяха наситили вече един на друг. Но понеже Елена бе по-кротка от Клитемнестра, а и Менелай по-добър от Агамемнон, свади между тях нямаше. Елена се залови да отглежда дъщеря си, а Менелай продължи да живее така, както бе живял винаги.

След горещото лято настъпи чудна есен. Дните се редяха като чаши на пир, златни чаши, пълни с прозрачно, янтарно вино. Хората беряха лозята, изцеждаха сока на гроздето и сладкият сок шуртеше в земята на Лакедемон, тъй както шуртят вадите по склоновете на Тайгет през време на дъжд. Бог Дионис шестваше по хълмовете и селищата ден и нощ, с несигурна крачка и искрящи очи, окичен с пурпурни и златни гроздове, следван от буйстващи сатири и танцуващи нимфи. После, с настъпването на първите студове, се появи и Хименей, със запалена факла, оставил свитата на Афродита, за да предвожда сватбените шествия. В двореца на чичо ми пристигнаха, както всяка година, пратеници с подаръци. Отново получих предложения за женитба от няколко места в Гърция. И пак отказах на всички. Ядосах чичо си и трябваше да понеса гнева му. Наложи се да изслушам и едно поучително слово от страна на царица Леда. „Любовта идва и си отива, казваше стринка ми, но умната жена трябва да има съпруг.“ Баща ми, достопочтеният Икарий, дойде и той с подготвена назидателна реч. Упрекна ме кротко, че не мисля за майка си, отдавна чезнеща като безплътна сянка в царството на Аид, и че не вземам пример от сестра си Ифтима, която, макар и по-млада от мене, е вече омъжена. Слушах търпеливо, но не се показвах убедена. Най-после пратениците си заминаха.

Тогава се случи нещо, което никой не очакваше. Една есенна привечер, в настъпващия сумрак, внезапно се появи Одисей, следван от керван натоварени животни. Бе весел, с лице, зачервено от студения есенен вятър, но ведро и радостно, и щастлив смях трептеше в гърлото му. Естествено, изненадата от появата му бе много голяма, а това бе едно допълнително удоволствие за него. Той влезе в голямата зала, посрещнат от възгласи, изказа почитта си пред цар Тиндар и царица Леда, поздрави се приятелски с Менелай, а към Елена се отнесе мило и внимателно като брат към сестра. Бавачката донесе на ръце малката Хермиона и Одисей дълго се радва на детето. То бе станало вече занимателно и се усмихваше непрекъснато, русо и подвижно като слънчево зайче. Аз стоях там, между другите, гледах втренчено Одисей и примирах от вълнение, затова не можех нито да говоря, нито да се усмихна. А той като че ли не ме забелязваше. Така и премина вечерта, сякаш аз не съществувах. Одисей разправяше, че иска да търгува с критяните и че е тръгнал за остров Крит със своята стока. И непрекъснато говореше с Менелай за пазарите на Крит, за най-късия път до там, за най-удобното пристанище.

През тая нощ не можах да спя. Отчаянието и обидата от държанието на Одисей с мене ме измъчваха през всичкото време. Щом утрото засия навън, станах и се облякох. Обвих тялото си в дебел плащ и слязох в градината на двореца. Всичко бе потънало във вода. Цяла нощ бе валял дъжд и сега бе излязъл влажен вятър, който свистеше в клоните на оголените дървета. Обрах последните цветя, дребни и лишени от аромат, разцъфнали без достатъчно слънце и топлина. С тъга си помислих, че и аз съм като тях. Взех два гълъба и се запътих към светилището на Афродита. Докато отивах нататък чувствах сърцето си тревожно и бях съвсем отчаяна. Но след като оставих даровете на богинята, усетих някакво успокоение и надеждата запърха отново в душата ми. В двореца още спяха. Само по коридорите се мяркаха безшумно подранили слугини. Неочаквано се натъкнах на Одисей. Трепнах от изненада и понечих бързо да отмина. Но той ме догони с крилати думи: „Защо бягаш от мене, Пенелопе?“. Вдигнах очи. Той ме гледаше нежно усмихнат. Забравих веднага обидата и лицето ми светна като ясно утро. „Мислех, че си ме забравил“ — промълвих. Но всъщност, не вярвах това, което казвах, а и да го вярвах, то вече не ме занимаваше. Бях заета да гледам Одисей. Поглъщах очите му с очите си. Едва сега разбрах колко се бях затъжила за погледа му, за усмивката му, отправена към мене. „Къде си ходила толкова рано?“ — запита Одисей. „Не можах да спя — отвърнах — и излязох по ранина да се разходя около двореца.“ Усмивката на Одисей стана лукава. „Казаха ми, че създаваш грижи на близките си. Истина ли е?“ Мълчах. „Защо отказваш на всички женихи?“ — запита отново Одисей. Почувствах се притисната до стената. Бях като малък, нещастен заек, който вижда, че няма вече къде да бяга от кучето. Продължавах да мълча, навела очи, но усещах как руменина залива като пламък бузите и шията ми. Чувствах ушите, дори очите си, пламнали. „Може би очакваш някого?“ — запита пак Одисей и аз долових в гласа му лошо коварство. Не можех повече да издържам. Вдигнах очи към него и го загледах. Не зная какво е изразявал погледът ми, но той сякаш се смути от него и усмивката изчезна от лицето му. Видях съвсем ясно, че е разкаян и е готов да ме остави. Тогава пошепнах с отчаяна смелост: „Тебе очаквах!“, и побързах да избягам. Изтичах в горните покои, влязох в стаята си, хвърлих се на неоправеното легло и се разридах. Плаках дълго. Не можех да спра сълзите си. Отдавна сдържани, те течаха сега като вода от капчук. Очите ми се зачервиха, устните ми подпухнаха, бузите ми горяха, но аз все плачех и плачех.

По едно време в стаята дотърча една от слугините на стринка ми. Беше възбудена и лицето й таеше някакво весело заговорничество. „Господарке, бързо! — каза тя. — Царица Леда нареди да се облечеш хубаво, колкото може по-хубаво, и да слезеш в малката зала.“ „Какво има, Фило?“ — запитах аз и като вдигнах глава от възглавницата, взех да прибирам разпилените си коси. Като ме видя разплакана, жената се изплаши. „Златна моя господарке, какво е станало? — запита тя на свой ред. — Владичице, олимпийска Херо, за какво е тая мъка? Успокой се! Никой няма да те даде насила на Одисей!“ Като чух последните думи на жената, сълзите ми изведнъж секнаха. „Какво каза?“ — запитах. „Долу е Одисей. Говори с цар Тиндар и царица Леда. Дошъл е да те иска за жена. Но щом и той не ти е по сърце, няма да се омъжиш и за него. В този дом не живеят безбожници. Никой не ще посмее да обиди Хера, покровителката на невестите, и да те даде силом, на когото и да е!“ Помислих, че ще загубя свяст. Толкова голяма бе изненадата ми и толкова главоломен чувствах прехода от отчаяние към щастие. После, когато се съвзех, скочих и изтичах към малката зала, тъй както бях, с измачкана дреха и разрошени коси. Фило само плесна с ръце след мене.

В някаква омая или сладък унес прекарах аз следващите дни. Струваше ми се, че Хорите са спрели своя неспирен ход и че аз преживявам все един и същ щастлив час. В двореца на цар Тиндар цареше трепетно безпокойство и весело безредие, тъй както става с всяко място по света, където се появи щастливата любов. Одисей бе станал необикновено добър и внимателен с хората и на всички раздаваше подаръци. В своите товари той бе донесъл богати дарове за близките ми, а мене отрупа с такива съкровища, че ме накара да се почувствам неловко. Даде ми той златотъкани платове, които напомняха ту ален изгрев, ту лазурно море, огряно от слънцето, ту модро небе, осеяно със звезди. Тъкани от Египет, които почти не се чувстват върху тялото, бели, прозрачни и блестящи като лед. Леопардови кожи и цели облекла от Крит, за които всяка жена в Спарта мечтае. Получих златна диадема, подобна на нежна гирлянда от живи цветя, посипана с дребни като песъчинки перли, сякаш капки роса. Гривни, прилични на змийски тела. Обеци като разпукан нар, от който рубинените зрънца се изсипват едно след друго, и други — като гроздове от цветни пъпки. Гребени от злато и слонова кост. Благоухания във финикийски стъкленици или в египетски алабастрови съдове… Всичко, което би могло да достави удоволствие на жената, да й послужи и едновременно да я направи по-красива и по-привлекателна, ми даде Одисей като сватбен дар. Не очаквах такава изумителна щедрост от него и все си мислех, че с нея той искаше по-скоро да ядоса Елена, отколкото да зарадва мене. Въпреки това, аз се радвах.

Дойде и денят на моята сватба. В щастливо очакване заспах предната нощ, в щастливо очакване се и събудих. А денят премина като един миг, Одисей бе през всичкото време до мене и аз знаех, че отсега нататък ще бъде все така. Въпреки това, не можех да се нагледам на красивото му лице и на стройното му здраво тяло, облечено в златист хитон и ясносиня наметка. Всичко останало около себе си улавях безредно, сякаш светът бе разпилян на късове: зимното слънце, което бързаше радостно по небето, сладкия зов на гургулиците в лавровите храсти, белия дворец, гъмжилото от весели хора по залите, отрупаните с блюда маси, виното, което се лее, звъна на златните чаши, възгласите, пожеланията, песните на певците, извиващите се тела на танцьорите, звънко отекващите звуци на лирата и най-после синята нощ навън и блестящите звезди, бягащи между облаците като искри, понесени от факела на Хименей.

Първата любовна нощ е изпитание почти за всяка жена. Страстта на мъжа е за девицата това, което е лятната буря за разцъфналото в тишина и покой нежно цвете. Дава му тя живителна влага, но и го обрулва безмилостно. Смутена остава жената, споделила за пръв път постелята на мъж, и най-често безучастна. И с мене се случи същото. Цялата ми душа се стремеше към Одисей, но тялото ми се оказа неподатливо на страстта. Приличах на дете, което за пръв път вкусва вино, или на музикантка, която за пръв път взема арфа в ръка. Не умеех още да извлека мелодия от струните, нито да усетя сладост в трънливия вкус на непознатото ми питие. После почувствах волята на великата богиня да се надига властно в кръвта ми. Преживях насладата и желанието облада цялото ми същество. Ден и нощ бях в неговата власт. Очите ми тъмнееха, когато срещах очите на Одисей, и сладостни тръпки ме заливаха на вълни, когато усетех допира му. Бях нетърпелива в страстта си и когато трябваше да я сдържам, чувствах как тя ме опиянява като силно вино.

Съкровена истина притаих аз през тези дни в себе си. Разбрах: няма по-голяма радост за човека от любовта и за тялото му няма по-голяма наслада от любовната наслада. Казах на Одисей: „Когато се сливам с тебе, изпитвам блаженство, което мога да нарека само непоносимо“. Одисей се засмя, целуна ме и каза: „Знаеш ли защо е така? Защото това е божествена наслада да чувстваш живота в неговото осъществяване, да усещаш в себе си неговата творяща мощ. И тя превишава човешките сили“. Прав е Одисей! Да бъде благословена Афродита, могъщата господарка на света, на която дори боговете се подчиняват, защото тя оживява всичко! Като глинена отливка или като бездиханна статуя бях аз, преди да познавам Одисей. А сега се чувствам равна на безсмъртните. Дари ме тя с живот и в същото време дари и мене на живота. Затова страшно ще бъде да загубя любовта, като смърт ще бъде тази загуба за мене!

Странно бе моето сбогуване с Лакедемон. Все едно че не се разделях с тази долина и с този дворец, в който бях прекарала почти целия си живот, или все едно че никога не бях живяла в тях. Весело ми беше и безгрижно и недоумявах, като гледах угрижените очи на баща си, тъжните лица на чичо ми, стринка ми и Елена и сълзите на слугините и бавачките. Щастието ми беше така пълно и доверието ми в Одисей, в любовта и живота толкова голямо, че в сърцето ми нямаше място за никаква мъка и никакви съмнения не терзаеха духа ми.

Макар че ни бяха дарили щедро на другия ден след сватбата, според обичая и сега, на прощаване, получихме много дарове. Дребни, но необходими неща, които да ни спомнят всекидневно за онези, с които се разделяхме. Елена ми подаде малък Ерос от слонова кост и каза: „Да пази любовта ти!“. Прегърнахме се, тя с натъжено, аз с усмихнато лице. „Не тъжи, й казах, сигурно скоро ще се видим.“ Но стана така, че никога вече не се видяхме. Никога вече кракът ми не стъпи в Лакедемон. Съдено ми бе да прекарам живота си далеч от близките си и сама да преживея мъка, тревоги и изпитания. Такава бе, види се, волята на Мойрите, а с нея никой не може да се бори, дори всесилните богове.

За пръв път пътувах през планините на запад. Пътят се изкачваше отначало нагоре, а после се спускаше надолу заедно с бързоструйния Алфей. Въздухът бе чист като бликаща от извор вода, отвсякъде шуртяха потоци, тревата бе пронизващо зелена и така свежа, сякаш никнеше пред очите ни. Горе, по високите скали, растяха тъмни ели, а долу поляните бяха покрити с първите пролетни цветя. Неведнъж спирах колесниците, за да бера тези цветя, така че когато вечерта пристигнахме във Фера, всички бяхме окичени с цветни венци и букети. Диокъл се смая, като ни видя, нарече ме Кора и каза, че приличаме на божествените годеници, чийто любовен съюз носи нов живот на природата. Някога той също бе изпращал годежници за мене, но сега сякаш бе забравил за своя неуспех и се радваше заедно с нас. Побърза да устрои пир в наша чест и скоро дворецът му прокънтя от весела глъчка, сватбени химни и звуци на флейти и лира. Одисей бе весел, но някак неспокоен. Сякаш усещаше трън в креслото под себе си. Отначало помислих, че е нетърпелив да свърши пирът, за да останем сами в определените за нас покои. Но скоро забелязах, че следи тайно Диокъл и мене, и разбрах, че го измъчва ревност. Стана ми забавно и много весело. Колко са смешни мъжете! Като децата са те. Винаги следват въображението си. Никога за мене не е съществувал друг мъж, освен Одисей. Всички разбираха това, само той не го разбираше. Мислите ми бяха чисти и спокойни и аз заспах като малко момиче на самия пир, победена от умората и упоена от виното. Но след това трябваше да понасям безкрайните закачки на Одисей заради моята сънливост и неучтивостта ми към Диокъл. Всъщност той се радваше и бе успокоен, защото бе видял в тази моя неучтивост доказателство за безразличието ми към нашия домакин.

На другия ден сутринта бяхме отново на път. Цял ден конете припкаха и тресяха хомотите върху гърбовете си. Правехме кратки почивки и отново потегляхме напред. Изоставихме Алфей и заслизахме през кичести долини, прорязали гористи възвишения. Най-после видяхме от височината пясъчната ивица на брега. Пилос, подобен на пъстра ахатова фибула, красеше рамото на голия, ослепително бял бряг.

Нестор и Евридика ни очакваха отдавна. Вече зрели хора, с много и възрастни деца, те бяха запазили още в себе си силата на младостта и нашето щастие възбуждаше духа им и ги радваше. Нестор принесе веднага три бели овена в жертва на трите велики богини: Хера, Афродита и Атина, за да привлече благословията им над нас. Прославеният в цяла Елада мъж произнесе и реч, защото обичаше да говори. Словото му бе чудно сладкодумно и при това кратко, нещо, което го правеше още по-приятно. Нестор ми подари златна огърлица във вид на широка лента, плътно опасваща шията и завършваща отпред с две кръстосани букетчета златни цветчета. Цветовете бяха така майсторски изработени, че аз се изкушавах непрекъснато да ги помириша, но се пазех да не предизвикам нови закачки от страна на Одисей. Царицата също ме дари с красив бял плат, изтъкан от собствените й ръце, украсен с малки сърнета, които бозаят сред напъпили кринове.

Този ден прекарахме в Пилос. Одисей реши да пътуваме за Итака през нощта, защото през тези два дни път слънцето бе обжарило лицето и ръцете ми и те бяха загубили привичната си белота. Качихме се на кораба привечер, изпратени от Нестор, Евридика, синовете им и целия многолюден царски дом в Пилос. Корабът бе малък, но съвсем нов, с красиво извита линия и цял обкичен с пролетни цветя от гребците и прислужничките на Евридика. Сякаш бе ладията на Дионис, с която той се завръща от зимното си пътуване на изток.

Нощта се спусна, излезе зефирът и корабът ни се понесе леко, като летяща птица, в тъмносинята бездна пред нас. За пръв път пътувах по море и сигурно щях да изпитвам страх, ако с мене не беше Одисей. Но аз го чувствах до себе си, духът ми бе както винаги завладян от неговото присъствие и светът отстъпваше назад, и всяко нещо, дори опасността, с която той ме заплашваше, губеше значението си. По едно време даже заспах, унесена от постоянното люлеене на кораба и непрекъснатия шум на вълните. Когато се събудих, видях най-напред небето. То бе съвсем светло и се издигаше като огромна сребърна чаша, захлупила под себе си света. После чух гласа на Одисей, който говореше нещо с кормчията, и този глас отекна като песен в ушите ми. Продължавах да лежа. Розоволиката зора се усмихваше в просторите. Настъпваше мирно, светло утро и аз самата бях изпълнена с мир и светлина.

Когато видях за пръв път Итака, отдалече тя ми се стори като росен зелен букет, хвърлен сред водите на морето. А самото море бе синьо и прозрачно, подобно на скъпоценен камък. Моряците казваха, че тука то нямало дъно. Други пък разправяха, че тъкмо тука се намирали дворците на морската господарка Амфитрита. Спомних си думите на роба и казах на Одисей: „Итака е наистина най-красивото място на земята!“. Словата ми явно го зарадваха, но той отговори както винаги предпазливо: „Нека да го видиш отблизо и да поживееш малко на него! Отблизо нещата изглеждат винаги по-други, отколкото отдалече“.

Чуден човек бе моят свекър цар Лаерт. Обикнах го още от пръв поглед не само защото бе баща на Одисей, но и защото сам той бе достоен за обич. Честен мъж бе царят на Итака и това личеше по лицето му. Дарен бе той с мъдрост и здрав разум, какъвто не съм виждала още у никого. При това бе скромен и прост във всичко. Не приличаше на цар, а на човек от народа, и живееше като обикновен земеделец. Сутрин, облечен в чиста ленена дреха, със скиптър в ръка, знак на царското му достойнство, и придружен само от едно куче, той отиваше на градската стъгда и там раздаваше правосъдие на гражданите с голямо умение и вещина, както казваха всички. Рядко, когато общите интереси го изискваха, той свикваше народа на събрание. Но затова трябваше да има важна причина, защото Лаерт мразеше брътвежите и държеше хората да не си губят времето напразно. Сам говореше малко и винаги ясно, бе безпристрастен в мислите си и се стараеше да казва същественото. А след като се изкажеше, оттегляше се настрана и оставяше пълновръстните мъже сами да вземат необходимото решение. Затова народът му вярваше, тачеше го и го обичаше като баща. Щом приключеше с царските дела, Лаерт отиваше в полето. Най-много обичаше лозарския и градинарския труд. Окопаваше лозите заедно с копачите, кастреше плодните дръвчета или почистваше с крив нож дънерите на маслините. От постоянната работа на открито бе силно помургавял, а тялото му, високо и право, бе станало жилесто и сухо. Имаше тъмни очи, бели, равни зъби и хубава, светла усмивка. И макар че бе много различен от Одисей, бе привлекателен посвоему. Аз обичах неговата сдържаност, а скритата му стеснителност ме трогваше.

Когато пристигнахме в Итака, Лаерт се бе зареял още от сутринта из градините. Одисей не позволи да го предизвестят и ме повлече нататък. Искаше да изненада баща си. Открихме Лаерт на един рът да окастря някакво нарово дръвце. „Татко!“ — извика Одисей и високият мъж трепна, обърна се и ни видя. Той остана няколко мига така, като ни гледаше присвил очи на слънцето, после тръгна бавно към нас. Толкова се развълнувах, че цяла затреперих тъй, както тревата трепери от вършеца до корена, когато над полята се спусне буйният Борей. А Лаерт пристъпи спокойно към мене и ми се поклони дълбоко, сякаш не бях обикновено момиче и негова снаха, а богиня всевечна. „Добре дошла, дъще, в Итака!“ — каза той. И като се приближи съвсем, хвана ме с големите си ръце за раменете, целуна ме по челото и додаде: „И нека бъде благословен часът, в който кракът ти стъпва на тая благодатна земя!“.

Свекър ми бе щедър, но не обичаше безсмисления разкош. Струва ми се дори, че в своята простота той се плашеше от него. Затова ми подари хурка и вретено от слонова кост, тънко изработени от майстор резбар. Още голяма сребърна кошница за вълната. И кресло от абанос със същото столче за краката, и двете тапицирани с пурпур. Баща ми Икарий и цар Тиндар бяха принесли в жертва за сватбата ми седем бели бика и седем бели юници, биковете с рога, обвити със сребро, а юниците — със злато, за да бъде жертвата още по-драга на боговете. Лаерт избра дванадесет млади бичета, най-здравите и най-силните от стадата, и без всяка украса ги принесе в жертва на Зевс и Хера, олимпийските съпрузи. „Истинската жертва е в пролятата кръв, не в украсата!“ — каза той.

Пиршествата траяха цяла седмица. Роднините, приятелите, близките, целият народ на Итака мина през двореца в тези дни. Идваха и гости от съседните острови, от Сама, Дулихий и гористия Закинт. А също и от материка. Аз дарявах всички и всички ми носеха подаръци. Събрах цяла съкровищница от скъпоценности, но накрая и глъчката, и суетнята в двореца така ми омръзнаха, че очаквах с нетърпение да се оттече потокът от гости, за да заживеем най-после сами с Одисей. В деня, в който изпратихме и последния си гост, казах на Евримона: Утре събери в голямата зала всички слуги и роби на дома. Искам да ги видя, да науча името на всеки и да разбера каква работа върши тука. След няколко дни ще започнем почистването и „пренареждането на двореца.“ Защото Лаерт ми беше казал: „Подреди двореца така, както е на тебе угодно. Мъжете са гости вкъщи. Затова домът трябва да радва най-напред стопанката си. Той е царството на жената!“. Не беше редно да се разпореждам самовластно в дом, чиято стопанка бе жива. Но моята свекърва, царица Антиклея, се намираше вече от много време на остров Самос, където бе омъжена сестрата на Одисей, Ктимена, и не се знаеше кога ще се завърне в Итака. Артемида бе поразила царицата в дома на зет й Еврилох със своята зла стрела и сега тя боледуваше. Лош замай й беше изпратила безмилостната богиня и това й пречеше да предприеме тежкото и пълно с изненади пътуване по море от Самос до Итака.

Имах нова робиня — Акторида. Баща ми Икарий ми я подари в деня на сватбата. Тя бе възруса, слаба, говореше малко и се движеше безшумно като сянка. Не минаха и няколко дни и аз разбрах какво съкровище ми бе подарил разумният Икарий. Жената бе умна и мила, с чувствително сърце, което умееше да се привързва. При това бе сръчна и за чудо умятна във всяко женско изкуство.

Накарах Акторида да ме облече и причеше така, че чрез облеклото да ми се прибави онова достойнство, което годините не можеха да ми дадат. Не исках обаче да бъда натруфена. Неприлично е човек да се явява разкошно облечен пред домашните слуги, които го виждат всеки ден, и признак на душевна грубост е да се перчиш с богато облекло пред онези, които съдбата е лишила завинаги от богатство.

Акторида изпълни майсторски задачата си и аз тръгнах доволна към голямата зала, където ме чакаха събрани слугите и робите на дома. Съпровождаха ме Одисей и Евринома. Залата бе пълна с хора, млади и на зряла възраст, но имаше и няколко старци и старици. Всички облечени чисто и изправени чинно. Огледах множеството, трогната от вида на старците, явно остарели в служба на дома. После наклоних приветливо глава и казах обичайното приветствие. Нестроен хор ми отвърна и хората се поклониха дълбоко. Само една жена остана права. Веднага белязах, че бе млада и хубавичка. Обърнах се към Евринома: „Какво й е на тази жена?“. „Нищо не й е!“ — отвърна Евринома, но лицето й стана някак особено. „Защо тогава не се покланя!“ „Не зная!“ — каза Евринома. „Как се казва?“ „Меланто!“ „Меланто!“ — повторих аз високо, без да гледам жената, като се стараех да подражавам тона, с който царица Леда говореше на слугите. Гласът ми бе мек, но уверен, недопускащ непокорство. „Ела тук!“ Жената се подчини веднага. Множеството се разтвори пред нея и й даде път. „Защо не се покланяш на твоята господарка, когато те приветства?“ Жената мълчеше. „Глуха ли си или няма“ Тя продължаваше да мълчи. Погледнах към Одисей, но той бе отправил погледа си към другия край на залата, сякаш виждаше там нещо много интересно. Разбрах, че ме оставя сама да се справя с робинята. „Ти заслужаваш да те накажа — й казах. — Но аз идвам за добро в този дом и не желая първото ми дело в него да бъде зло. Затова ти прощавам. Искам обаче да те поуча. Към всеки човек, бил той господар или роб, бил той уважаван или презиран, се отнасяй като с човек. Отговаряй на всеки поздрав и на всяко човешко слово, отправено към тебе, защото словото отличава човека от безсловесните животни. Разбра ли какво ти казах?“ „Да!“ Робинята за пръв път вдигна очите си към мене, но ме гледаше някак отдолу нагоре, в упор, с лош, подозрителен поглед, в който се таеше непримиримост.

Това момиче смути духа ми. Лошо предзнаменование! Но аз не мога да понасям враждебността на хората. Тя ме наранява. Особено когато е безпричинна. А каква причина имаше Меланто да ме мрази? Изобщо досега не бях видяла у никого омраза към себе си. Аз умея да се държа добре с всички хора, дори с последния роб. Да, дори с робите се държа аз добре, защото зная, че ако няма роби, няма да има и господари. И човек, в най-добрия случай, ще стане роб на самия себе си, сам ще трябва да си върши всичко и само с това ще се занимава, както са козарите в планината. Постарах се да не покажа лошото си настроение. А Одисей след случката с Меланто стана много весел, мил и внимателен към мене. Имах чувството, че ми е благодарен за нещо.

Аз имам щастлив характер. До вечерта забравих за Меланто, а после и съвсем престанах да мисля за нея. В суетнята около подреждането на двореца тя ми се мяркаше понякога, но аз се държах с нея така, както се отнасях и с всички останали слугини. Веднъж дори й се усмихнах, с което исках да й покажа, че вече съм забравила лошото й държане при първата ни среща. Тя ми отговори, но някак насила и лицето й изразяваше известна престореност. Забелязах обаче, че ме следи скритом с поглед. Е, да прави каквото ще! Не мога да се занимавам непрекъснато с нея. Ако упорства в своя лош нрав, ще помоля Одисей да я изпрати в полето или изобщо да я махне от двореца.

Домът на Лаерт далеч не беше така богат и бляскав като този на цар Тиндар. Там всичко блестеше в мрамор и излъскана мед, в злато, сребро, кехлибар и слонова кост. Тук уредата бе по-проста и правеше по-скромно впечатление. Но дворецът бе построен добре и вещите в него бяха избрани с вкус и умение. За да не обидя отсъстващата си свекърва, не внесох съществени промени в нищо. Махнах малко стари неща и прибавих на тяхно място нови. Но всичко подредих отново така, че видът на двореца се измени. В залите и по стаите стана толкова приятно и уютно, че който влезеше в тях, не бързаше да излезе. Одисей бе много горд с моите дарби на къщовница и макар че не го показваше, аз го долових и станах самонадеяна. Така стигнахме до първия си разрив. В голямата зала имаше едно старо кресло, направено от кедър и украсено с медни гвоздеи. Тапицировката му бе също остаряла. Затова поисках да го махна. Одисей подхвърли, че креслото е хубаво, но аз не обърнах внимание на думите му и наредих да го изнесат. Разбрах, че съм го засегнала твърде късно. Когато забелязах, че е сляп за присъствието ми и глух за думите ми. Помъчих се да го придобря, като го помолих за прошка и му показах разкаянието си, но с това само влоших положението си. Одисей изчезна от двореца и повече не се видя. Изведнъж всичко ми стана безразлично. Не исках вече да се занимавам, с каквото и да е. А когато нощта настъпи и Одисей не се прибра, изпаднах в паника. Разридах се като малко момиче и Акторида се зачуди какво да прави с мене. Не зная колко време плаках. Най-после Одисей се появи. Имах чувството, че през всичкото време бе стоял в коридора зад завесата. Все още показваше недостъпен вид, но някакво скрито тържество се прокрадваше върху лицето му и аз разбрах, ме вече не ми се сърди. Нощта оправи всичко. А на сутринта научих, че това кресло било свързано с детските спомени на Одисей. Когато бил малко момче, той винаги седял на него. Помолих Евринома да потърси в старите тъкани на свекърва ми парче от същия плат, с който бе облечен столът. Дърводелецът полира потъмнелия кедър и излъска медта. И креслото бе поставено отново на мястото му. Одисей не бе сякаш много доволен от неговото подновяване, но не каза нищо и повече не се сърдеше. Казах му: „Напразно ме измъчи!“. „Не е напразно!“ — отвърна той. Отговорът му ме накара да се замисля. „В тебе понякога като че ли има лош демон!“ „Той е винаги в мене, отговори Одисей, затова трябва да се научиш да внимаваш!“ В началото тази наука ми изглеждаше лесна. Скоро забравихме за разрива и животът ни потече отново гладко.

Пролетта кипна изведнъж на острова. Всичко живо сякаш полудя. От юг се носеше горещ дъх. Цъфтяха хиацинтите и нарцисите и ароматът им се лееше на вълни над острова. Във въздуха летяха опиянени пеперуди. Сини сойки прехвръкваха из дъбравите. Зеленината запълзя към върха на Нерит. В градините лумнаха белите и розовите огньове на разцъфналите ябълки и круши. Лаерт ни остави сами в двореца и отиде да живее в полето. Но и нас не ни свърташе в града. Ден през ден ходехме на гости на Лаерт, носехме му храна, която подбирах сама от запасите на Евринома, занимавахме се малко с неговите дръвчета, после тичахме по поляните и из усоите на планината, газехме из ручеите, гонехме се като сърни, зашеметени от слънцето и от собствената си радост, целувахме се, търкаляхме се по зелените морави, слушахме как гукат гълъбите. Дните отлитаха неусетно, тъй както отлитаха розовите цветчета на ябълките, понесени от Зефира в топлото, златно пладне. Чувствах как Одисей се вкоренява от ден на ден в душата и тялото ми, как Итака се вкоренява в мене, как самата запускам корени в тая чужда земя, оградена от морето…

Неочаквано ми хрумна една добра мисъл. Край двореца растеше стара маслина, с огромен, невиждано широк дънер. Бе толкова стара, че повечето от клоните й бяха вече изсъхнали. Не бях виждала такова дърво. Короната му започваше на няколко педи от земята и клоните вървяха отначало водоравно, а после се разтваряха като чаша. Казах на Одисей, че може да огради мястото, а после да направи легло за нас от короната на маслината, така както е вкоренена в земята. Одисей веднага се запали, извика майстори дърводелци и зидари и работата започна. „Ще стане невидено и нечуто легло, господарке — каза старшият майстор. — Ще го излъскаме и украсим със злато, сребро и слонова кост. На това легло, вкоренено в земята на Итака, ще зачеваш и раждаш децата си.“ В тези светли, щастливи дни вестта за смъртта на цар Тиндар ни порази като гръм из ясно небе. Беше един хубав ден от края на пролетта. Бяхме отишли с Одисей при голямата пещера, посветена на нимфите, която се намираше на високия морски бряг. Занесох букет от шипки и сини перуники и го положих на олтара вътре. Одисей направи възлияние и ние останахме за малко в хладния полумрак на пещерата, прилична на тайнствен храм. Когато излязохме навън, светът ни се видя още по-хубав. Одисей върза люлка на дълголистата маслина, която растеше край пещерата, сложи ме да седна на нея и ме тласна със силните си ръце над урвестия бряг. Запищях от страх и удоволствие. Струваше ми се, че летя, понесена към лазурната безкрайност пред мене. Тялото ми цепеше вятъра и тънката ми дреха пърполеше край краката. „Ще хвръкна! — виках на Одисей. — Ще отлетя в Спарта!“ „Без мене ли?“ — отвръщаше Одисей със смях. Изведнъж той спря да ме люлее, хвана люлката и я задържа до гърдите си. През плата на дрехата усещах мускулите му, долавях буйните удари на сърцето му. Обърнах се: бе присвил очи и гледаше нещо в морето. „Идва някакъв кораб — каза. — Слез и се скрий в пещерата! Не се знае какви хора идват, а аз съм без оръжие.“ „Никой не идва за зло посред бял ден.“ „Всичко се случва — отвърна Одисей. — Преди няколко години месенски пирати нападнаха острова пак така през деня и отвлякоха сума народ и добитък. Помниш ли тогава, на връщане от Месена, се отбих при вас в Спарта? Бързо!“ Веднага изтичах в пещерата, притулих се при входа и докато се ослушвах какво става навън, си мислех: „Значи той наистина е имал работа в Месена! Пък аз си въобразявах, че е дошъл само заради Елена!“.

Доста време отвън не се чуваше нищо. След това от брега извикаха някакво приветствие. Одисей му отговори и до слуха ми стигна шумът от неговите бързи крачки по пътеката надолу и от ронещите се под нозете му камъчета. Подир малко долових възбудена реч и отново шум от бързи крачки нагоре по пътеката. „Пенелопе!“ — чух гласа на Одисей и го видях да надзърта в пещерата. Лицето му имаше странен израз. То криеше съчувствие, а в погледа му се притаяваше жалост и нежност, каквито не бях виждала още у него. „Какво има?“ „Баща ти, достопочтеният Икарий, е изпратил вестители…“ „Да не се е случило нещо?“ „Не с баща ти! — каза Одисей. — Но чичо ти Тиндар е мъртъв. Далномерецът го улучил неочаквано, когато карал колесницата си…“ Вече не го слушах. Изведнъж страшна болка се спусна изневиделица върху ми, сграбчи ме за гърдите и разтърси тялото ми с ридания.

Късно вечерта, докато лежах до Одисей, изнурена от плач, но вече с ясни мисли, чух го да казва: „Лошо е, че Тиндар умря. Сега Гърция ще стане тясна на двамата братя Атриди“. „Какво мислиш, че ще направят?“ „Не зная още, отвърна Одисей. Но след смъртта на Тиндар Спарта и Аргос се превръщат всъщност в една държава. И тя ще господства над Пелопонес. А Пелопонес представлява една трета от Гърция!“

Пролетта си отиваше и лятото крачеше по петите й. Скръбта ми за цар Тиндар, така буйно и несдържано проявена в първия миг, се оказа краткотрайна и аз бързо се отърсвах от нея. Бях вече наполовина откъсната от този живот, пък и трябваше да се справям с други болки, които собственият ми живот ми носеше. Новата ни спалня беше готова. Оставаше само да се доизработи леглото. Накарах градинаря Тоос да изкопае отъпканото място край новата постройка. Исках да засадя наоколо перуники. Сама поставих грудките в рохкавата пръст, сама ги полях. Скоро цветята направиха листи и повеселяха. Всеки ден ги наглеждах и им се радвах. Една сутрин обаче открих, че някой бе извадил през нощта всички засадени от мене перуники. Разгневих се истински, но се помъчих да се овладея. Запитах Евринома: „Къде са перуниките?“. „Не зная, господарке, отвърна Евринома. Попитай за това Тоос.“ Градинарят дойде. Бе малко глуповат, едър мъж с детски ум. „Кой е изтръгнал перуниките, Тоос?“ „Кой? Трябва да е оная кучка Меланто!“ — отговори градинарят. „Защо?“ „Знае се защо, каза Тоос. Тя, господарке, се коси от злоба и завист, откак ти си дошла.“ Слушах човека, без да го разбирам добре. За какво ставаше всъщност дума? „Какво каза?“ — го запитах. „Господарят вече не я поглежда и тя се чуди какво да прави.“

Истината изведнъж проряза ума ми, като светкавица. Но ми изглеждаше така нелепа, че ми бе невъзможно да я приема. Просто не можех да повярвам, че друга жена бе живяла с Одисей в същата близост, която до този час аз смятах единствено за свое достояние. Чувствах се зашеметена. Сякаш отдалече дочух гласа на Тоос: „Трябва да я накажеш, господарке!“. „Ще си помисля, Тоос!“ — отвърнах, но ми се стори, че някой друг отговори вместо мене. „Твоя воля, господарке!“ Човекът се отдалечи, а аз продължавах да седя на мястото си. Страхувах се да помръдна. Имах чувството, че тялото ми е разсечено на две. И душата също. Помъчих се да събера силите си и да се прибера в покоите си. Като ранено животно бързах да остана сама. Смътно разбирах, че бе станало нещо непоправимо.

Акторида бе отишла някъде. Полегнах в тъмната, хладна стая. Но леглото сякаш ме опари. Неволно се смъкнах долу, на пода, върху еленовата кожа. Свита на кълбо, се мъчех да мисля. Исках да проумея, да разбера. Нямаше много за разбиране. Спомних си лошото държане на Меланто при първата ни среща. И радостта на Одисей от моето великодушие към нея. Едва сега ми стана ясно какво се криеше зад всичко това. Изобщо нещата бяха от ясни по-ясни. Меланто бе делила постелята на Одисей преди аз да дойда в Итака. Тя бе прекарвала с него нощите, бе чувствала чрез него пронизващата наслада на любовта, а после пак с него бе споделяла небитието на съня. Бе лежала гола до него и в просъница бе усещала допира на неговото голо тяло. Навярно той бе правил с нея същото, което правеше и с мене. Бе ловил с устни зърното на лявата й гръд, бе разтварял коленете й с пареща длан, бе смукал устните й в нескончаема целувка, додето я бе обладавал… Представях си всичко така, като че ли го виждах. Отврата и болка се смесваха в мене и ме караха да треперя като в треска. Прилошаваше ми. По едно време дори помислих, че ще умра. Ужасната мъка надвишаваше силите ми. Невъзможно беше да я преживея сама. Трябваше да я споделя с някого. Първата ми мисъл бе, разбира се, за Одисеи, но веднага се сетих, че той бе отишъл още от сутринта с рибарите в залива Рейтрос. Тогава ми дойде на ум за Евриклея. В този дом тя беше най-близкият човек на Одисей. Бе го откърмила и отгледала. Обичаше го като свой син. Обичта, която и двете изпитвахме към него, ни бе сближила от самото начало. „Какво има, чедо?“ — запита Евриклея още щом влезе в стаята. „Майко!“ — простенах аз, докато тя се навеждаше загрижена над мене. По това време Евриклея бе още млада и хубава. Едва бе минала четиридесетте години. Тялото й, запазено, бе крехко и изящно, защото тя произхождаше от добър род и никога не бе работила груба работа в дома на Лаерт. Лицето й очароваше с милата си прелест, очите й, продълговати и тъмни, привличаха чуждите очи, а огромната й коса, черна, лъскава и тежка, будеше възхищение у всички, които я виждаха. Обличаше се тя винаги изрядно чисто и спретнато. И към хората се отнасяше сериозно, търпеливо, ласкаво и еднакво с всички. Това, види се, й бе спечелило уважението на целия дом. А може би и онзи израз на тихо примирение, който не я напускаше никога.

„Какво е станало, чедо?“ — повтори Евриклея. Мълчах. Не знаех какво да й кажа. Срам завърза неочаквано езика ми. Почувствах, че ако й разкрия случилото се, ще въведа трети човек в един свят, който принадлежеше само на мене и Одисей. Изпитах ужас от това като от предателство. А Меланто? Не беше ли и тя в този свят? Вече не разбирах нищо. Объркана окончателно, започнах да плача мълчаливо. Сълзите ми течаха една след друга по страните и мокреха дрехата ми. Евриклея чакаше търпеливо, без да задава повече въпроси. Тънките й пръсти, с кожа, излъскана от вретеното и иглата за везба, с леко, кротко и внимателно докосване галеха ръката ми над китката. Най-после тя промълви гальовно-шеговито: „Спри сълзите си, дъще, защото лицето на жената е като нежен цвят, който не понася солената влага. Ще похабиш с плач хубостта си и нашето слънце, богоравният Одисей, ще отвърне очите си от тебе!“. Шегата на Евриклея падна като огън върху раната ми. Не можех повече да се сдържам и прошепнах: „Майко, истина ли е за Меланто?“. Евриклея помълча за миг, после отвърна: „Да, истина е. Но той вече не поглежда към нея!“. „Но все още я милее!“ „Привързан е. Човек към животното се привързва, а камо ли към човека!“ „Ах, майко, защо го е правил?“ Като стенание прозвуча гласът ми. Много голяма беше болката ми. „Всички го правят, каза Евриклея. Всички пълновръстни мъже. Твоите братовчеди са отдавна умрели, а при братята си ти не си живяла, затова ти изглежда така неприемливо. Не само неженените, но и женените го правят. Нестор от Пилос е мъж достоен и уважаван от всички. И боговете са му дали достойна жена за съпруга. Много синове му е родила Еридика. Но той има още толкова родени от робините!“ „Не ми разправяй тези неща, майко, моля ти се! И Лаерт ли беше такъв?“ Евриклея мълчеше. Вдигнах глава и я погледнах. Изразът на лицето й бе необичаен. Сякаш гледаше вътре в себе си и очите й не ме виждаха. „Не, той не беше такъв, каза след малко. Съвсем не беше такъв. И това бе щастие за твоята свекърва. Но за други някои то бе нещастие…“ Почувствах, че някаква болезнена тайна се крие в думите на Евриклея, но бях твърде много заета със себе си, за да й обърна внимание.

Според съвета на Евриклея трябваше да посрещна Одисей така, като че ли нищо не се бе случило. Помъчих се да засия и понеже бях изморена, наистина заспах. А когато се събудих, денят бе към своя край. Слънцето вече се криеше зад зеления Нойон и морето потъмняло, изпращаше своя хладен дъх към брега. След съня нещата не ми се виждаха вече така страшни. Пък и аз се стараех да не мисля за тях. Наближаваше Одисей да се върне. Извиках Евринома и й заръчах да приготви хубава вечеря. После накарах Акторида да ме изкъпе и облече. Сложих си бяла дреха от полупрозрачна тъкан и късо, светлосиньо наметало от златотъкан плат. На краката си обух златни сандали, украсени с тюркоази, а Акторида стегна косата ми със златна лента и закрепи над ушите ми две големи, бели лилии.

Младостта се справя бързо с всичко. Обличането ме разсейваше и раната, претръпнала по време на съня, вече не ме болеше. Продължавах да мисля за Меланто, но без предишната болка. Още щом видях Одисей обаче, цялата ми мъка се върна. Исках да му се усмихна, но усмивката ми излезе пресилена, а и цялото ми държане бе някак неестествено. Бях много местна и още много млада, за да мога да се преструвам умело. Одисей веднага разбра, ме нещо се е случило. „Какво има?“ „нищо!“ — отговорих и той не настоя да ме разпитва, защото изобщо не обичаше да бъде настойчив. Но на няколко пъти ме заглеждаше изпитателно, а веднъж запита: „Идвал ли е някой в мое отсъствие?“. И аз разбрах, че въпросът към мене още занимава ума му. Не можах да издържа до края. Тая нощ чувствах ласките на Одисей оскърбителни и унизителни за себе си. А истината, която сама се принуждавах да крия от него, ми тежеше като лъжа. Потискаше ме мисълта, че и двамата се лъжем един друг с мълчание. И че това е най-ужасното, което би могло да ни се случи. Непоправимото, което бе станало. Отровата, която бавно, но сигурно щеше да убие любовта ни. Думите за Меланто стояха на езика ми, готови да изхвръкнат всеки миг из устата ми въпреки съвета на Евриклея. Трябва да съм била много неспокойна, защото Одисей каза: „Говори най-сетне какво е станало!“. „Всичко ли трябва да ти казвам?“ „Всичко.“ „Защо?“ „Защото, когато един мъж и една жена се обичат, те са като една душа и не могат да имат тайни помежду си.“ „А ти всичко ли ми казваш?“ Одисей замълча за миг, после отвърна: „Да!“. „Защо тогава не си ми казал нищо за Меланто?“ Усетих как той изведнъж се отдръпна от мене. След това ми отговори със сух, отчужден глас: „Защото си още много млада“. Бях направила явно погрешна стъпка, но неспособна да съобразя и измисля някое сръчно отстъпление, възразих: „И аз разбирам вече от тези неща!“. Одисей се изсмя със смях, който бе обиден за мене. „Ако разбираше, нямаше да ми задаваш глупави въпроси!“ „Защо глупави?“ „Защото с тях си навреждаш. Има неща, за които не се говори.“ Млъкнах засегната и изплашена. Не го запитах повече нищо, а и той не ми каза нищо повече. По едно време усетих, че е заспал, изпънат по гръб до мене. Но аз останах будна дълги часове. Мислех и мислех, и колкото повече мислех, толкова повече се обърквах.

Лъжата бе отрова за любовта, но ето че и откровеността се бе оказала отрова. Одисей се бе оттеглил от мене. Сякаш в отговор на това аз се устремих с двойно по-голяма сила към него. Любовта ми се надигаше да защити себе си, да се бори за себе си. Чувството ни беше като два кладенеца, свързани помежду си. Колкото нивото в единия падаше, толкова в другия се качваше.

Друг стана животът ми, а и аз самата станах друга. Много дни щастието бе за мене като птичка в клетка. Държах клетката у дома си и ден и нощ чуруликането на птичката сладеше духа ми. Сега птичката излетя из клетката и долиташе и отлиташе според капризите на Мойрите и според собственото ми умение да я прилаская. Любовта се оказа тънко изкуство, а животът с Одисей труден. Открих, че светът имаше много лица. Досега бях гледала само красивото. Сега видях и грозното. А от време на време смътно долавях и страшното. В света цареше необходимостта, която хората приемаха под различни образи, и тя бе често жестока и унизителна за човека.

От Спарта пристигнаха отново новини. Клитемнестра бе родила син: Орест. Агамемнон бил радостен, че най-после се е сдобил с наследник. А Клитемнестра, успяла вече да изпълни дълга си към дома на Атридите, се чувствала горда и щастлива с този свой новороден син. Самата аз се радвах, защото виждах в момченцето един бъдещ защитник на братовчедка си срещу насилническия и зъл нрав на Агамемнон.

Настъпи лятото, разкошно лято, царство на светлината. Лъчезарният Хелиос тържествуваше в небето. Колесницата му всеки ден описваше все по-големи и по-големи дъги върху лазурния свод. Той потапяше блестящото си чело за няколко кратки часа в морето и после пак стремително и неудържимо възлизаше нагоре. Нажежената земя дишаше огън. Самата аз се чувствах като възпламенения Фаетон. Изгарях в собствения си пламък. В пламъка на любовта и ревността. Бях понесена от една вихрена сила, над която нямах власт. За пръв път обичах с такава сила и за пръв път мразех. Обичах Одисей и мразех Меланто. Макар че Евриклея ми беше казала: Не бива да я мразиш, дъще! Робинята няма воля пред своя господар. А после идва любовта, която ни изпраща богиня Афродита, и тя не е дреха, за да я съблечеш, когато пожелаеш. Сраства се тя за човека като кожата за тялото му и ако искаш да я махнеш от себе си, трябва да късаш живо месо. Омразата на жената е като меч в ръката й. Тя не й подхожда. А за една княгиня е недостойно да мрази робинята, това е неправдано от съдбата и живота същество. Но любовта е като смъртта: тя изравнява всички. Пред златните очи на великата богиня всички сме само жени. Тя небрежи богатство и власт, нрава и отличия. За нея няма господарки и робини, съпруги и наложници. Има само обичащи и обичани жени. Наблюдавах Меланто, така както и тя наблюдаваше мене. Очите ми неволно се обръщаха към нея винаги когато я усещах край себе си. Ядосвах се на това, но то ставаше против волята ми. Понякога погледите ни се срещаха и тя бързаше да отклони своя, но го правеше така глупаво и несръчно, че ми ставаше жал за нея и неловко за мене. Колкото повече я наблюдавах обаче, толкова повече недоумявах. Кое бе привлякло Одисей към тая жена? Тя имаше ниски и тежки бедра и малко криви крака, а ръцете й бяха с широки китки, като у хората, които от поколения вършат груба работа. Лицето й наистина бе миловидно. Имаше тънки черти, нежни устни и прав нос, а веждите й бяха меко чупнати по средата на дъгата. Но бе бледа, подпухнала и винаги със сънлив израз на лицето, като току-що станала от сън. Движенията й показваха непохватност. Стойката отпуснатост, а облеклото небрежност. Евринома казваше, че е ленива. Сама бях се сблъскала със злобата й. Една добра и чувствителна жена никога не би посегнала на цветето, този невинен живот, този мил и съвършен образ на хармонията. Виждах и нейната притворност. А след време разбрах колко е хитра, бърза в лъжите и съобразителна в измамите. Чувствах себе си унизена чрез нея. И Одисей принизен. Не можех да й простя това. Нищо не можех да й простя. Напразно се борех със себе си. Стараех се поне да се примирявам със съществуването й и да се отнасям добре с нея. Тя обаче съвсем не се стараеше да ми отговори със същото.

Търпях това доста време. Най-после казах на Одисей: „Искам да махнеш Меланто от двореца…“. „Искаш го, отвърна Одисей, но това няма да стане.“ Прехапах устните си. Но запитах кротко: „Защо?“. „Защото Меланто е живяла тука преди тебе.“ „Значи ти държиш на нея повече отколкото на мене?“ „Не!“ — каза Одисей. И след като помълча малко, нещо, което той правеше винаги, когато знаеше, че мълчанието му ще ме измъчи, продължи: „Тъкмо защото много държа на тебе, не мога да изпълня това твое желание. То не е хубаво!“. „Не разбирам какво искаш да кажеш.“ „Сега ще ме разбереш. Ако някой ти поиска храна и ти му дадеш, а той, след като се нахрани, плюе върху храната, как ще го наречеш?“ „Неблагодарник!“ „И ако някой ти поиска вода и ти му дадеш да пие, а той, след като утоли жаждата си, хвърли съда на земята и го счупи, как ще го наречеш?“ „Пак неблагодарник“, отвърнах. „Ето, затова не мога да изпълня желанието ти, защото то ме превръща в неблагодарник!“ Въздъхнах отмаляла. Истина беше, но всичките ми чувства се надигаха срещу тая истина. Имах една последна надежда. Помълчах, после казах несмело: „Но нали тя е робиня!“. „Какво от това? — отвърна Одисей. — Любовта на жената е винаги дар, защото когато е дълг, това унижава мъжа.“ Прав беше Одисей както винаги, но сложна и сурова беше неговата правда и на мене не ми беше лесно да я приема.

Постепенно опознавах Одисей. Той обичаше хората и неспокойният му ум диреше неуморно истината. Но приличаше на морето. Ту тих и ласкав, мамещ с просторите на своята мисъл и със свежестта на чувствата си, ту заплашваш с грозни бури, които никой не можеше да предвиди, нито пък да укроти. Разбрах: в него имаше не един, а три демона. На себелюбието, на ревността и на лукавството. Той притежаваше болезнено самолюбие, но не го проявяваше пред всички хора, а само пред онези, които знаеше, че го обичат. Засягаше се бързо, а сръдните му траеха дълго. Като децата се сърдеше от нищо, но бе нужно много нещо, за да бъде придобрен. Попитах Евриклея: „Майко, на кого прилича той такъв?“. „На дядо си Автолик! — каза Евриклея.“ „Лош човек бе тоя Автолик и макар и цар, бе страшен измамник и крадец. Казваха, че е син на Хермес. Хората му се доверяваха като на цар, а той ги лъжеше и ограбваше като истински разбойник. Затова бе винаги във вражда с всички около себе си. Когато свекърва ти роди Одисей, той дойде в Итака да види внук си. Но пристигна както винаги сърдит, защото откъдето минеше, предизвикваше крамоли и разправии. За да разведри духа му, Лаерт ме накара да донеса малкия Одисей и да го сложа на коленете му. А сам му каза: Не се сърди, татко! Виж, имаш хубав внук, кръв от кръвта ти! Сложи му име според волята си и нека се развесели сърцето ти!“ В това време Одисей заплака. А Автолик се засмя и каза: „Нека да го наречем Одисей, което значи сърдит. Много сръдни съм се сърдил през живота си и сърдит дойдох и сега тука, но той се оказа по-сърдит и от мене!“. Лаерт не остана доволен от такова име, но не възрази нищо, за да не обиди кривия старец и да не го предизвика към нови разправии. Лаерт е човек благ и душата му е открита пред хората. А Одисей е обидчив и винаги скрит, дори и пред най-близките си. И по това прилича на Автолик. Добре, че не му прилича във всичко!

Отначало не разбрах, че Одисей ме ревнува от всички мъже. Като девойка от царски дом аз бях научена да пазя достойнството си пред мъжете и показвах съвършено благоприличие както в думите, така и в действията си. От друга страна обаче, бях свободна в отношенията си като всяка спартанка и непосредствена пред всички, без разлика дали са мъже или жени. Не мина много и аз открих, че Одисей се дразни от свободата ми пред хората, а на непосредствеността ми гледа като на предизвикателство към мъжете. За да не го ядосвам, стараех се да възприема такова държане, което да му бъде угодно, но затова трябваше да насилвам природата си, нещо, което е било винаги много трудно за мене. Заричах се да внимавам, но най-често забравях. Сещах се едва тогава, когато виждах затвореното, отчуждено лице на Одисей или чувах думите му, явно предназначени да ме уязвят. Той имаше близък приятел на име Ментор. Бяха се сближили с него още като деца и бяха прекарали заедно юношеството и младостта си. Ментор бе малко по-възрастен от Одисей. Бе също така снажен, но далеч не толкова хубав. А по мъдрост изобщо не можеше да се сравнява с него. Въпреки това Одисей го ценеше повече от всичките си приятели заради предаността му и безусловната му вярност. Ментор ме прие с нежно внимание, но се отнасяше към мене с подчертано доброчестие, сякаш бях жрица на Артемида. Аз пък го чувствах като природен брат на Одисей и така се и държах с него. Не зная кое караше Одисей да ме ревнува от Ментор, но той често се измъчваше пред нашата невинна близост. По време на есенните Дионисии аз се простудих и получих лека треска. По същото време и Ментор се оплакваше, че е трескав. И Одисей подхвърли неведнъж уж на шега, че сме прихванали болестта един от друг. Виждах, че зад шегата му се крият истински съмнения, и едновременно се забавлявах с това и се ядосвах. Когато спалнята ни се строеше, Ментор отиде на материка, за да потърси пъстър мрамор за украса на стаята, а от Темеза донесе блестяща мед за ключалката и скобите на дверите. Одисей тогава каза: „Той никога нямаше да го направи за себе си!“. „Той го прави за тебе!“ — отвърнах. „По-скоро за тебе!“ — каза Одисей. През време на летните горещини, веднъж, когато Ментор бе при нас в двореца, мене ми хрумна мисълта да отидем тримата горе, в планината, където Лаерт имаше малка лятна къща. Одисей се колебаеше, а аз настоявах. Ментор мълчеше, но накрая и той се присъедини към мене. Тогава Одисей изведнъж се изсмя неестествено и каза: „Защо не отидете двамата, щом толкова желаете?“. Аз захапах устните си, но Ментор рече: „Е, скъпи друже, песента съвсем не е такава!“ — и Одисей се успокои. Но никой от нас не спомена вече нищо за планината.

Веднъж в Итака пристигна един братовчед на Одисей от страна на майка му. Бе едър, грозноват мъж, с голям увиснал нос и дебели влажни устни. Приличаше на сатир и се славеше с разпуснатостта си. Аз се гнусях от този човек, но Одисей не закъсня да ме поревнува и от него. Но най-силна бе ревността му към Ментес, син на цар Анхиал от Тафос. Той бе слаб момък, некрасив, но твърде изтънчен. Къдрите му блестяха от помада и се отнасяше той с жените мило и много внимателно. А към мене показваше нескрито любопитство и възхищение, които направо влудяваха Одисей. Докато Ментес беше в Итака, за нас нямаше нито миг спокоен. Одисей беше ту мрачен и зъл, гневеше се без видима причина или ми подхвърляше хапливи слова, ту ставаше крайно внимателен и нежен. Веднъж стигна дори до там, че каза, без всякаква връзка с разговора, който водехме: „Ще махна Меланто от двореца!“. Ментес, естествено, не разбра за какво става дума, но от любезност запита: „Защо?“. „Защото е много несръчна!“ — отвърна Одисей.

През тези дни открих, че мога да използвам ревността на Одисей към мене като средство, за да го владея. Не трябваше да успокоявам духа му и да премахвам съмненията му, а да ги поддържам непрекъснато с малки невинни игри. Но тъкмо това ми бе невъзможно да направя. Любовта ми към Одисей бе твърде голяма, за да я унижа и смъкна до дребната игра. Твърде много ми беше мил, за да го измъчвам. Освен това аз обичам спокойствието. Без спокойствие насладата от живота не може да бъде никога пълна. Исках да бъдем спокойни с Одисей и да се обичаме като равна с равен. Още не знаех, че с човек като Одисей равенството в любовта се изживява бързо. После единият става роб, другият — господар. Но Одисей проумя това много лесно и с присъщото си лукавство започна жестока игра с мене. Целта му беше да направи мене робиня, а себе си господар. Понеже бе много умен и хитър, той намери веднага най-доброто средство за това: съмнението. Трябваше да ме накара да се съмнявам в него, в любовта и верността му. За да мисля непрекъснато за него, за да не се отпускам нито за миг, нито час да не бъда спокойна… Безусловната, робска отдаденост щеше да дойде от само себе си. Сметката на Одисей се оказа съвършено вярна.

Одисей бе влюбчив по природа и лесно се увличаше. Всяко хубаво женско лице го мамеше след себе си. Душата му се оплиташе в женските погледи, отправени към него, като муха в паяжина. Но тези увлечения траяха кратко. Понякога няколко дни, дори няколко часа. Той не проявяваше пред мене открито чувствата си, но даваше да ги подразбера. Това бе по-страшно, отколкото ако ги показваше явно. Защото така аз си представях нещата винаги по-дълбоки и по-сериозни, отколкото бяха. И се измъчвах ужасно. Все пак най-големите ми мъки бяха заради Меланто. Щом реши да играе играта си с мене, Одисей започна да я забелязва. Отправяше по някой мил поглед, казваше по някоя ласкава дума. Меланто се развесели и се изпълни с надежди. Разбирах я много добре, но нейните надежди ме разболяваха. Имаше дни, когато едва понасях присъствието. Веднъж белехме платна. Заедно с мене и Евриклея край реката бяха дошли и всички млади слугини от двореца. Увлечени в работата, неволно се сблъскахме с Меланто. И веднага се отдръпнахме една от друга като опарени. А Одисей ни гледаше и лицето му изразяваше наслада и лукаво тържество. Треперех вече да не го ядосам с нещо, защото когато ми беше сърдит, той насочваше цялото си внимание към Меланто. И двете се следяхме по-зорко от всякога: аз, пълна с опасения и съмнения, тя — с очакване и надежди. Ненапразно хората наричаха Одисей хитроумен. Като ни поставяше в положението на съпернички с Меланто, той постигаше двояка цел: осигуряваше си любовта и верността на всяка от нас, а за себе си печелеше свободата да прави това, което иска. Тя беше готова да понесе всичко, за да придобие отново благоволението му, а аз — за да не го загубя. Нямаше нещо, което и двете да не му простим. Така ние от ден на ден все повече го разглезвахме.

Не усетих как премина лятото. Хелиос се измори в своя устрем и дъгите, които описваше по небето, видимо намаляха. Горещината гаснеше, земята излъчваше равна, мека топлина. Нещо чезнещо се появи в пищната красота на полетата и горите. Тънък слой прах покриваше зеленината. Прегорели, листата тъмнееха. Клоните на дърветата в градините натежаха от плодове, които блестяха на слънцето с червената си или златна кора. Гроздето, налято, се изпичаше под свитите листа на лозите. Вечер от морето духаше хладен зефир, долиташе неспирният шумол на вълните. Една нощ на небето се появиха Плеядите, предвестници на идващата зима.

В една такава нощ от началото на есента заченах Телемах. През деня бяхме ходили в лозята за грозде. Накарах да впрегнат малка, но красива колесница, подарък от Менелай за сватбата ми, с две кротки мулета и се отправих към най-близкото лозе на Лаерт. След мене вървяха с кошници в ръце Евриклея и един стар роб. Нарочно карах бавно, защото не исках да ги принуждавам да бързат, а и защото обичам да поздравявам и разговарям с гражданите. Лицето ми бе наполовина забулено, но всички мъже ме познаваха и приветстваха. А жените се спираха и разговаряха с мене. Бяха свикнали вече да се отнасят с мен като с близка и да споделят своите домашни радости и скърби.

Винаги съм обичала да общувам с хората. Не зная защо, но всеки човешки поглед, всяка усмивка, всяко слово, отправено към мене, ме радват. Обичам и душите, и телата на хората. Виждам душите им в погледа, в израженията, откривам ги в думите и постъпките. А на човешките тела гледам като на хубави плодове. Дори и тогава, когато са натежали от годините и похабени от труд и грижи.

Поприказвах по-дълго с Адреста, жената на Евпейт. Тя водеше за ръка шестгодишния си син Антиной, хубаво дете, с тъмен цвят на лицето, големи, черни очи и буйни, черни къдри. Детето бе красиво, но майка му се оплакваше от несдържания му зъл нрав. Като за доказателство, мъмреният пред мене Антиной дръпна на два пъти мулето, което беше по-близо до него, за опашката. Добре, че животното бе много кротко. За да утеша Адреста, казах: „Буен е наистина, но е красив!“. „Дано и твоят бъде красив, без да е така буен!“ — отвърна Адреста. Хубаво беше в лозето. Лаерт, усмихнат и доволен от радостта ми при вида на зрялото грозде, ме заведе при най-силните лози и ми откъсна най-едрите чепки. Евриклея поиска да наберем някакви билки и ние запълзяхме по рътлината. После се изкъпахме в потока и Лаерт ме заведе в малка колиба в подножието на ръта, насече млади клонки, покри ги с голяма козя кожа и ме остави сама да си почина. Миришеше на сухи треви и на прясно откъснати листа. Щурец се обаждаше някъде край колибата. Унасяше ме на сън. Изведнъж чух вика на Одисей: „Пенелопе!“. „Тук съм!“ — извиках, но нарочно не станах. Исках да дойде в колибата и да ме прегърне така, както бях легнала върху топлата земя, отмаляла за сън, тръпнеща от радостта, че е дошъл. Следващия миг той надзърна през вратата. Мислех, че е по-надалече. Така поне ми се бе сторило, съдейки по звука на гласа. Затова сега казах: „А, ти ли си?“. Не предполагах, че думите ми ще събудят съмнения в него, но той се намръщи и запита: „А ти кого очакваше?“.

Тази нощ Одисей ме мъчи повече откогато и да било. Спяхме вече в новата спалня. Тук всичко блестеше, излъскано и полирано, в мрамор, злато, сребро и мед. Но в тая богата стая нямаше покой и мир за нас. Както винаги, когато искаше да ме уязви най-дълбоко, Одисей отричаше любовта. „Това е едно глупаво хрумване на безсмъртните.“ „Не богохулствай. Знаеш, че не е хрумване.“ „А какво?“ „Закон на живота!“ „Който превръща човека в козел или пес!“ Одисей се засмя саркастично. Мислеше, че ме е победил. „Зависи от човека, казах. Някои се превръщат в богове!“ Сполучливият ми отговор засегна Одисей и той стана още по-лош. Взех една чепка грозде и започнах да му давам зърно по зърно в устата. Видях, че се успокоява, и го погалих леко с длан по лицето. Но той бе затаил в душата си яд срещу мене и само търсеше случай да ме нарани. „Колко са меки дланите ти! — каза. Не знае човек защо съществуват такива ръце. Виж ръцете на робините! Груби и понякога изранени, но са като хубави сечива. Вършат работа и от тях има полза!“ Знаех за кои робини и за чии ръце е думата. Затова не му отговорих нищо, но се почувствах така засегната и отвратена, че ми се прииска да умра. Отдалечих се от него и се свих на другия край на леглото. Известно време останахме така. После Одисей се надигна. С ужас помислих, че може би ще напусне спалнята и ще ме остави цяла нощ със страшното съмнение, че е отишъл при Меланто. Но той стремително се наведе над мене и впи устните си в моите. Никога не беше ме обладавал с такава несдържана страст. Бях малко зашеметена, но и безкрайно щастлива. Лежах до него тиха и успокоена, обгърната от собствената си неизразима радост. Смътно долавях: нещо се зараждаше в мене, сякаш пъпка на цвете. Пошепнах на Одисей: „От тази нощ ще ни остане един син…“. „Може и да е дъщеря…“, отвърна винаги предпазливият Одисей. „Сигурна съм, че ще бъде син!“ Когато започнаха първите есенни дъждове, вече знаех, че моят син ще се роди. Казах на Одисей: „Ще ти родя син, който по всичко да прилича на тебе! За да останеш на света в неговия образ, когато ти самият слезеш в царството на Аид. За да се повтаряш чрез неговата кръв до края на вековете!“. „Толкова ли държиш на мене?“ — питаше Одисей с лукава подсмивка. Но аз виждах, че е щастлив както никога до сега, макар че не искаше да го покаже.

Има жени, които носят трудно децата си. Аз носех Телемах леко. Бях родена сякаш да бъда майка. Винаги бях гладна и винаги бодра, пълна със свежи сили. Цял ден се намирах в движение. Просто не можех да застана на едно място. Може би затова тялото ми не се обезформи грубо. Два месеца преди да родя едва личеше, че очаквам дете. С всеки изминат ден ме обхващаше все по-дълбоко спокойствие. Живеех съсредоточена в себе си, с някакво безразличие към останалия свят. Заслушана в живота, който бавно съзряваше в мене. Аз бях обвивката, той сърцевината. Треперех над тоя живот. Чаках го с нетърпение да се появи на света. Обичах го. Наистина, мисля, че обичах Телемах преди още той да се роди. Приготвях му не само люлка, пелени и играчки, но и дрехи, които да носи, когато стане голям. Поисках от Одисей да му направят една хубава лира, за да свири на нея, когато порасне. Поръчах му дори голяма златна фибула, която можеше да краси рамото само на пълновръстен мъж. Одисей не ме разбираше и непрекъснато ми се присмиваше. Или може би той изразяваше радостта си с тези закачки. Вече не мислех за Меланто. Струваше ми се, че я бях победила.

Телемах се роди в деня на слънчевото противостоене, когато денят е най-дълъг и земята се къпе в светлина. „Радвай се! — каза Евриклея. Синът ти ще бъде светлина в живота ти!“ И аз мислех, че ще бъде така. Един ден преди раждането на Телемах хората от двореца отидоха в планината да берат лавър, за да окичат дома в чест на лъчезарния Хелиос и неговата небесна победа. Акторида ми донесе гъсто обкичена с листи лаврова вейка. Доближих свежото клонче до лицето си, улових с уста едно от листата му и го разтрих между устните си. Почувствах тежкия, дълбок аромат, душата на храста, да прониква в мене. В същия миг силна болка опаса кръста ми, заседна в корема, попълзя по бедрата. Притихнах изведнъж и притаена, изчаках да отмине. „Какво има, господарке?“ — запита усетливата Акторида. Изпратих я за Евриклея. Тя влезе безшумно и както винаги спокойна. „Майко, часът ми дойде, й казах. Какво да правя?“ Бях малко изплашена. Евриклея ме положи да легна и прати Акторида да извика Евринома и старата жрица на Артемида, която помагаше на жените при раждане. После направи приношение от благовония и ме накара да се обърна с молитва към Артемида и Аполон, Хера и нимфите. „Довери се на тях, чедо, и търпи!“ — рече тя. Всъщност отначало нямаше какво да търпя. Болките ту се засилваха, ту отслабваха, но бяха поносими. Изтрайвах ги мълчаливо. Дори започнах да мисля, че това, което се разправя за родилните мъки, е силно преувеличено. Най-много ми тежеше, че не пускаха Одисей при мене. Така премина денят. А с настъпването на нощта започна нещо ужасно. Не можех да си представя по-силна болка. Но тя растеше непрекъснато и ставаше все по-силна. Виках, стенех и се мятах върху леглото като риба, положена жива върху жарава. Не помнех вече себе си, не усещах времето, което минава. Понякога се успокоявах и тогава отново се връщах към живота. Виждах стаята, хората край мене, питах за Одисей. Дори се опитвах да се шегувам. После болката се надигаше пак като вълна, която се подема отдалече, аз я усещах, че идва, че наближава, че скоро ще се стовари върху ми. Следващият миг вълната, огромна и страшна, ме поглъщаше и аз, и светът потъвахме в нея и се загубвахме, сякаш нищо друго не съществува, освен тая всичко поглъщаща болка. Тя късаше тялото ми като див звяр. Но звярът бе в мене и аз не можех по никакъв начин да се спася от него. В непосилната мъка губех разума си. Човешкото изчезваше от мене тъй както става с вакханките, които танцуват до изнемога в тъмната пролетна гора, обградени от пламъците на огъня, или с онези, които се опияняват с вино. Това бе също едно сливане с бога, защото ме връщаше към първичното начало, към жестоката, неумолима същина на живота.

Мъките ми продължиха цяла нощ. Накрая вече бяха толкова непоносими, че молех Евриклея и беловласата жрица на Артемида да ми дадат отрова, за да се отърва от тях. „Още малко, дъще!“ — казваше Евриклея. Но малкото бе станало вече много за мене. По едно време наистина усетих някакво облекчение. „Детето идва! Помогни му, чедо!“ — рече жрицата. Напрягах се да му помогна, пъшках като животно в ярем. По-късно, когато си спомнях тези животински звуци, които издавах тогава, се чувствах унизена пред Одисей и пред себе си. Нов онзи час не мислех за нищо. Бях заета само с това да помогна на детето си да дойде на света.

Хубав е Телемах. Той е един малък, съвсем малък Одисей. Прилича му така, сякаш двамата са извадени от един калъп. Очетата му са светли, но косицата е тъмна.

Видях го да лежи до мене върху нашето легло, направено от дънера на маслината, парче окървавено месо. Но малкото лице е човешко. И такова, каквото аз исках да бъде. Лежеше спокоен и оглеждаше света, като че ли бе живял винаги на него. Гледах го с недоумение и жалост. Бе толкова зависим и безпомощен пред живота. Само жената, която е родила, разбира колко всъщност човекът е слаб и жалък. И сърцето, и умът й се разтварят за любовта, и всичко друго вече й изглежда маловажно и глупаво.

Жрицата на Артемида каза, че е добро предзнаменование това, дето детето не плаче. „Другите се плашат от живота още щом отворят очите си за него, а този смелчага сякаш вижда пред себе си само добрата Тюхе!“ „Радвай се, чедо! — каза й Евриклея. — Син ти няма да бъде сърдит като баща си и прадядо си. Ще прилича на тебе. Ето, навън Хелиос изгрява за деня на своето тържество. На хубав час дойде нашето малко момченце!“ Наистина, навън слънцето изгряваше и заливаше разкошния зелен и лазурен свят с пурпур и злато. Дано такъв да бъде и животът на моя син: украсен с великолепие, преливащ от светлина и багри!…

Животът ми се промени отново. Стана по-прост, но и по-тежък. Живеех с простите нужди на Телемах. Но самият Телемах се учеше да живее и това съвсем не беше лесно. В двореца започнаха празненства по случай раждането му, но аз бях затворена в стаята си с него и целият този шумен живот минаваше покрай мене. Долавях само отзвуците му, но и те не ме занимаваха особено. Духът ми бе подчинен на същината на нещата. Бях заета единствено с грижата за храненето на Телемах и за съня му. А когато детето бе накърмено добре и спеше спокойно, отдавах се на радостта да го съзерцавам. Тя беше толкова голяма, че всичко друго губеше значението си пред нея. С часове наблюдавах малкото личице и все не се насищах да го гледам. Аз обичам да гледам и Одисей, но от този направо не можех да откъсна очите си. Така че, когато след това поглеждах към Евриклея или Акторида, лицата им ми се виждаха неестествено големи. Чувствах се свързана със сина си така, сякаш аз и той бяхме едно и също същество.

На петия ден трябваше да стане очистването, на детето. Когато взеха Телемах от стаята ми, за да извършат над него обреда, аз изпаднах в паника. Като че ли го заплашваше някаква голяма опасност. Страхувах се да не изместят крехките му ръчички или крачета, да не го съборят на земята. Час по час изпращах Акторида в залата да види какво става. „Не се тревожи, господарке, казваше Акторида. Евриклея е там и бди над сина ти като орлица, а и Лаерт е човек внимателен и трепери над детето.“ Но аз не можех да бъда спокойна и отново я изпращах да види какво става. Тя тичаше обратно и съобщаваше: „Сега Лаерт помазва детето с елей!“. „Затова ли плаче?“ „Затова!“ И после пак: „Сега го ръсят със светена вода и пеят очистителни молитви“. Чувах пеенето, но то заглушаваше плача на Телемах, и аз се страхувах, че детето се е задушило от плач. Най-после Евриклея ми го донесе все още разплакано, зачервено, измъчено от това, което бяха вършили с него. Поех малкото телце на ръце, положих го на гърдите си и веднага ми олекна. Вече разбирах: покрай робството на Одисей бях попаднала в още едно робство, което беше дори по-страшно. Не роптаех, чувствах се удовлетворена и щастлива. Боговете бяха измислили тая страшна наслада любовта, за да цъфти животът. На десетия ден имаше ново тържество. Бяха поканени гости от целия остров, близки и приятели даже от материка. В пиршеството участваха и робите. Цялата къща ехтеше от радостна глъчка. Лаерт бе принесъл хекатомба от шарени млади овнета, докарани нарочно за тая цел от материка, в чест на Аполон, Артемида, нимфите и преди всичко на Зевс. Бе казал: „Нека почетем най-напред Зевс, бащата на всички смъртни и безсмъртни, защото той дава всяка сила. А без сила нито царят, нито робът струват нещо“. После бе съобщил името на детето: Телемах. Бе вдигнал високо сина ми, за да го покаже на всички гости. Този път Телемах не плака така, както бе плакал при очистването. Но аз се успокоих едва тогава, когато го поех в ръце от развеселената Евриклея: „Ти се тревожиш, каза тя, а той вече нехае! Неблагодарен е като всеки мъж!“. Заедно с Телемах в стаята ми донесоха и всички дарове, които бе получил, за да ги видя. Имаше много и най-различни неща. Мило ми стана пред даровете на бедните роби: играчки от дърво и глина, приготвени от мъжете, и тъкани и бродерии от страна на жените.

Одисеи също бе почел гостите си с подаръци. На всички, които ми бяха помагали в трудния час, бе дал злато. А на Акторида, която първа му бе съобщила за раждането на сина му и бе изплела лавровия венец, който се окачва на портата в знак, че в дома се е родил син, бе подарил хубав пръстен.

На четиринадесетия ден се извърши обредът на моето очистване. В двореца дойдоха много поканени жени, които ме придружиха до светилището на Артемида. Занесох приношения и като дар на богинята — най-хубавата си премяна: бял хитон, гъсто бродиран със злато и янтарни мъниста, и пурпурно наметало. Аз обичам дрехите си като живи същества и не без болка отстъпих на богинята красивата си дреха. Но когато се завърнах в двореца, получих добро утешение. Лаерт ми подари малко ковчеже от кедър, пълно със златни слитъци, а Одисей — разкошна диадема като гирлянда от звезди. Но най-хубавият дар бе прегръдката на Одисей. Той ме целуна най-напред по челото, с нежна и като че ли боязлива целувка, а после ме сграбчи със силните си ръце, целуваше ме по цялото лице, по врата, раменете и натегналите от мляко гърди. Разбрах, че се бе затъжил много за мене през тези две седмици и радостта избликна в сърцето ми тъй, както избликва водата от извора след продължителна засуха. Почувствах как забравените желания се надигат в мене и как тялото ми се устремява към тялото на Одисей, както морската вълна се устремява към брега. Но вечерта изпитах мъчително раздвоение. Телемах не беше в спалнята. Чух плача му от съседната стая, където от сега нататък щеше да спи с Евриклея, и духът ми се отзова с тревога и жалост на тоя плач. Но Одисей не му обърна внимание. Той бе зает с мене. Целуваше ме ненаситно, галеше ме без отдих, не можеше да се нарадва на близостта ми след принудителната раздяла от две седмици. Отговарях му, но непрекъснато се ослушвах какво става в другата стая. Не можех да бъда вече изцяло съсредоточена върху него. По едно време дори, когато плачът на Телемах се засили, прииска ми се да се отскубна от прегръдките на Одисей и да изтърча в съседната стая, но навреме съобразих колко това ще го оскърби и разсърди. Принуждавах себе си да лежа до него, но бях много неспокойна. Одисей усети това и каза: „Скоро ще започна да те ревнувам от този гръмогласен хлапак. Всъщност, от две седмици не съм престанал да те ревнувам от него“. Едва не му казах: „И аз те ревнувам пак от Меланто и си мисля дали през тези две седмици тя не ме е замествала край тебе“. Но благоразумно замълчах. Не бях забравила стария урок. А имах и нови съображения. Мислех, че изказаните ми гласно съмнения ще превърнат в мисълта на Одисей недопустимото в допустимо. Бях стигнала до едно важно откритие: мълчанието бе златното правило на любовта.

Лятото напредваше и Телемах растеше. Телцето му се наливаше като плодовете по клоните на дърветата. Тъмната му косица изпада и на нейно място се появи медночервена, но очите му си оставаха сини. Вече се смееше и гукаше като гълъбче. Приличаше на малък розов Ерос. Продължавах да го кърмя сама, макар че намерената от по-рано кърмачка живееше все още в двореца и като нямаше какво да прави, подаяше децата на робините, заети с работа. Одисей се сърдеше на моето хрумване, но всъщност бе доволен. Той обичаше естествените и истинските неща. А за мене нямаше по-голяма радост от това да усещам малките свежи устица на Телемах да смучат живителен сок от тялото ми.

Отново дойде есента и заедно с нея до нас стигна една потресна новина. В един хубав, топъл следобед бяхме изнесли Телемах в градината. Евриклея му изцеждаше в устата зърно след зърно гроздов сок и детето, вече захитряло, гледаше ръката на Евриклея и чакаше с отворена уста сладката капка да падне в нея. И двете се смеехме безгрижно, като го гледахме. Неочаквано до слуха ни стигнаха възгласи и шум от множество човешки крачки по алеите на градината. Идваха много хора. Изправих се в очакване на нещо извънредно. Бяха дошли вестители от Лакедемон. С изненада познах в лицето на единия същия онзи роб, който навремето ми бе говорил за Итака: градинарят Долий. „Какво търсиш тука, Долий?“ — го запитах. Човекът падна в краката ми. „Дойдох, господарке, да стана твой роб! Ти не си спомни за мене тогава, когато тръгваше за Итака, но твоят татко, добрият Икарий, ме измоли от царица Леда и ме изпрати при тебе!“ „Само за това ли идвате?“ „Не, носим вести!“ „Какви?“ Долий наведе очи. „Не са добри, каза. И можем да ги изречем само пред тебе.“ Отпратих всички, освен Евриклея и се приготвих, разтревожена, да слушам. „Позволи ми, господарке, да разправя всичко отначало! Нещастието започна с това, че цар Менелай залюби една робиня…“ „Какво казваш?“ — промълвих. Веднага си представих мъката на Елена. Познавах тази мъка и затова душата ми се изпълни със съчувствие към братовчедка ми. „Истината казвам!“ — отвърна човекът. „А каква беше тя?“ „Робиня като робиня, рече Долий. Нищо и никакво момиче, но Менелай ходеше при нея всяка нощ. Царицата се държеше достойно и макар и обидена, не показа злоба към робинята. А когато жената роди момченце, Мегапент, отиде да види детето и му занесе дари. И всичко щеше да мине гладко, ако господарят не беше поискал да вземе Мегапент в царските покои, за да расте той заедно с Хермиона. Тогава царица Елена се възпротиви и между тях започнаха свади. Жените разправяха, че понякога глъчката им се чувала по целия дворец. Господарката казвала, че няма нищо против детето, но че не може да позволи синът на една робиня да наследи царството на нейния достоен баща, цар Тиндар. Царица Леда взе, разбира се, страната на дъщеря си. Така мирът изчезна от двореца в Лакедемон и царят и царицата се намразиха. Тогава при нас пристигна гост — чужденец, отдалече. Беше знатен мъж, но такъв, какъвто никой от нас още не беше виждал. Бе строен и гъвкав като топола и чувствителен като сърна. Лицето му бе матово, а косата — късо подстригана и черна. Имаше къдрава брадичка и рисуваше очите си с черна боя. Бе много красив и се обличаше като жена. Ръцете му тежаха от пръстени, на врата си носеше огърлие, а на краката си гривни. И дрехите му бяха пъстри: в пурпур, зелено, жълто и синьо. Менелай го прие с големи почести и твърде зарадван, защото изглежда смяташе, че с неговото идване свадите в двореца ще секнат и духовете ще се уталожат. А гостът се настани и не бързаше да си отиде. Говореше той малко и очите му гледаха загадъчно. Сякаш бяха очи на магьосник, ту блестяха като звезди, ту потъваха в мъгла“.

Скоро на господаря му доскуча с мълчаливия странен чужденец и той замина за остров Крит, като остави госта си на грижите на царицата. Не беше разумна тая постъпка.

Минаха няколко седмици и лоши слухове взеха да се носят из двореца за царица.

Елена и за този мъж, на когото викаха Парис. Хората разправяха, че те са все заедно. Веднъж и аз ги видях. Беше привечер и те се разхождаха из плодната градина. А аз берях ранните круши и ги наблюдавах скрит между клоните на дърветата. Парис говореше нещо и гледаше настойчиво и упорито царицата, а тя бе навела глава към земята и изглеждаше угрижена и безпомощна. Не ми хареса това, което видях, но тогава не казах на никого за него. Мина още известно време и една сутрин, на разсъмване, чухме откъм двореца страшен плач, вопли и стенания. Събудиха се всички роби и най-смелите изтичахме към двореца. Видяхме царица Леда да скубе косите си и да ги засипва с пепел от огнището. Не можах да се стърпя в тревогата си и побързах да запитам Долий: „Какво беше станало?“. „Бяха избягали, господарке!“ „Кой беше избягал?“ „Те двамата! Царица Елена и този Парис.“ „Къде“ „Кой ги знае! Навярно в неговото далечно царство! И със себе си бяха взели и всички богатства от двореца.“ „Не говори така!“ „Истината говоря!“ — каза пак човекът. „А после какво стана?“ „Нищо не стана. Царицата изпрати за Икарий, а Икарий, от своя страна, ме изпрати при Одисей с молба той да замине веднага за Лакедемон.“ Това, последното, съвсем не ми хареса. Не исках Одисей да заминава никъде. „За какво им е нужен?“ — запитах. — „Менелай е още в Крит, отвърна Долий. Но в Лакедемон всички се плашат от завръщането му. Затова, изглежда, викат Одисей. Искат да има един сладкодумен и разсъдлив мъж, който да укроти гнева на господаря, когато той се завърне и научи за станалото.“ Извиках Евринома и й наредих да се погрижи за хората от Спарта, а аз зачаках връщането на Одисей. Мислех за Елена и нейната нечувана постъпка. Страшна е великата богиня! Господарка е тя на човешките съдбини и тласка хората в невъзвратими, понякога верни, понякога неверни пътища. Жалех от сърце за Елена. Не я обвинявах в нищо, а само й съчувствах. Разбирах, че не бива да я съдя. Как можеш да съдиш човека, който няма своя воля? Не беше тя босонога пастирка, а царица, възпитана в почтеност и благоприличие, и щом бе избягала от дома на баща си и бе оставила дъщеря си и майка си, това означаваше, че Афродита й бе отнела всеки разум и волята й бе подчинила на чужда воля.

Но Одисей не мислеше като мене. Когато му разправих чутото от Долий, той се разсмя и аз долових в смеха му лошо тържество. Не ти ли казах навремето, рече, че в брака и двамата плащат? Смехът му ме засегна болезнено и той забеляза това, но продължаваше да се смее. Случката явно го забавляваше. А аз с възмущение мислех, че е повърхностен и жесток, щом може да се радва на нещастието на другите и да се забавлява с него. „Тоя Парис, каза след малко, е син на троянския цар Приам: Чувал бях, че е изтънчен като жена и голям любовник. Но кой можеше да предположи, че ще стане похитител на Елена. Чудни са понякога капризите на Мойрите.“ „Ще отидеш ли?“ — го запитах. Одисей ме погледна и се усмихна лукаво. „А ти как мислиш? Мога ли да пропусна такова зрелище? Да видя онзи самонадеян овен Менелай открито измамен?“ „Ти си безсърдечен човек! — му отвърнах. — И всичко е за тебе игра!“ За пръв път му говорех така рязко и с ужас помислих, че сега той непременно ще се разсърди и кой знае колко време няма да ми говори. Но той само се позамисли, а после каза: „Те не заслужават съжаление, защото са глупци!“. „И Елена ли?“ „Тя е постъпила по-глупаво от всички. Да избяга от дома си, от царството си, от законния си съпруг, който е длъжен да се грижи за нея! Любовта е едно, а бракът друго! Тези неща не бива да се смесват!“ „И ти мислиш като моята стринка, царица Леда!“ „Всеки умен човек мисли така!“ „Значи, съпрузите може и да не се обичат!“ „Те обикновено не се обичат!“ „Тогава по-добре е да не живеят заедно!“ „Бракът не е измислен за радост и щастие, а за да има ред в живота на хората!“ — каза Одисей. „И лъжа!“ — добавих аз. „Човешкият живот не може без лъжа!“ „А ти съгласен ли си аз да те лъжа?“ Отново се изплаших от смелостта си. Но Одисей само ме погледна и се усмихна. „Ти не можеш да лъжеш“ — каза той. „И Елена не можеше да лъже, затова е избягала с Парис!“ „А ти би ли го направила?“ „Сигурно!“? Одисей стана изведнъж сериозен и ме загледа с изненадани, недоумяващи очи, но аз усещах как недоумението му бързо се превръща в гняв и как зениците му започват да дишат жестокост. „Би избягала с Парис?“ — запита той тихо. „Не, отвърнах, бих избягала с тебе, ако ти беше на мястото на Парис!“ Видях облекчение да се разлива върху лицето на Одисей, но въпреки това той каза: „Жената е опасно същество и човек трябва да внимава с нея повече, отколкото с малкото дете!“.

Одисей се забави в Спарта повече от месец. Безпокоях се за здравето му и бях пълна с опасения относно верността му. Долий бе казал, че Менелай е напълнил двореца в Лакедемон с млади, хубавички робини. Думите на Долий не излизаха от ума ми. От грижите ме отвличаше Телемах. Той бе изкарал първите си зъбчета, вече седеше и ставаше от ден на ден по-хубав и по-забавен. Беше спокойно и здраво дете, което повече се смееше, отколкото плачеше.

Най-после Одисей пристигна. Денят бе мрачен, есенен. Мъгла забулваше острова и дъжд ръмеше вече цяло денонощие. Бе отслабнал и както ми се стори, угрижен. „Какво стана?“ — го запитах. „Още нищо!“ — отвърна той кратко. Не му се говореше. Вечерта ме облада мълчаливо, без ласки. Чак ми стана страшно от него. Но след това се отпусна, прегърна ме така, като че ли беше дете или сякаш аз бях дете, и започна да ми разправя за това, което ставаше в Спарта. „Ти беше права, Пенелопе, каза. Голямо нещастие постигна царския дом в Лакедемон. Стринка ти, царица Леда, пее сълзи ден и нощ. Хермиона ходи по стаите, търси майка си и като не може да я намери, плаче. А Менелай е като изумен. Щура се с невиждащ поглед из двореца, сякаш и той търси Елена. На два пъти рида пред мене като дете. Казва, че никога не е обичал и няма да обича друга жена, освен нея. Казва, че не може да живее без нея. Готов е всичко да й прости, само да се върне при него. Скръбта му е толкова голяма, че на никого не дава сърце да му се присмее. В двореца е тъжно и пусто. Цари немара и безредие. Няма кой да следи за реда и да надзирава прислугата. И просторният, разкошен царски дом глъхне, сякаш в него има мъртвец…“ Помълчах малко, като си представях всичко това. После запитах: „А Агамемнон какво казва?“. „Ето, той е наистина безсърдечен човек! — отвърна Одисей. — Пристигна надут като паун и зъл като глиган. Подстрекава Менелай към война. Свиреп е и ненаситно алчен. Гледа от нещастието на Менелай да извлече изгода за себе си: да спечели слава и добие плячка. Войната е пред прага, Пенелопе! И това ще бъде война страшна, продължителна, в която ще въвлекат цяла Гърция. Агамемнон не прави нищо наполовина. И има замах. Това поне не може да му се отрече.“

Вдървих се от ужас. Внезапно връхлетялата върху ми тревога сякаш ме остави без разум и завърза езика ми. Най-после пошепнах с мъка: „Ти за какво ще воюваш?“. „Няма за какво, отвърна Одисей, но ще трябва. Всички гръцки царе сме свързани от Тиндар в клетвен съюз.“ „Богове! — изстенах — но аз няма да мога да го преживея!“ Представих си разкъсаното единство на нашия живот и тревогата и отчаянието ми станаха толкова непоносими, че ми се прииска да умра. А като си помислих, че може би ще трябва да живея в такава мъка година, две, три, паниката ми стигна своя връх. „Няма да те пусна!“ — казах и прегърнах Одисей. Здраво, с всички сили се прилепих до него, сякаш бе дошъл вече часът да се откъсне от мене. „Или и аз ще дойда с тебе!“ Одисей ме погали нежно със свободната си ръка и промълви: „Не бързай да се тревожиш! Може би ще успеем да уредим нещата с преговори!“. „Ще се водят ли преговори!“ „Едва успях да ги убедя! Агамемнон бърза да започне войната. Но Менелай разбра, че по мирен път ще може да върне по-скоро жена си.“ „Кой ще замине за Троя?“ „Менелай и аз.“ „Защо ти?“ „Защото Менелай не е на себе си и изобщо не е достатъчно разсъдлив. А Агамемнон ще направи всичко, за да провали преговорите. Ако искаме да избегнем войната, трябва да замина аз.“ В друг случай навярно бих възразила, но сега мълчах. Трябваше да приема по-малкото зло пред по-голямото. Одисей заспа, защото бе много изморен, но аз останах дълго будна. Навън бе излязъл вятър, който свиреше по покрива на двореца. В съседната стая Телемах приплакваше насън. Ставаше ми страшно. Пред мене се бе открило изведнъж страшното лице на живота и аз не можех да отвърна очите си от него. Не исках да мисля за войната, но мислите ми се въртяха все около нея. Раздяла с Одисей, неизвестно до кога. Може би завинаги. Изведнъж си представих хубавото му здраво тяло прободено от копие, покрито със запечена кръв, подпухнало, лишено от дихание. Прегърнах го ужасена, сякаш да го завардя от грозящата го опасност. Той промърмори нещо на сън и това ме поуспокои. Наистина не трябваше да се измъчвам с прибързани тревоги. Одисей бе жив и здрав и се намираше до мене. Войната не беше още обявена и сигурно съществуваше възможност да бъде избегната. Заплаха бе надвиснала над нас, но може би щеше да се размине. По-добре беше да се надявам, отколкото да се отчайвам.

На другия ден Одисей започна да се готви за новия път. Имах един-единствен въпрос към него: дълго ли ще се бави? Не зная, отвърна той. Може би троянците ще ни изгонят още от вратата. Но ако започнем преговори, навярно ще се проточат дълго. Азиатците никога не бързат, особено когато не очакват изгода за себе си. Пресмятах на ум приблизителния срок на отсъствието му. Щяха да минат поне няколко месеца. „Може и година“ — каза Одисей. Изтръпнах. Никой мъж, разделен от жена си толкова дълго време, не можеше да й остане верен. Но не му казах нищо. Срамувам се от ревността си в един толкова сериозен час, когато ставаше дума за мира и благополучието на всички ни, и за живота на хиляди гръцки мъже.

Одисей замина в един хубав, слънчев ден от средата на есента. Морето блестеше синьо-златно, бреговете се къпеха в лазурна светлина, а чезнещият Хелиос галеше света с нежна милувка. Стояхме на пристана: Лаерт, аз, Евриклея, Ментор и други близки и приятели. А на брега имаше още цяла тълпа от граждани, слуги и роби. Оттам подвикваха към Одисей, изричаха благопожелания за добро пътуване, за успех в задачата. Никой не искаше война. Но хората бяха спокойни. Разбирах, че имаха доверие в Одисей. Бях горда с това, но изпитвах страшна мъка от раздялата. Акторида ме бе вчесала и облякла изрядно, макар и скромно, и с голяма простота. Исках Одисей да ме отнесе красива в паметта си, но съзнавах, че блясъкът в случая би бил неуместен. Носех цветовете на тъгата: виолетово и сиво, а на ушите си бях поставила ония сребърни обеци, с които бях тогава, когато Одисей ми заговори за пръв път. Не исках да плача, за да не привлека със сълзите си нещастие върху заминаващия, но сълзите ми потекоха сами, когато той ме прегърна. И устните ми трепереха като на дете, което се готви да заплаче. Телемах се въртеше в ръцете ми, но аз не му обръщах внимание. Не можех да откъсна очите си от Одисей. „Успокой се! — каза той. — Всичко ще мине и отмине и ще дойде ден, когато ще си спомняме с усмивка за тези часове!“

Месеците се проточиха дълги, еднообразни и скучни, без вести от Одисей. Дните намаляваха, листата на дърветата канеха, в морето бушуваха бури. Плющеше дъжд по цели нощи. Стоях будна в такива нощи и мислех за Одисей. Дали е стигнал вече Троя или бурята люшка кораба му в открито море? Тревогата притискаше челото и гърдите ми с тежките си корави длани. Не ми даваше да заспя. Вслушвах се в грохота на вълните, във воя на вятъра, в дишането на Телемах. Ставаше ми непоносимо страшно и тогава будех Евриклея, и двете обикаляхме двореца със запален светилник. „Защо се плашиш, чедо? — шепнеше тя, за да не събуди Телемах. — Нали Лаерт е в двореца?“ Обяснявах й, че това всъщност е страхът ми за Одисей, който ме мъчи, и тя само въздишаше. Дните ми минаваха в труд. Предях и тъчах неуморно. Понякога везях. Усъвършенствах тези изкуства, в които бях веща още като девойка. С Евриклея измисляхме нови тъкани и бодове, нови шарки и фигури. Радвах се на Телемах, който изкара пак зъбчета и започна да се изправя и пълзи. И това бе всичко. Дните си приличаха един на друг, сякаш това беше все един и същи ден, който щеше да се повтаря безкрай. Животът ми, лишен от предишните вълнения, бе станал неочаквано беден и жалък. Имах чувството, че изобщо не живея. И мисълта ми се прилепяше все по-здраво и по-упорито към Одисей, не се отделяше от него нито за миг.

Той се върна в една пролетна нощ. През деня бе валял дъжд и сега се канеше отново да вали. Въздухът бе тежък, а небето тъмнееше без луна и звезди. Над острова се носеше мирис на мокра пръст, на прясна зеленина, на крушеви и ябълкови цветове. Бях полегнала облечена да приспивам Телемах, когато изведнъж чух глъчка около двореца. Следващият миг Акторида връхлетя в стаята и зашепна възбудено: „Господарке, бързо! Дойдоха!“. Скочих веднага и изтичах към голямата зала. Нямаше никой. Залата бе осветена от няколко факли, но празна. В преддверието обаче, под колонадата, се чуваше шум от човешки стъпки и глъчка от говор и приветствия. Втурнах се нататък и се сблъсках с една непозната жена. В залисията си едва забелязах, че е нисичка, възпълна, с мургав цвят на лицето и тежко, сериозно изражение. Носеше тъмночервена дреха и златна препаска в косите — знак на княжеско достойнство. Додето да съобразя коя е, тя плесна с ръце и извика: „Ето я и нея! А къде е Телемах?“, и ме прегърна. Разбрах, че това е свекърва ми, царица Антиклея, и се опитах да й се поклоня, но тя ме привлече отново към себе си и рече: „Хайде, хайде, дете, почитта не е в поклоните!“. Изведнъж видях Одисей пред себе си. „Майко, чакай да прегърна и аз жена си!“ — каза той усмихнат. Но лицето му зад усмивката ми се стори загрижено. Тази нощ разказът на Одисей бе дълъг. „Войната е неизбежна, Пенелопе, каза той. Направих всичко, което беше по силите ми, но не е дадено, види се, на смъртен човек да надмогне всесилната богиня. Все едно е да се бориш с всички стихии, събрани на едно място. Съжалявам Менелай, но не мога да виня вече и ония двамата. Видях ги и разбрах: богинята ги е свързала в една плът и в една душа и нищо не може да ги раздели.“ „Значи Елена е щастлива?“ „И щастлива, и нещастна, рече Одисей. Щастлива с любовта си и с любовта на Парис, но нещастна с мъката си за Хермиона и майка си, а също и с вината си пред Менелай и срама пред хората. А скоро я очакват по-големи мъки. Щастието й ще бъде изкупено с хиляди човешки жертви.“

Бях потресена. „Нима наистина ще започнете война заради една жена?“ „Ти си права! — каза Одисей. — Не е заради жената. Елена е само поводът. Все пак, ако тя не съществуваше, войната може би щеше да се отложи или дори размине.“ „Но какво имате да делите с този далечен народ?“ „Егейско море! — отвърна Одисей. — Ние сме като двама души, които бъркат в едно и също гърне. Не може да не се сблъскаме. Ние тук само чуваме за азиатците, но хората от източното крайбрежие и островите живеят в непрекъснати стълкновения с тях. Действително, засега те са по-силните. Главно с богатството си. Много са богати! Аз едва в Троя разбрах какво значи богатство. С друга мярка се мери то там! Гърците ще се замогват от сега нататък. Но те кипят от сили и пред тях има бъдеще. Подемат се те вече и голям възход се чертае пред тях. А за този възход е нужен простор. Освен това нравът ни е много различен и това е една причина в повече, за да враждуваме помежду си. Всичко тласка гърците към борба с азиатците и това ще бъде борба страшна, на живот и смърт. Войната с Троя е само началото.“ „Значи Агамемнон е все пак прав!“ „Той действа от честолюбие, алчност и упорство, но стремежите му съвпадат с общия ход на нещата.“ „Изглежда и ти си спечелен вече за войната!“ „Не, отвърна Одисей, не съм! Мисля, че можем да постигнем своето и без кръвопролития. Азия, колкото и мощна, и богата да е, остарява, а ние едва сега навлизаме в младостта си. Не можах да осуетя войната, но ще гледам да направя всичко възможно да не участвам в нея.“

Отдъхнах си. Значи Одисей щеше да се помъчи да остане настрана от войната. Успокоена, взех да разпитвам за свекърва си. „Мама е наистина болна, рече Одисей. Минах на връщане край Самос да я взема, защото сама тя нямаше да се реши никога да тръгне. А времената са смутни и не добро, а зло очакваме от всеки идващ ден. Еврилох ще замине както всички на война и на Ктимена ще бъде трудно да се грижи за всичко.“ Гласът му бе пропит от грижа и милост, но в него звучеше сякаш и някакво извинение към мене. „Разправи ми още нещо за Елена и новия й живот!“ „Посрещнали са я с голяма обич. Такива са хората там. Парис я гледа в очите, мъчи се да отгатне всяко нейно желание. Източните мъже умеят другояче да ценят жената. Радват й се като на скъпо украшение или като на цвете. Наричат я живот. Бащата на Парис, цар Приам, се обръща към Елена само с думите: мило чедо. Той е изключителен човек, великодушен и спокоен като бог. Мъдрец, който е влюбен в красотата и който благоговее пред любовта. Има деветнадесет деца от Хекуба и може би още два пъти по толкова от различни други жени. В двореца гъмжи от царски синове. Всеки втори човек, когото срещаш, е царски син“. Той каза: „Ето ви богатствата, вземете си ги! Но жената не е чаша или огърлица, за да ви я дам. Тя сама трябва да реши при кого иска да бъде. Боговете на домашното огнище заслужават почит, но светата мощ на Афродита иска благоговейно преклонение. Тя е велика богиня и светът се крепи на нейната сила. И щом дори безсмъртните й се подчиняват, мога ли аз, смъртен човек, да покажа неуважение към нейната воля?“. Парис заяви, че за него е по-добре да умре, отколкото да върне Елена. Хелен, гадателят, брат на Парис, произнесе слово, в което увери троянците, че боговете непременно ще им помогнат, ако гърците решат да ги нападнат. „Парис не е отвлякъл жената насила и не насила я държим и ние при нас. Какво искат тогава гърците? Тяхното желание е такова, че не може да бъде угодно на боговете!“ Само Антенор искаше да се предаде Елена, за да има мир, но всички отхвърлиха предложението му като срамно и дори позорно. Повикаха Елена, за да каже пред всички какво е желанието й. До този час Менелай не беше я виждал и сега така се развълнува, че аз се изплаших, да не би да загуби власт над себе си и да стори нещо нередно. Елена се появи в проста бяла дреха, с глава и лице, увити във воал. Само челото и очите й бяха открити. Но така изглеждаше дори още по-хубава. Шепот от възхита се понесе над събранието на мъжете. А тя се поклони на всички и каза: „Благодаря ви, достойни мъже троянски, за вашето решение! А моето слово към вас е такова: не желая да се свържа отново с Менелай, защото обичам Парис. Зная, че съм виновна пред мъжа си, но няма в мене разкаяние за стореното. Ако се върна в Спарта, и тримата ще страдаме и няма да има нито един щастлив“.

Тук Менелай скочи и извика: „Елена, върни се и всичко ще бъде забравено! Кълна се, че укорна дума няма да чуеш от мене!“. Парис също скочи и впи очите си в Елена. Мисля, че ако единият не държеше тъй много на нея, то и за другия стойността й нямаше да бъде толкова голяма. Но така те взаимно подклаждаха чувствата си. Елена погледна Менелай и каза: „Аз не съм безхарактерна. Не дойдох до тука само за да се върна обратно. Оставих ти царството си и Хермиона. Можех да взема детето, тъй както взех робинята си Климена. Оставих ти го нарочно, за да ти бъде утеха. Но това е най-голямата жертва, която мога да направя за тебе. Не искай повече, защото е безсмислено“. След тези думи на нас не ни оставаше друго, освен да си тръгнем. Менелай хапеше юмруци, плачеше със сълзи, кълнеше се във всички богове, че ще превземе Троя, дори ако трябва да кърти камък по камък стените й. Успокои се едва когато стигнахме на остров Самос, защото се срамуваше да показва обидата и скръбта си пред моите близки.

Дълго мислих след този разговор, докато Одисей спеше край мене. Мислех за Елена, Парис, Менелай, за троянците и гърците и за бедата, която бе надвиснала над всички ни. Но най-вече мислех за Одисей. Намирах го променен от пътуването до Троя. Досегът с другите страни и народи бе обогатил още повече ума му. А историята с Елена бе направила духа му отзивчив към сърдечните преживелици на хората. Дори ми се струваше, че дълбоко в себе си той се възхищаваше от моята братовчедка. Спомних си един разговор с Ментес: „Мъжете уважават вярната съпруга, казваше той, но пред жената, която жертва всичко за любовта, изпитват възторг и удовлетворение“. „Защо пък удовлетворение?“ — се бях запитала тогава. Сега разбирах защо. Такава любов ги караше да вярват в любовта, в която те иначе не можеха да повярват. От друга страна, стихията ги мамеше и изпълваше с възторг, защото те самите бяха изтъкани от стихии. Първата ми работа, след като отворих очите си на другата сутрин, бе да обмисля държането си пред моята свекърва, царица Антиклея. Тя беше истинската стопанка на дома и сега се бе върнала. Значи аз трябваше да се оттегля, да се откажа от правата, които до скоро бях упражнявала. Въпросът бе как да се оттегля: истински или привидно? Понеже Антиклея бе болна, реших, че оттеглянето ми трябва да бъде привидно. Трябваше да оставя целия товар на грижите за себе си, а честта да разпорежда да отстъпя на свекърва си. Освен ако тя самата не поиска нещо друго. Трябваше също да опозная характера й, а додето това стане, да внимавам да не правя грешки. Свекървите рядко прощават грешките на снахите. От тях се създават вечни дългове и те стават причина за неразбирателство и омраза. А ние трябваше да живеем в обич, разбирателство и мир. Защото и двете обичахме Одисей, защото Одисей обичаше и двете ни. Нужно бе самообладание и непоклатимо търпение. „Търпение! — бе казала веднъж Евриклея. — Това е първата и последната наука за всяка жена, която обича!“ Одисей ме учеше на търпение още от мига, в който ме бе срещнал. Сега ми предстоеше да мина през още една школа за търпение.

Свекърва ми бе жена властна, нещо, което личеше и от изражението на лицето й. Беше много умна и вярваше непоколебимо в правотата на своя ум. Изглежда, това бе главната причина да иска всички хора да й се подчиняват. От друга страна, тя не желаеше да минава за деспотична и това усложняваше много отношенията с нея. Говореше едно, а онзи, който я слушаше, трябваше, ако бъде умен, да разбира съвсем друго. И Одисей постъпваше понякога като нея. Затова край тях се мъчех да забравя простодушието си и да държа ума си винаги нащрек. Но колкото и да се стараех, не всякога успявах в това. Те бяха страшно променливи в желанията си, а двусмисленият им начин да ги изказват им даваше възможност да се отмятат лесно от тях и поставяше другия в неизгодното положение на недосетливец или упорит самоволец. Царица Антиклея не притежаваше демона на лукавството като своя син, но бе ревнива и самолюбива като него. Лесно се засягаше и оскърбяваше, защото самолюбието я правеше мнителна. Чуждото нещастие я трогваше до сълзи, но можеше да бъде и жестока. Бе честна и пряма, но можеше и да те ухапе скрито. Болестта я правеше раздразнителна, а понякога и несправедлива. Единственият човек в двореца, който не й се покоряваше безусловно, бе собственият й син. Свекърва ми страдаше от това и често стигаше до разриви с него. Но те се сдобряваха лесно, защото бяха привързани един към друг и всъщност се разбираха много добре. Антиклея обичаше Одисей повече от Ктимена, повече от Телемах, повече от всички хора. На Лаерт гледаше като на своя собственост, а на мене като на неизбежност, с която трябваше да се съобразява. За да бъде справедлива, трябва да каже, че тя се отнасяше винаги внимателно с мене, но никога нежно. Доверяваше ми много неща, но в редки случаи ми даваше обич. А аз исках да ме обича и приемах с благодарност всяка трошица любов, която се откъсваше от сърцето й. Не успявах обаче да й покажа моята признателност, защото тя ме държеше винаги на разстояние от себе си. Колкото и да се стараех, аз губех пред нея моята непосредственост и привична естественост и държането ми оставаше някак неловко. Самата аз я обичах много, защото бе майка на Одисей. Бях й благодарна, че го е родила и отгледала. Нито веднъж не й се оплаках от него. Зная, че е тежко за майката да съди детето си и не е по силите й да го промени. Не исках да създавам излишни огорчения на моята свекърва. Бях си обещала с нищо да не я оскърбявам. Когато пък тя ме наскърбяваше, правех се, че не забелязвам това, и във всички случаи й показвах само човешко разбиране и спокойна търпимост. Тя постепенно оценяваше разума и характера ми и се привързваше към мене. Ценеше ме преди всичко заради моята преданост към сина й, но случваше се и да ме ревнува от него. Тогава не можеше да устои на изкушението да ми отмъсти. Тя също не обичаше Меланто, но в такива случаи започваше да я жали. Открито я приближаваше до себе си, правеше й малки подаръци, викаше я временно в покоите си да й прислужва. Дори я хвалеше пред мене — не защото Меланто заслужаваше наистина похвали, а защото знаеше, че така ще ме засегне най-болезнено. Аз виждах, че това са същите детинщини, които проявяваше и син й, но въпреки това ме болеше. Сама преживявах болката си и това я правеше още по-силна. Не можех да споделя с Одисеи тези неща, защото Антиклея беше негова майка. Трябваше да уважавам чувствата му към нея и да не го поставям в положението на съдия между двете. Все едно, не очаквах справедливост. С хора пристрастни, като Одисей и Антиклея, всеки опит да установиш правдата те правеше жертва на нова неправда. Мълчах, но ми беше много тежко. Най-много страдах заради Меланто, защото съмненията във верността на Одисей ме мъчеха повече от всякога. Откак се бе върнал от Троя, Одисей показваше друго отношение към жените. Много ясно личеше, че между него и тях не съществуват вече никакви прегради. Разбирах, че ми е изменял в Троя и че това го бе върнало към предбрачното многоженство. Игрите му с жените не бяха вече невинни, а желанията му признаваха само външни, но не и вътрешни пречки. И най-доброто доказателство за това беше, че той криеше желанията си и провеждаше тайно игрите си. Мъчех се да бъда търпелива и сдържана и успявах, но душата ми изнемогваше и се огъваше и в нея нещо се рушеше пред жестокото насилие на живота. От моите собствени мъки ме отвличаше донякъде само общата тревога, с която задалата се война вълнуваше хората.

Отново настъпи жарко лято. Толкова горещо, че никой не помнеше по-горещо лято. Този път триумфът на Хелиос приличаше на гняв божи. От небесата се лееше огън. Дори въздухът бе нажежен. Свежата зеленина бързо повехна и взе да съхне. Даже планинските ливади започнаха да жълтеят. Животните бяха отпуснати и дишаха тежко, а птиците, с провесени криле и разтворени човки, стояха неподвижни като окаменели. Над морето се издигаха тежки изпарения. Вечер звездите светеха мътно със злокобна червена светлина. Хората, измъчени от горещината, живееха в тревожни очаквания. Ликът на бог Арес се бе появил по всички гръцки земи и той вещаеше гибел за човеците. Очите му горяха с огъня на пожарите, стъпките му отекваха гръмовно и тежко, заплашващи с разруха градове, селища и крепости, ръцете му стискаха безжалостните оръжия, които поразяват и носят смърт, ужасните Кери го придружаваха като зловеща свита. Приготовленията за война навсякъде бяха в пълен ход. Въпреки горещините ковачниците не спираха своята работа ни денем, ни нощем. Корабите носеха непрекъснато светла мед и ковачите ковяха от нея мечове, копия, брадви, брони. Откъм пристаните се носеха неспирно ударите от чуковете на корабостроителите. Строяха без почивка кораби за пренасянето на войските и припасите. По домакинствата се приготвяха запаси от храна и вино, а също и дрехи за бойците. Всички бяха станали необичайно сериозни, а очите на жените бяха редовно зачервени от плач. Ден през ден от материка или от съседните острови пристигаха вестители с вести или царе за съвет и подкрепа. В тъмните нощи се виждаше заревото на сигналните огньове. Не смеех вече да излизам из града или в полето. Жените ме спираха, питаха ме с измъчени, неспокойни лица за новини, търсеха надеждата в моите думи. Не знаех какво да им кажа. Веднъж запитах Одисей: „Защо се готвиш така упорито за война?“. „Правя каквото трябва!“ — отвърна Одисей, без да ме погледне. Бе така мрачен, че не посмях да го питам нищо друго, но взех да мисля, че е променил решението си да не участва във войната. Ужасът постепенно завладяваше духа ми. Особено тежки бяха нощите. През деня се залисвах с работа, занимавах се с Телемах и другите, но вечер, в леглото край спящия Одисей, мислите за войната не ми даваха покой. Спях малко и неспокойно, поради горещината и заседналата в мене тревога. В просъница чувах как царица Антиклея обикаля из двореца, стене и въздиша. Една нощ се събудих от светлина в стаята. Скочих. Беше свекърва ми със светилник в ръка. Гледаше Одисей в съня му и лицето й бе страшно, с разкривени от безпокойство и отчаяние черти. „Майко, пошепнах, какво търсиш тука?“ Тя се олюля. Прихванах я и я поведох към покоите й. Тя хлипаше беззвучно. „Майчице мила, продължавах да шепна аз безсмислени нежни слова, успокой се, нищо няма!“ Антиклея мълчеше вдървена и безчувствена пред нежностите ми. По едно време процеди през зъби: „Лесно ти е на тебе! Твоят син е още малък и не го заплашва опасност!“. Сякаш мене не ме болеше за Одисей. Прощавах й несправедливостта, понеже знаех, че зад нея стои голямата й болка.

Агамемнон и Менелай искаха походът да започне в първите хубави дни на есента, но не всички съюзници бяха готови за това. Пък и някои още се колебаеха дали да тръгнат. Начинанието им се виждаше рисковано и придобивките твърде съмнителни, за да оправдаят жертвите. „Азия е могъща! — казваше Доимед. — И съюзниците на Приам са сигурни. Дарданците са като кучета пред вратата му. А и русите фригийци, мощни и свирепи като зверове, му са отдадени сляпо. Колкото и да сме многобройни, ние ще се озовем на един чужд бряг: пред нас непревземаема крепост, зад нас негостолюбната пустош на морето, наоколо ни враждебно настроени народи. Най-вероятното е, че ще ни избият. Но дори и да успеем да завземем с огромни жертви града, какво ще спечелим? По някой друг обгорен или зацапан с кръв хитон и по някоя тринога!“ „Там има много злато! — отвръщаше Одисей. — По улиците на Троя тече злато!“ „А колко от нас ще бъдат осакатени и избити? Със злато не се купува нито здраве, нито живот!“ „Ще завоюваме нова земя!“ — отвръщаше Одисей. „Ще я завоюваме, но как ще я запазим?“

Единственият, твърдо решен да воюва, бе Нестор. Той дори тръгна да обикаля земите на съюзниците, за да предизвика войнското им усърдие. Син му, Антилох, който някога бе искал Елена за жена, бе по-разпален и от него. „Те ще направят войната! — казваше Одисей. — Някогашните женихи на Елена. Мъжката душа е особена. Тя не може да се помири с поражението. Мъжът преследва изплъзващата му се жена понякога години наред. Те все още желаят Елена в себе си и ревност гризе сърцата им. Примиряваха се с Менелай, като с неин законен съпруг, но няма да се помирят с похитителя й.“ „И ти ли си като тях?“ — го запитах. „Никога не съм гонил вятъра! — рече Одисей. — Приех и приемам решението на троянските първенци като най-добро.“

В протакания и нерешителност мина есента, а заедно със зимата в морето започнаха бури и походът трябваше да се отложи.

Одисей замина отново за Спарта. Искаше да предложи на двамата Атриди да вземе участие в похода само с войски и средства, а самият той да остане в Гърция, за да поддържа реда в Пелопонес, Йонийските острови и Крит, земи, чиито царе заминаваха, и в същото време да изпраща нови подкрепления за Троя. Но Агамемнон отхвърли предложението му. Казал, че в похода щели да имат голяма нужда от неговата смелост, а също и от неговия разум и находчивост. Решили вместо Одисей да остане като поддръжник на реда моят баща, достопочтеният Икарий. Надеждите, с които и аз, и Антиклея бяхме живели известно време, изведнъж рухнаха. А дните летяха по-бързо от когато и да било и зимата бе вече към своя край.

Една зимна утрин, преди още да се беше добре разсъмнало, бях събудена от Акторида. Чух припряния й шепот: „Господарке, събуди се!“. Отворих веднага очи и видях бледото й възбудено лице. „Какво има, Акторида?“ „Дошъл е Оп, орачът. Иска да те види. Изглежда нещо се е случило с господаря.“ „С Лаерт ли?“ „Не, с господаря Одисей!“ Скочих бързо, метнах някаква дреха на себе си и прибрах как да е косите си. „Какво всъщност е станало?“ „Не можах да разбера, господарке“ — отвърна Акторида. Одисей често излизаше рано сутрин и отиваше в работилниците. Изглежда там се бе случила някаква злополука. Но защо тъкмо Оп бе дошъл да съобщи това? Разтреперана от тревога, изтичах през залите и преддверието и открих орачът да ме чака под колонадата отвън. „Какво има, Оп?“ „Човекът бе силен и плещест, но с ниско чело. Бе прочут орач, но не бе майстор в приказките. «Тази сутрин, още в тъмно, господарят Одисей дойде да ме събуди…» «Е?» «Гледам води една коза на връв…» «После?» Чудно ми стана за какво е дошъл толкова рано. А той: дай ми, вика, Оп, едно рало и ярем и изкарай един вол. Всичко изпълних и зачаках да видя какво ще стане. А той впрегна вола и козата заедно и се отправи към брега. Аз подире му. Гледам започна да оре пясъка край морето…“ „Какво каза?“ „Пясъкът, думам, оре и вика: иди, вика, Оп, и донеси една торба сол. Ще сеем сол, за да никнат сълзи. И тресе глава, върти очи, смее се, мърмори нещо. Аз се изплаших, хукнах веднага и ето ме тука!“

Зави ми се свят. Велики богове, нима Одисей е загубил ума си? Може ли един толкова ясен разум да бъде така жестоко помрачен? И от какво? Дали от тревогата за война? Но той не е слабодушен. Безброй въпроси се струпаха наведнъж в мисълта ми. Чувствах как собственият ми разум се помрачава от мъка и страх. Наметнах някакъв плащ и забързах подир Оп. Навън бе вече светъл ден. Морето се бе проснало сиво и мъртво, а над брега кръжаха птици, които издаваха пронизителни, жални крясъци. Видях Одисей още отдалече, от високия бряг. Наистина ореше пясъка. Едрата му фигура с отпусната крачка се влачеше след неравния впряг. Велики егидодържецо, Зевсе Олимпийски, нима си решил да погубиш и най-разумния мъж на Ахейя? Нима вече си го погубил? Дотърчах до Одисей и се помъчих да го прегърна, но той се дръпна от мене като опарен и изръмжа: „Махни се, жено, която и да си! Не ми пречи да върша работата си!“. Заковах се на място от изумление и ужас. Значи Одисей бе наистина полудял! После се разридах с глас. Сякаш и аз обезумях. Вървях след ралото и молех Одисей да ме погледне, да ме познае, да не оставя безумието да помрачава разсъдъка му. Той не ми обръщаше внимание. Само когато наближавах много до него, вдигаше заплашително остена. В това време откъм двореца дотърчаха Лаерт, Евриклея и други хора. Евриклея също започна да моли Одисей да се опомни, а Лаерт му заповяда да остави ралото и веднага да се прибере в двореца. Но той не чуваше сякаш какво му говорят. Лаерт изпрати за Ментор, но и той не можа да постигне нищо. Тогава оставихме нещастника да върши безсмислената си работа, докато жреците на Аполон и Артемида кажат какво да правим с него. Те препоръчаха молитви и жертвоприношения, но нито молитвите, нито жертвите помогнаха нещо. Дните минаваха, а Одисей си оставаше безумен. Спеше в колибата на Оп, не познаваше никого, освен него и по цял ден ореше пясъка край морето.

Антиклея легна болна и риданията й разтърсваха час по час двореца. Лаерт стоеше като изумен, неспособен да предприеме каквото и да било, а аз чувствах как мъката ме стапя с всеки изминат ден. Робите и слугите бяха като попарени. Дворецът заглъхна. Грижата го оплиташе със своите черни влакна, тъй както паякът оплита разцъфналия цвят в своята мрежа. Свекър ми изпрати вестители да съобщят на двамата братя Атриди, че син му се е побъркал. Приготовленията за война престанаха от само себе си. Животът на острова отначало притихна, а после всичко тръгна постарому. Хората жалеха царското семейство заради постигналата го беда, мъчно им бе за Одисей, но в същото време изпитваха известно облекчение. Войната се отдалечаваше от Итака. Нещата придобиваха постепенно своя редовен облик. Само Одисей продължаваше напразния си труд край морето и от ден на ден затъваше все повече в безумието. Другите сякаш взеха да свикват с положението, единствено аз не можех да се помиря с болестта му. По няколко пъти на ден ходех на брега, говорех му, показвах му Телемах, мъчех се с облеклото, държането и думите си да събудя в него спомени, които да го върнат към привичното съществуване и здравото мислене. Но нищо не помагаше. Тъй както жертвите и молитвите, така и моите старания в края на краищата се оказаха безполезни. А дните растяха, пролетта наближаваше и светът тръпнеше в радостните тръпки на пробудата. Една сутрин в залива Рейтрос хвърли котва голям, нов и богато украсен кораб. Беше пристигнал Агамемнон, за да провери лично истинността на изпратената му вест. Не обичах този човек, безсърдечен и надменен. И тежко ми беше да го срещна в мъката си и да му говоря за нещастието, което ни беше сполетяло. Но Антиклея лежеше болна, а Лаерт се намираше в полето. Постарах се поне да го посрещна достойно. Облякох траурна, но богата дреха и се помъчих да бъда сдържана в скръбта си. Но още след обичайните приветствия неговата грубост ме накара да избухна в сълзи. „Страхливците полудяват преди още да са видели гол меч!“ — се разкрещя той, щом чу от мене, че Одисей наистина е бил нападнат от лудост и че все още не се е отървал от нея. „Ако Одисей беше страхливец, му отвърнах, не щеше да се гневиш, че няма да участва във войната!“ Той ме погледна злобно и процеди през зъби: „А ти кога си придобила разум да отговаряш на царете?“. „Разум, му отвърнах, имам по рождение, защото сама съм царска дъщеря!“ Гледах го несмутено, но гърдите ми се тресяха от беззвучни ридания и сълзите ми шуртяха по страните. Той не се трогна. Продължаваше да усеща само гнева си. „Няма нужда от сълзи — рече грубо. — По-добре ни заведи да видим мъжа ти.“

В това време Евриклея влезе в залата на ръце с Телемах. Мисля, че бе видяла иззад завесата моето вълнение, а бе чула навярно и думите на Агамемнон и сега идваше, за да ми вдъхне смелост и спокойствие пред жестокия, злобен мъж. Телемах протегна ръчички към мене и аз го взех. Неволно потърсих близостта на детето. Чувствах, че това ме успокоява и ми дава сили да понеса по-леко противната среща. Така, на ръце с Телемах, тръгнах към брега на морето. С нас дойде и Паламед, съветникът на Агамемнон, който го придружаваше навсякъде. Ако към Агамемнон изпитвах неприязън, то към този човек чувствах нещо като отвращение. Той бе нисък и пълен, с дълга глава и тежки бузи, а очите му малки, сини и хитри се стрелкаха на всички страни като риби във вода. Вървяхме бавно, защото Агамемнон от надменност никога не забравяше да шества като цар, а и защото порасналият вече Телемах тежеше на отслабналите ми ръце. Евриклея ни следваше отдалече. Одисей се намираше край морето, както винаги зает с безполезния си труд. Не обърна внимание нито на Агамемнон, нито на Паламед. Те и двамата застанаха известно време там и го наблюдаваха. Като гледаше отпуснатото му тяло, загрубелите ръце и нозе и израсналата му, сплъстена брада, Агамемнон се почувства удовлетворен и дори някаква смътна усмивка на снизхождение се плъзна по лицето му. Но Паламед бе приковал хитрите си очи с недоверие върху Одисей и като че ли съобразяваше нещо. В това време Телемах взе да скучае в ръцете ми и аз го пуснах да си поиграе на пясъка. Изведнъж Паламед грабна детето и дорде се опомня, изтича с него на няколко крачки пред Одисей, остави го на пътя на ралото и за да не мърда, откопча фибулата от плаща си и му я даде да играе. Телемах се залиса веднага в лъскавия предмет, а Паламед застана отстрани да гледа какво ще стане. Спуснах се да вдигна детето, но Агамемнон ме спря. Задърпах се: „Не виждаш ли, че ще го прегази?“. „Няма! Паламед е внимателен и бърз като светкавица!“ Принудих се и аз да гледам какво ще стане, макар че цяла треперех от страх за Телемах и от възмущение към двамата мъже. Волът и козата на Одисей бяха вече съвсем близо до детето. Изведнъж той отби животните, заобиколи сина си и продължи да оре. „Той не е безумен! — извика Паламед. — Луд човек не може да постъпи така, да съобрази и запази детето!“ — Агамемнон бе присвил очи и се взираше в Одисей, а самият Одисей продължаваше да оре невъзмутимо, сякаш не бе забелязал нищо и не бе чул думите на Паламед. Съветникът вдигна детето и дойде с него при нас. „Няма безумство в този човек!“ — викна той отново високо, а после се наведе и зашепна нещо на Агамемнон. Вече поемах Телемах в ръце, когато царят на Микена изведнъж го грабна и изтича с него на другия край на изораната пясъчна ивица. Хукнах подире му, но Паламед, наистина твърде бърз, хвана ръцете ми и ме задържа да не мърдам. С ужас видях как Агамемнон постави отново детето върху пясъка и като изтегли меча си, в миг замахна над главата му. Писъкът ми прокънтя по целия бряг. От другата страна му отговори писъкът на приближаващата Евриклея. Неочаквано страшен вик: „Стой!“, оглуши всички ни. Одисей бе оставил ралото и тичаше с остена си към Агамемнон. Видях как злият мъж отпусна меча и се приготви да срещне Одисей с тържествуващо и надменно лице.

Бях толкова слисана от станалото, че не усетих кога се намерих при Одисей и Телемах. Грабнах най-напред сина си, а после прегърнах Одисей. „Слава на боговете, че ти върнаха разума!“ — мълвях, но самата аз не бях на себе си от преживения страх, от голямата изненада и от радостта, че виждам Одисей отново здрав. Но Паламед каза: „Не може боговете да му върнат нещо, което не са му отнели. Той никога не е бил луд! Искаше просто да ни измами. Хитър е, но не достатъчно, иначе нямаше да смята нас за глупави“. Погледнах Одисей. Неочаквано за всички той се усмихна простодушно и подкупващо, сякаш се отнасяше за обикновена шега. После проговори спокойно: „Прощавайте! Забравих, че имам работа с гърци!“. Агамемнон все още мълчеше. Чудеше се, изглежда, какво да предприеме: дали да остане невъзмутим или да се разгневи. Реши, че първото е за предпочитане, но рече, с цел да обиди Одисей: „Не току-така дядо му Автолик е бил прочут измамник и клетвопрестъпник! Крушата не пада далеч от корена си!“. „Не е престъпление да нарушиш една пагубна за всички клетва!“ — му отвърна веднага Одисей. „Волнодумецо — му кресна тогава Агамемнон, а погледът му стана зъл като на куче. — Не сме дошли тука да слушаме твоите брътвежи, а да те принудим да изпълниш онова, към което те задължава дадената клетва!“ За миг очите на Одисей се разтвориха широко, разшириха се до пръсване и пламнаха. Цялото му лице пламна. Никога не бях го виждала така разгневен. „Царю, процеди той през зъби, не забравяй, че тука не е Микена, а Итака!“ Погледна към Паламед и му се закани: „А ти рано или късно ще ми заплатиш!“. После обърна гръб и на двамата и закрачи към двореца.

Отново всичко в Итака се промени. Прекъснатите за кратко време военни приготовления бяха подхванати с двойно по-голямо усърдие. У никого вече нямаше надежда, че изпитанието ще ни отмине и че ще можем да останем настрани от войната. Одисей бе толкова мрачен и зъл, че не смеех да му кажа нищо. Свекърва ми, царица Антиклея, от едно отчаяние изпадна веднага в друго и продължаваше да лежи болна. Измъчен от големите си грижи, Лаерт повече от всякога търсеше разтуха в полския труд. Слугите бяха притихнали, говореха шепнешком и гледаха мрачно като господарите си. Пролетта вече облъхваше острова със свежото си дихание, освобождаваше живота за нов цъфтеж. Но хората виждаха навсякъде само грозния призрак на смъртта и задалата се пролет не ги радваше. Имаше даже нещо зловещо в това пробуждане, което вещаеше унищожение за хиляди хора. Пролетните Дионисии преминаха под знака на някакво мрачно и жестоко настроение. Вакханките приличаха на освирепели вълчици. В старанието си наистина да се забравят хората стигнаха до крайности, извършиха грозни неща. Страхът потискаше вече духовете и на най-смелите. И най-трезвите станаха суеверни и взеха да виждат поличби и прокоби във всяка дреболия. Мъчех се да живея с надежди, защото разбирах, че иначе не бих могла изобщо да живея. Очаквах да се случи нещо благоприятно, макар че сама не знаех какво би могло да бъде то. Нещо, което да прекърши злия устрем на Агамемнон и да му попречи да осъществи кръвопролитните си планове. Но колкото времето минаваше, толкова по-добре си давах сметка, че тука вече не Агамемнон бе решаващата сила. Той бе дал началния тласък, но сега вече камъкът се търкаляше от собствената си тежест и щеше да се търкаля и без него.

Слабеех с всеки изминат ден. Почти не се хранех и не спях. Бях толкова изтощена, с напрегнати чувства и изтерзана мисъл, че когато Одисей ми съобщи деня на потеглянето си, припаднах. Този път мъката ми бе действително по-голяма от моите сили и аз загубих свяст пред нея. Събудих се на леглото в нашата спалня. Бях цяла мокра от водата, с която ме бяха заливали, за да ме свестят, но през мокрите дрехи усещах горещите ръце на Одисей, които ме прегръщаха. После, в разнасящата се пред взора ми мъгла, видях очите му. Те се взираха в мене със съчувствие, грижа и нежност. Като видя, че дойдох на себе си, Одисей промълви: „Не всеки, който отива на война, загива и аз навярно ще се върна. Но ако ти продължаваш все така да се тревожиш, няма да има кой да ме посрещне!“. Усмихнах му се. Чувствах се лека като перце, освободена от всяка грижа и мъка. Одисей също ми се усмихна и продължи: „Вече сме напълно готови. Корабите са натоварени и чакат в залива. Всички приготовления са привършени. Нека тези три дни, които ни остават, да прекараме в радост. Нареди на Евринома да изпрати момичетата да наберат теменуги и пролетни вейки от гората и да окичат двореца. Накарай също Акторида да те облече и причеше като за празник. До деня на заминаването ми ще празнуваме“. Тежко е човек да празнува с мъка в сърцето. Но все пак така беше по-добре, отколкото да прекараме тези три дни в униние и плач. В двореца надойдоха изпращачи: приятели и роднини. Одисей принесе хекатомба на бог Арес, на Атина Палада, към която изпитваше особена почит, „защото нищо не може да направи човек без разум“, както обичаше да казва, на Посейдон и на всички морски и подземни божества. Започна голямо пиршество, което трая два дни. Не зная дали Одисей бе наистина весел или се правеше на весел, но той успя да увлече всички със своето веселие. Сред толкова тревоги и грижи хората, изглежда, имаха нужда и от малко радост и забрава, затова празненството, измислено от Одисей, се оказа много на място. Дори царица Антиклея излезе от покоите си, облечена царски, и остана на пира със сериозно, но спокойно лице. На третия ден сутринта Одисей помоли Лаерт да събере цялото семейство в голямата зала. Присъстваха и верните слуги и роби, на първо място Евриклея и Евринома, а също и свинарят Евмей. Имаше и неколцина приятели, начело с Ментор. Одисей говори на всички ни. Каза, че животът в Итака трябва да си остане такъв, какъвто е бил винаги. Че не бива скръбта ни да бъде до там силна, че да ни пречи да живеем. Че царското семейство може да разчита на верните си слуги и роби, а ако нещо се случи с Лаерт, и на подкрепата на Ментор. „Лишавам се от най-добрия си приятел в това тежко начинание, рече той, за да оставя тука един здрав стълб, на който да се облегнете при нужда.“ Смътно долавях смисъла на словата му, съсредоточена в усилието да не заплача. Лаерт отговори на Одисей. „Сине, не мисли за нас — му каза. — Мисли за себе си и за хората, които тръгват с тебе. Гледай да се завърнеш жив и здрав и да доведеш колкото се може повече от тях по домовете им!“ Антиклея изхълца при тези думи, но все пак успя да овладее чувствата си. Одисей искаше да посвети този последен ден единствено на мене. „При едно условие, ми пошепна, ако забравиш, че утре заминавам!“

Бях толкова щастлива, че наистина забравих. Не зная друг ден след сватбата си, в който да съм била толкова щастлива. Одисей не откъсваше погледа си от лицето ми и този поглед преливаше от любов. Като на нещо свое, свидно и мило гледаше той на мене. А аз, така дълго лишена от нежността му сега се чувствах потопена в блаженство, сякаш бях дарена с милостта и благоволението на някакво божество. Той ме отведе с колесница високо в планината и ние останахме там целия ден. Хелиос ръсеше злато над света. Земята дишаше неспокойно с натегната от сокове гръд, поляните синееха от теменуги, по клоните на дърветата и храстите бяха избили малки пъпки като зелена роса, във въздуха пърхаха големи жълто-червени пеперуди. Одисей се спря пред едно напъпило, стройно дръвце и каза: „Прилича на десетгодишно девойче, нали?“. Но изобщо говорехме малко. Бяхме се отдали само на усещанията си. Донякъде и защото се страхувахме от обратите и рисковете на един разговор. По едно време ми пришепна, че видял бог Пан между стволите на дърветата, вдигна ме на ръце и ме отнесе в една малка пещера, в която бяхме идвали и друг път. Леглото от мъх, което бе нагласил тогава, стоеше още и той ме облада върху него. Страстта му приличаше на пламък, който поглъща всичко. Мисля, че с тази бушуваща страст, както и с веселието, той искаше да забрави, че му предстои отпътуване от Итака и война. „Цяла миришеш на теменуги…“ ми каза и въздъхна с притворени очи, изнурен и щастлив. Наистина букетчетата теменуги, с които се бях закичила преди това, се бяха пръснали из косите ми, бяха попаднали по раменете ми, скрили се между гънките на дрехата ми.

През нощта, в двореца, се събудих внезапно. Усетих мястото до себе си празно и скочих с нелепата мисъл, че Одисей е вече заминал. Разбрах, че е още късна нощ и легнах отново, но останах будна в очакване. Миговете обаче минаваха, а Одисей не идваше. Изведнъж ми текна, че трябва да е отишъл при Меланто да се сбогува и с нея. Затова, когато го чух да влиза, се направих на заспала. Но той почувства, че съм будна, и промълви: „Времето е чудесно за пътуване“. Престорих се, че му вярвам. Не исках да има лоши мигове тази нощ между нас. „Толкова ли си нетърпелив да тръгнеш за Троя, че ставаш посред нощ от леглото да видиш какво е времето навън?“ Той не ми отговори нищо, само ме засипа с буйни целувки. Чувствах колко съм му мила, но едновременно схващах и желанието му да потисне угризенията си към мене. Изведнъж ми стана жал за него. Въпреки цялата си, призната от всички хитрост той си оставаше едно голямо дете. Не казах повече нищо, но усещах, че Одисей има да ми каже нещо. Знаех колко му е трудно да разкрива себе си пред когото и да било, затова се постарах да му помогна. Помъчих се да го прилаская с оная простодушна нежност, която обикновено пазех единствено за Телемах. Най-после Одисей проговори: „Най-много ме измъчва преди заминаването ми съмнението, че ще ми измениш, докато аз воювам на онзи далечен бряг. Изгарям от мъка при тая мисъл и затова те мразех толкова през последния месец!“. Никога не бях чувала Одисей да ми говори така откровено, от което разбрах, че мъката му бе действително много голяма. Трябваше да му отговоря и да го успокоя. Но какво? Кипридо, многолика, непознаваема богиньо, как си могла да направиш толкова разновидна любовта на хората? Толкова противоположна тая на мъжа и на жената? Толкова различна тая на различните хора? Толкова цялостна у едни, толкова противоречива у други! Толкова колеблива и толкова твърда! Постоянна или подчинена на всеки каприз на случая! Бях убедена, че никога няма да изменя на Одисей, но как да убедя и него в това? Той съдеше за мене по себе си. Роб беше той на влеченията си, течащ като ручеи и променлив като вятъра. А моята душа приличаше на статуя, с постоянен и неизменен лик. „Който обича, той остава винаги верен! — казах. — Любов и вярност са едно и също!“ Но за Одисей те съвсем не бяха едно и също. Като всеки мъж, той можеше да обича, но не можеше да бъде верен. „Дори и обичащите изменят — рече той в отговор на моите думи. — Ти още не познаваш всички сили, скрити в душата и тялото на човека. Не познаваш и живота, който тече и променя всичко, а най-вече — чувствата на хората, техните души. Най-жестоката измяна е тая, която се ражда от промяната, а над промяната никой не е властен!“ „Има неща, които не се променят — отвърнах. — Слънцето остава винаги едно и също нали? Мисля, че и моята любов е като слънцето!“ „Твърде много вярваш в любовта!“ — рече Одисей. „А ти твърде малко!“

Така никой от нас не можа да убеди другия. Въпреки това чувствах, че увереността ми бе успокоила донякъде Одисей. Самият той не помисли да ме успокои. Бях вече разбрала: той гледаше на своята изневяра като на невинна, мъжка привилегия. Може би беше прав. Различна е любовта на мъжа и жената и различна е и верността им. Когато на другата сутрин се събудих, Одисей не беше до мене. Обхваната от внезапна паника, скочих и се сблъсках на вратата с влизащата в спалнята Акторида. Усетлива, както винаги, тя каза почти нехайно, изглежда, за да ми вдъхне спокойствие: „Време е, господарке, да те приготвя! Господарят също вече се готви! Хората са от тъмно на крак. Градът шуми и бръмчи като кошер!“. Нямаше лъжа! Жестокият час бе дошъл и не можеше да ме отмине. Изведнъж някаква трескавост ме обхвана. Разбързах се като луда. Исках час по-скоро да се изкъпя, причеша и облека, за да мога да прекарам колкото се може повече време с Одисей. Но когато видях китката розмарин, пусната в басейна, неочаквано ми хрумна нещо. „Акторида, цъфти ли вече розмаринът?“ „Храстите от дъното на градината са цели в цвят, господарке!“ „А дали ковчегът с одеждите на Одисей е още в двореца?“ „Чух от господаря, че неговите вещи ще бъдат отнесени последни на кораба.“ След малко Акторида се върна със сноп сребристи вейки в ръка. Бях почти щастлива със своето хрумване, дотолкова, доколкото можех изобщо да се радвам в този час на тъга, горест и с мъка потискано отчаяние. Извадих всички одежди от ковчега на Одисей и във всяка поставих по една клонка розмарин. Ръцете ми трепереха. И сърцето също. Мислех си: той ще ги открива постепенно, когато вади хитоните и наметалата си. Те ще му бъдат като поздрав от мене. Ще му казват: „Аз, твоята Пенелопе, съм тука при тебе въпреки времето и пространството, което ни дели! Не унивай! Не тъжи! Не се отчайвай! Не се съмнявай! Вярвай в мене!“. Появих се пред Одисей в снежнобяла дреха и тъмновиолетово двойно подплатено наметало. И бях украсена с перли от планински кристал. Перли висяха на врата ми, спускаха се от ушите ми, люлееха се край страните ми. А по страните ми течаха неспирно сълзи, подобни на свободни, търкалящи се перли. Не се и опитвах да ги сдържам, нито пък ги бършех. Видях Одисей през мъглата на сълзите си и той ми се стори като чужд човек. Бе облечен във военни доспехи, макар и съвсем леки, но не това го правеше чужд за мене, а промяната на лицето му. Гледах го и не можех да повярвам на очите си. Невероятни са понякога обратите в мъжката душа и способността на мъжкия дух да поставя межда на нещата. Одисей бе сякаш забравил отвращението си от войната и продължителното си противене да участва в нея и сега бе изпълнен с радост и въодушевление. Веднага разбрах, че новият живот, който му предстоеше да води от сега нататък, живот, пълен с опасности, но и с разнообразие, с изпитания, но и с волност, който го отвеждаше към нови хоризонти и непознати страни, обещаваше му неочакваното и подчиняваше съдбата му на случайността, вече го мамеше със своето многолико видение. Мъжете си остават деца на всяка възраст. В часа на заминаването си Одисей гледаше на войната като на забавна игра. Антиклея хлипаше на шията му. Лаерт се извръщаше встрани, за да не се поддаде на вълнението си, аз плачех, без да мога да спра сълзите си. Телемах протягаше ръчички и се теглеше към него. Но Одисей се отнасяше към вълнението ни някак безучастно. То не можеше да се отрази в душата му, защото той се бе откъснал от нас и от целия си досегашен живот и бе заживял с пътя, войната и незнайната си съдба, която го бе повела вече към непознатите, враждебни брегове отвъд морето. Но аз не можех да се откъсна така леко от него и от живота, който бяхме водили досега, един до друг, един за друг, един в друг. Невъзможно бе да ме отделят от прегръдките му. Тялото ми се лепеше за неговото, тъй както бръшлянът или мъхът се лепят за дънера на дървото. Най-после Одисей се отскубна от ръцете ми и скочи в кораба. За малко да скоча след него във водата, защото в същия миг хората от пристана тласнаха големия блестящ съд по вълните на морето. Задържаха ме овреме. Останах на брега, но не можех да откъсна очите си от кораба и от Одисей. Видях как гребците вдигнаха греблата, после ги потопиха във водата, във въздуха полетяха пръски и разстоянието между брега и кораба взе да се увеличава. Одисей усмихнат ми махаше с ръка. След Одисеевия кораб от пристана взеха да се отделят и другите кораби. Над брега се понесоха стенанията и воплите на оставащите и заглушиха възгласите на заминаващите. Жените в отчаянието си скубеха косите, раздираха дрехите си, посипваха главите си с прах. Същото правеха и някои старци, които изпращаха синовете или внуците си на война. Смътно долавях това, което ставаше край мене, защото бях цяла съсредоточена върху корабите, които се отдалечаваха все повече и повече от бреговете на Итака. Все още ясно различавах хората и следях с поглед Одисей. Видях, че пиха наздравица и направиха възлияние на боговете за добър път. Но постепенно очите ми взеха да изпускат човешките фигури и аз виждах вече само корабите, които летяха като бързи птици, тласкани едновременно от греблата и носени от вятъра. Ставаха все по-малки, дордето се загубиха в синевата. Тогава чух гласа на Лаерт до себе си. „Да си вървим вече!“ — каза той. Озърнах се. Хората наоколо бяха притихнали и стояха като втрещени с чувството, че са ограбени, че са преживели непоправима загуба, че животът им е направил невъзвратим завой…

Нощта, която последва, бе тежка за мене. Навън валеше тих пролетен дъжд, неспирно и спокойно ръмеше. При звука на тоя дъжд чувствах как смъртна умора сковава душата и тялото ми. Вместо да ме приласкае кротко, сънят ме душеше в мъчителна, тягостна прегръдка. Събуждах се безброй пъти и пак заспивах. Потъвах някъде надълбоко под огромни пластове вода. Сякаш необозримото море ме поглъщаше и притискаше към своето дъно. С мъка изплувах на повърхността. Усещах постелките си мокри от пот и лицето си залято в сълзи. Плачех на сън. Най-после се събудих окончателно. Бе вече съмнало. Дворецът глъхнеше необичайно тих дори за този час. Страшна тишина, от която тръпки полазиха по тялото ми. Навън влажното утро проплакваше със звъна на стичащите се капки, простенваше с приглушения крясък на някаква самотна птица в градината. Изведнъж осъзнах всичко и веднага съжалих, че съм се събудила. Обхвана ме тъга и такова безпокойство, че цялото ми тяло се разтрепери. Сякаш някаква страшна опасност заплашваше Одисей и аз бях далече от него и не можех с нищо да му помогна. Целият ден живях в тази мъка, без да мога нито за миг да се освободя от нея. Мисълта ми бе непрекъснато заета с Одисей, но дори и тогава, когато не мислех за него, тревогата продължаваше да терзае духа ми. Със страх се питах дали така ще бъде през всичкото време, докато него го няма. Не бях преживявала нищо по-мъчително. Беше направо непоносимо. Но дните се заредиха все такива непоносими. Неспокойни и въпреки това еднообразни. Пролетта бушуваше на острова, ала аз не я виждах и нищо от нейната буйна красота и светла жизнерадост не достигаше до духа ми. Светлина се лееше над земята, но над двореца в Итака бе припаднал черен мрак. Изпълнявах всичките си задължения. Грижех се за дома, за Телемах, за болната си отчаяна свекърва, дори за себе си полагах предишните грижи, но имах чувството, че не живея. Сякаш душата ми бе напуснала тялото, сякаш от мене бе останала само обвивката, която продължаваше по силата на навика да върши онова, което по-рано правеше движена от душата. Дори не болка изпитвах, а само някаква непрестанно растяща тягост. Спасявах се от нея единствено в съня. Но случваше се често и да не мога да спя. Тогава лежах, прегърнала Телемах. Усещах топлината на здравото му телце и нежната мекота на къдриците му, вдъхвах свежия дъх на кожата му и си казвах: „Имам поне него!“. Но това не ме утешаваше, не ме успокояваше, не ми носеше радостта, която очаквах. Разбирах, че без Одисей всичко губеше значението си за мене. Дори щастието от майчинството ми се изплъзваше. Спомнях си думите на Евриклея: „Без обичния мъж няма мъка, но няма и радост, и всичко ти става все едно!“. Така премина пролетта и настъпи лятото. Вече очаквах баща ми, достойният Икарий, да ми изпрати някаква вест за Одисей, според както ми беше обещал. Но вест не идваше. В нетърпението си наредих един роб да бди винаги край брега, за да ми извести веднага, ако някакъв кораб се появи на хоризонта. Но робът само си губеше времето. Антиклея, не по-малко нетърпелива от мене, вече искаше да накара Лаерт той да изпрати хора до Спарта за новини.

Тогава, съвсем неочаквано, един следобед бдящият роб се втурна в двореца. „Господарке, към острова идват не един, а много кораби!“ — рече той, доста изплашен. И аз се изплаших от думите му. Това не бяха вестители, а навярно пирати, които се готвеха да нападнат Итака. Веднага изпратих за Ментор. Той дойде направо от ковашката си работилница, също разтревожен от съобщението на роба. „Трябва цялото население да напусне града, му казах, и да се скрие в планината. А ти събери слугите и робите на дома, както и всички мъже, годни да носят оръжие, и се приготви да защитиш двореца!“ Ментор ме погледна с верните си очи на куче. „Ти в двореца ли ще останеш?“ — запита само. „Трябва да остана, му отговорих, заради Антиклея. Но ще изпратя Телемах заедно с Евриклея в планината.“ Нямахме време да разговаряме повече. В града и двореца вече се надигаше тревога. Хората бяха отдавна наплашени от пиратските нападения над острова, а и отсъствието на Одисей, както и на повечето мъже, годни да окажат здрав отпор на нападението, засилваше уплахата им. Трябваше да побързаме с нарежданията си, за да предвардим паниката. Макар и неопитни, успяхме да се справим с всичко. Скоро градът утихна изпразнен, а дворецът заприлича на крепост, която се готви за отбрана. Тогава дотърча един от съгледвачите, изпратени на брега. Така тичаше и бе толкова развълнуван и нетърпелив да каже новината, която носеше, че в първия миг не можа да произнесе нито едно слово. После изрече със задъхване и на пресекулки: „Господарке, Одисей се завърна! Върнаха се всички мъже на Итака“. Толкова малко очаквах да чуя подобна вест, че при тези думи останах като втрещена. А и всички други край мене. След това радостта ме грабна и понесе. Полетях, сякаш неочаквано ми бяха пораснали криле. Тичах, без да усещам краката под себе си. Чух Ментор да крещи след мене: „Внимавай, може да има някаква грешка!“. Крилатите думи долетяха и в същия миг отлетяха от мене, без да стигнат до разума ми. Не помня как се намерих до вековната маслина и пещерата на нимфите. Там се спрях неволно да си поема дъх и да огледам брега. На пристана бе спрял наистина големият кораб на Одисей и два други по-малки, а след тях идваха и останалите. На пясъка се суетяха бойци, току-що слезли от корабите: гълчаха, викаха нещо радостно и весело. Хукнах надолу по пътеката и се сблъсках с тичащия нагоре Одисей. Изведнъж хвръкнах във въздуха, поета от силните му ръце. Следващият миг вече се смеех и плачех едновременно, прегръщах главата и шията му и го целувах безразборно по очите, косите, бузите, устните, врата, раменете, гърдите. „Ей, ще ме удушиш!“ — каза Одисей. Хванах страните му с двете си ръце и го погледнах в очите. Смееше се, но и неговите очи бяха овлажнели…

Одисей се бе променил много през изтеклите месеци. Лицето му беше загоряло, косата посветляла, а мускулите на тялото му бяха станали по-твърди от всякога. И духът му беше променен. Никога не му беше липсвала увереност в себе си, но по-рано той я криеше. Сега я показваше пред всички, от което разбирах, че в похода самочувствието му беше порасло. От друга страна, животът сред мъжете бойци го бе научил да се държи с хората по-различно от преди. По-просто и по-прямо се отнасяше той сега с всички и словата му, макар и грубички, звучаха по-откровено от преди. Детското личеше у него повече от всякога, примесено с нещо отскоро придобито, някаква мъжка волност и весело безгрижие.

„Навоювахме се, Пенелопе, рече той, и вече се върнахме! Видя ли колко напразни бяха всичките ти тревоги?“ „Наистина ли войната свърши?“ — го запитах недоверчиво. „Тя още не е започнала, отвърна Одисей, но може би никога няма и да започне!“ Изпитах неочаквано невероятно облекчение. Сякаш от плещите ми се смъкна товар. Досега не подозирах колко ужасно тежък беше тоя товар, който носех оттогава, откак войната се бе вмъкнала в нашия живот. Сега разбрах, че това е било една голяма и висока планина като Нерит, и се зачудих как бях успяла да я нося толкова дълго време върху моите крехки плещи.

Вечерта в голямата зала Одисей разправяше пред всички: „Трудно е да поведеш гърците на война. А още по-трудно е да ги водиш във войната. Всеки си има свой ум и държи на него. Царете се карат като пияни лозари. Всеки се мисли за прав и не иска да се подчинява на другите. А и което е истина, на хората липсваше охота за война…“.

Докато го слушах, наблюдавах светналото лице на Антиклея, умилено и щастливо, никога до сега не бях я виждала с такова лице, радостната усмивка на Лаерт и образите на всички, които ни заобикаляха, спокойни и весели така, както от месеци насам не беше се случвало да бъдат, и си мислех: „Защо се тревожихме толкова? Ето че тревогите ни излязоха напразни! Войната е осуетена, слава на боговете, защото за хората няма нищо по-добро от мира и нищо по-лошо от войната!“.

От всичко, което слушах Одисей да разказва, ми ставаше ясно, че действително никой в Гърция не желаеше войната. Той ни разправи как двамата с Диомед ходили да търсят сина на мирмидонския цар Пелей, младия Ахил, когото майка му скрила, за да не отиде и той на война. „Тая Тетида е жена, пълна с толкова съвършенства, казваше Одисей, че мнозина я смятат за богиня. Но Пелей се чувства унизен като мъж от това, че жена му го надвишава по достойнства, и поради тая причина не може да живее в мир с нея. Странна е човешката природа и духът на човека е така устроен, че винаги намира поводи да бъде неудовлетворен. Боговете са дали на Пелей за жена едно необикновено същество, но той от това именно и страда. И понеже сам страда, търси да причини и на нея страдания. Така е направил живота и на двамата непоносим и сега те живеят разделени. Имат един-единствен син, Ахил, но той струва за хиляда. Момчето е истинско чудо, защото доколкото разбрах, прилича по всичко на майка си. Когато го гледаш, ти става ясно защо хората са измислили думата богоравен. Действително той прилича повече на бог, отколкото на смъртен. Лицето му е съвършено със своята красота и показва моминска чистота, а тялото му е по-силно от тялото и на най-силния мъж и няма недостатък в него. Косата му блести като златото на Хелиос, а очите му са сини като небето и безпределни като него. Преминават те през човека така, сякаш го виждат не само отвън, но и отвътре. И го отминават. Като че ли човекът е нещо дребно, което не заслужава вниманието на тези очи. Имаш чувството, че те гледат винаги само небето, слънцето, звездите, океана, заснежените върхове на планините, някакви широки, необхватни хоризонти, някакъв безначален и безкраен свят, който е недостъпен за нас, обикновените смъртни. Голям разум са му дали боговете, но най-вече — сила на чувствата. И най-дребното чувство у него прераства бързо в страст, която увлича и другите. Не бива такъв човек да загине, но оракулът е предрекъл, че ранната му смърт ще му донесе безсмъртна слава. Майка му естествено предпочита той да живее, вместо да се прослави с геройска смърт, затова го беше скрила. Калхас, прорицателят, обаче настоя да го търсим и намерим, защото, според него, без Ахил никога няма да можем да превземем Троя. Той предполагаше, че момчето е скрито на остров Скирос, в двореца на цар Ликомед. Агамемнон реши, че това трябва да се провери, и натовари мен и Диомед с тая задача“.

Аз намислих двамата с Диомед да се предрешим като търговци, за да можем да проникнем по-лесно в двореца на Ликомед. Войските чакаха само Ахил, затова трябваше да се бърза. Разпитах предварително и научих, че цар Ликомед имал много дъщери, повечето в моминска възраст. Затова се снабдихме с разни примамливи за млади жени стоки: златотъкани платове, огърлици, гривни, пръстени, огледала, благовония. И между другото, един хубав меч, ризница и разни други още майсторски изработени оръжия. Царят ни прие и след като се разговори с нас, разреши ни да покажем стоките си на момичетата. Изложихме всичко под колонадата на двореца и скоро там се изсипаха рояк девойки, заприказваха със звънливи момински гласове, вдигнаха весела глъчка. Оглеждах със зорко око момичетата. Имаше между тях и светлооки, и тъмнооки, но всички бяха хубавици и снажни на ръст като баща си. Една обаче бе необикновено едра и значително по-висока от другите. Започнах да я наблюдавам внимателно. Тялото й приличаше на мъжко тяло, но лицето й беше моминско лице с нежни и изящни черти. Въпреки това лице продължавах да следя най-вече нея. Другите се нахвърлиха върху платовете и украшенията, радваха им се и ги мереха за себе си, а тая не се докосна до нищо, но очите й се спираха упорито все върху оръжията. Пошепнах на Диомед: „Тоя е!“. Но Диомед, след като се взира известно време в лицето на хубавицата, отвърна: „Не може да бъде!“. Отново му пошепнах: „Излез вън от двореца и затръби бойна тревога!“. Диомед ме послуша, напусна колонадата и скоро отвън проехтя бойният зов на тръбата му. Момичетата останаха за миг смаяни, после се разтичаха с писъци. Помислиха, че пирати нападат острова. Само високата девойка не избяга. Най-напред се ослуша съсредоточено като ловджийско куче, а после очите й пламнаха, грабна меча от нашите стоки и хукна вън от двореца. Аз след нея. Навън, разбира се, нямаше нищо и тя се спря объркана. Сложих ръката на рамото й. „Безсмислено е повече да се криеш! — й казах. — Ти си Ахил!“ Момчето ме погледна за миг сериозно, а след това се разсмя. Като звън на лира отекна смехът му. „Слава на боговете! — каза. — Омръзна ми да живея като девойка, но не исках да огорчавам майка си. Ще ме вземете ли на война?“ „Затова сме и дошли“ „А кой си ти, хитрецо“ — ме запита изведнъж юношата. „Аз съм Одисей, царят на Итака!“ Момъкът стана отново много сериозен и рече: „Мисля, че на нас двамата боговете са отредили най-голям дял от слава в тази война. Така казва оракулът! Затова нека си подадем ръце и се поздравим с бъдещата си слава!“. Странен момък! Живее с бляновете си така, като че ли те са действителност. Усмихнах се на думите му, а той пламна цял и гласът му проеча като небесен гръм. „Не се смей — изрече. — Ти може да разбираш човешките дела по-добре от мене, но аз разбирам по-добре повелите на боговете!“

Но не стана така, както казваше Ахил. Чакахме го цял месец, за да събере и доведе своите мирмидонци. Посрещнахме го с такива почести, сякаш бе сам бог Арес. Войниците просто подлудяха от възторг, когато той пристигна при войската. А Агамемнон се изпълни със завист към него, но гледаше да сдържа злобата си заради успеха на похода. Само че от похода не излезе нищо.

За мене това бе най-важното и аз не исках да зная нищо повече, но другите желаеха да научат подробности около провала на похода и да разберат причините за тоя провал. „Причини има много, рече Одисей, но главната са разногласията. Гърците мислят всеки със своя ум, уповават се най-вече на него и затова не вършат нищо в добър сговор.“ Стигнахме малоазийския бряг, но Троя беше по на север. Продължихме да плаваме в тази посока, все край брега и да търсим враждебния ни град. През нощта видяхме светлините на някаква голяма крепост. Изпълнени с дързост пред неприятелските незащитени брегове и с нетърпение да воюват, нашите решиха, че това е Троя. Напразно аз и Менелай ги съветвахме да не бързат като свидетелствахме и двамата, че Троя има друго разположение и друг вид. Агамемнон нареди да слезем на брега и едва-що бе започнало да се разсъмва, заповяда пристъп. Искаше да завоюва лека победа, като завари троянците неподготвени. Но в града бдяха. И ни посрещнаха със здрава защита. Завърза се бой, който ставаше все по-ожесточен. Съмна се и при неприятелските войски пристигна, изглежда, някакъв техен герой. Чухме възгласи: „Зито!“, и разбрахме, че пред нас се намира гръцки град. Бяхме се били с гърци. Настъпи суматоха, царете се изпокараха, после поискахме примирие и се побратимихме с доскорошните си врагове. Оказа се, че този град е Тевтрания, управляван от цар Телеф, аркадски заселник. В братоубийствения бой бе паднал Терсандър, а Патрокъл бе ранен. Телеф бе също наранен от Ахил. След тази грешка престижът на Агамемнон изведнъж падна. И без това несговорни, царете станаха съвсем самоволни. Тръгнахме да търсим отново Троя, но всеки бе затаил нещо свое в ума си. Тогава излезе бурята. Земетръсецът, бог Посейдон, надигна срещу нашите кораби огромни талази, забули небето в черни облаци и изпрати насрещни вихри да веят от всички посоки. Морето и небето се скриха в тъмна мъгла, нощ непрогледна се спусна. Три дни бушува бурята и разпиля корабите ни като ято птици. Никой не мислеше вече за общото дело. Всеки вожд искаше да запази своите кораби. Въпреки това много кораби потънаха и сума войници се издавиха. За отцепниците това бе добре дошло. А и за всички. Само Агамемнон беснееше от яд, а Менелай бе отчаян от несполуката. И Ахил жалеше за изплъзналата му се слава. Но той си намери добро утешение. Върна се на остров Скирос, при Ликомед. Когато го запитах защо не се прибере при баща си, каза: „Оставих на остров Скирос нещо, което ми е толкова необходимо, колкото и славата. Но трябваше да замина оттам, за да разбера това“. „Как се казва девойката?“ — го запитах. „Дейдамия, отвърна Ахил, една от дъщерите на цар Ликомед.“ „Всички те са хубавици, рекох, трябва и тая да е хубава!“

„Не красотата й ми е необходима, а добротата! — отговори момъкът. — Този хубав свят не би бил и наполовина така хубав, ако в него не се срещаха добри и предани жени.“ Съгласих се с него, че е така. Одисей ме погледна лукаво в очите и моите очи му отговориха с благодарен поглед.

Заживяхме в мир и радост. Лятото летеше плавно след златните колелета на слънчевата колесница. Земята, добра и щедра, раждаше в изобилие злакове, зърно, плодове, цветя. В светлина и спокойствие, в тихо блаженство се появяваха и отминаваха дните ни. Изпращахме ги без съжаление, като знаехме, че и следващите ще бъдат все такива. Бяхме разбрали безсмислието на предварителните тревоги, затова се стараехме да отблъсваме от себе си всяко предчувствие за зло и всяка грижа за бъдещето. Аз бях станала по-малко придирчива към Одисей и към живота, а Одисей бе станал по-добър и още по-мъдър от преди. Раздялата и изпитните го бяха привързали с нови връзки към мене, а животът на боец сред другите бойци, живот, подчинен на чужда воля, го бе научил на търпение и примиримост. Антиклея се оправи от болестта си и се отнасяше с мене по-мило откогато и да е. А Телемах растеше и се превръщаше неусетно от забавно животинче в съзнателно същество, нещо, на което аз гледах като на истинско чудо и което пълнеше душата на Одисей с радост и удовлетворение, макар той и да не признаваше това.

Така мина повече от месец. След това от Микена дойдоха пратеници със заповед до Одисей да се готви отново за война. Агамемнон бързаше да започне нов поход, преди да са излезли есенните бури в морето. Мъжете взеха да ругаят, а жените бяха покрусени, но грижата не ни завладя както по-рано. Хората не гледаха вече сериозно на войната. Смятаха, че пак ще се размине. Одисей се опита да забави подготовката на своите бойци и кораби, но в Итака пристигна отново Агамемнон, придружен от Нестор, Антилох и Паламед, и те го принудиха да бърза. През тези летни месеци четиримата мъже обикаляха непрекъснато ахейските земи и не позволяваха на царете да се отпускат и протакат твърде приготовленията си. В началото на есента, когато Плеядите изгряха на небето, гръцките мъже тръгнаха на нов поход срещу Азия.

Изпратихме Одисей и неговите итакийци така, както ги бяхме изпратили и пролетта. Пак имаше сълзи и вълнения, но тоя път мъката ни бе огрята от надеждата, че раздялата ни и сега ще бъде кратка. Дълбоко в себе си всеки очакваше, че отново ще се случи нещо, което ще осуети войната. Затова заминаващите бяха весели, а оставащите по-спокойни от преди. Вече корабът на Одисей се бе отделил от пристана и се бе плъзнал по зелените като разтопено стъкло води на морето, когато над слънчевия бряг се понесе стенанието на Антиклея и неистовият й вик. „Сине, викаше тя, къде си, сине? Чуй ме сега, защото никога вече няма да чуеш гласа ми! Обърни се да ме видиш, защото никога вече няма да ме видиш“! Изтръпнах ужасена. „Майко, мълчи, моля ти се! — я увещавах. — С думите си ще докараш нещастие върху Одисей!“ „Нещастието ще порази мене! — продължаваше да вика Антиклея. — Безжалостните Кери ще ме отнесат и никога вече няма да го видя! Сине-е-е!“

Есента облече земята в царствена премяна: пурпур и злато. Настъпиха тихи дни. Безоблачно небе и неподвижно море. И въздухът стоеше неподвижен. Не трепваше листо, не се полюшваше тревичка. Брегът, прибулен с воала на омарата, приличаше на омагьосан. Лазурът на морето и небето се сливаха. Вечер над гладките води изгряваше пълна луна. Селене лееше над синия свят своята сребърна светлина. Ден след ден, нощ след нощ следваха все такива светли и тихи. Сякаш светът нямаше да излезе никога от своята неподвижност. Така бяхме свикнали със спокойствието на въздуха, че когато една нощ се появи вятър, всички се събудихме и изплашихме. На сутринта морето бе кипнало, посивяло и насрещният вятър гонеше по него бяла пяна като гълъбова перушина. Сега времето бързо се промени. Листата на дърветата окапаха и вятърът шумолеше в нападалата шума, свиреше в оголените клони. Нощем грееха ярки звезди, трептяха в студа, криеха се зад бързо летящите облаци. Живеех скучно и еднообразно, както винаги, когато Одисей отсъстваше от Итака. Залисвах се в труд и дребни грижи, като се мъчех да забравя голямата си грижа и да потисна тъгата и копнежа си. Вече очаквах вестители. Действително, в една хладна привечер на пристана спря малък кораб от материка и в спускащия се мрак в двореца се появи хром мъж. Заразпитвах го, без да чакам да дойдат другите, нетърпелива да науча час по-скоро новините, които носеше. Той беше умен мъж, но не особено словоохотлив. Трябваше сама да му измъквам думите из устата. „Видял ли си Одисей?“ „Жив и здрав е!“ Олекна ми. Продължих да го разпитвам вече по-спокойно. Исках да науча всички подробности. За да го предразположа, запитах го и за него самия. „Аз съм спартанец, господарке! От бойците на цар Менелай!“ „Защо си хром?“ „Премазаха ногата ми с мачтата на кораба. Затова се върнах в Спарта.“ „А другите заминаха?“ „Всички заминаха. Много кораби и много хора. Такова сборище от бойци и кораби навярно никога не се е виждало в Гърция.“ „Значи много войска се събра?“ „Над сто хиляди бойци. А корабите бяха хиляда сто осемдесет и шест. Сам ги броих!“ „И казваш отпътували?“ „Преди един месец!“ „Защо толкова късно?“ „Нямаше вятър, господарке. Почти два месеца стояхме в Авлида. За малко и този поход да се провали!“ „Никой нямаше да загуби от това!“ — промълвих. Човекът ме погледна някак предпазливо и рече: „Цар Агамемнон е човек решителен и държи на своето до смърт. За този поход той принесе голяма жертва и всички разбраха, че връщане назад не може да има“. „Каква жертва?“ Вестителят замълча, после каза тихо: „Детето си. Дъщеря си Ифигения“. Загледах човека като изумена. Езикът ми се скова. За миг усетих как косите ми се изправят от ужас. „Ти луд ли си?“ — изкрещях, когато способността ми да говоря се върна. „Не съм луд, господарке. Ифигения е мъртва!“ Изведнъж си представих детето такова, каквото го бях видяла на моята сватба: златистите къдри, златистите очи, полупрозрачната матова кожа, лъчезарния поглед, крехката, изящна фигурка, милото очарование, което го облъхваше. Помислих, че ще полудея. Разридах се с глас. Така силно, изглежда, съм викала, че в залата дотърчаха веднага Евриклея и почти всички слугини на дома. Дойде и свекърва ми от покоите си. Втурнаха се Евринома и Лаерт, дочули вика ми в дълбокия склад на двореца. По-късно разправяха, че плачът ми се чувал чак до помещението на робите. „Не е истина! — виках. — Не е истина!“ Робините заридаха заедно с мене, Лаерт и Антиклея заразпитваха вестителя, Евриклея и Евринома се мъчеха да ме утешат. Притисках Телемах до гърдите си, сякаш и него го заплашваше опасността да бъде принесен в жертва. Спомних си как Агамемнон бе вдигнал меч над главата му и безумен страх облада духа ми. Едва сега си дадох сметка колко голяма бе заплахата, надвиснала тогава над него. „Той е звяр, този човек! — стенех. — Нещастната ми братовчедка! Горката Клитемнестра!“ Ужасът ме заливаше на вълни, на вълни.

„Как го преживя тя?“ „То не е за разправяне — каза спартанецът. — Не съм виждал по-буйна и страшна мъка. Като лъвица, на която убиват малкото пред очите, така се хвърляше и мяташе царица Клитемнестра. Накъса дрехите си, оскуба косите си, очите й изскачаха от орбитите, устата й пусна пяна. Проклинаше дома на Атридите, царя, своя съпруг Менелай, войната, часа, в който бе срещнала Агамемнон и се бе омъжила за него. Заплашваше жестокия си мъж, че рано или късно ще му отмъсти. Виковете й кънтяха по целия лагер. Най-после царят не издържа и я удари с жезъла си през лицето. Бликна кръв и царицата загуби свяст. Тогава Одисей я изнесе на ръце вън от шатъра на Агамемнон.“ „Безсмъртни богове! Кой измисли тази страшна жертва?“ „Жрецът Калхас. Уж цар Агамемнон бил обидил по време на лов богиня Артемида. Затова попътните ветрове били сирели.“ „Те всички са жестоки зверове — рекох. — Или всички са обезумели!“ Вестителят ме погледна отново с умните си, предпазливи очи. „То е много хитро скроено, господарке — отвърна. — Да се водят гръцките царе е работа трудна, бих казал, дори невъзможна. Във всеки случай тя не е по силите на Агамемнон. Всички признават качествата му, но никой не го обича. Не може такъв човек да сплоти хората. В Авлида лагерът представляваше истински хаос. Всеки правеше каквото иска. И всеки ден някой от царете вдигаше бойците си, товареше ги и заминаваше. Един малък бърз кораб на Нестор стоеше винаги готов на пристана, за да догонва при нужда бегълците. С тая жертва, изглежда, Агамемнон искаше да сплоти хората около себе си, да ги върже здраво и да ги принуди да го следват без противене.“ „Е, така ли стана?“ „Той постигна повече, отколкото искаше. Хората го намразиха заради кървавото дело и хитрата уловка. Но ще го следват. За да смекчат ужаса от тая жертва, после казаха, че уж Артемида била заменила Ифигения с една сърна, а самата девойка отнесла някъде. Но аз бях близо и видях как Ахил я поръси с ечемичени зърна и светена вода и как след това Калхас заби ножа в гърдите й.“ „Не ми разправяй, моля ти се! А Клитемнестра беше ли там?“ „Не, тя спеше, приспана в дълбок мъртвешки сън от някаква билка на Калхас!“ Да, наистина хитро бе измислено, но страшно жестоко. Артемида Ортия бе единствената богиня, на която понякога принасяха човешки жертви в Гърция. Но това бяха обикновено пирати, скитници, престъпници и други от този род. За пръв път някой й принасяше в жертва царска дъщеря. По тази жертва разбрах, че войната не можеше да бъде вече избягната и че щеше да бъде ужасна.

Летят Хорите като върволица птици в небесата, понесени от безкрайност към безкрайност. Бързо летят те, когато са весели и щастливи, и тежко се движат, когато са натоварени с мъка и скърби. Някога не усещах как денят преминава и често настъпващата вечер ме изненадваше със своята бърза поява. Сега още при събуждането си се плашех от продължителността на часовете, застанали неумолимо пред мене. Дните бяха кратки, зимни, но на мене те ми изглеждаха безкрайни. А безкрайните дни са изморителни до смърт. Поглъщат те неусетно силите на човека и го оставят изпразнен като нарова кора, от която е изсмукан сладкият сок на плода. И нощите ми бяха празни като дните. И все едни и същи. Пустота… Едни и същи пусти дни се редуваха с едни и същи пусти нощи. Имах чувството, че животът ми вече няма плът, навярно защото нямаше и душа. Светът бе също лишен от душа и ми изглеждаше безплътен. Понякога се питах дали наистина съществува или е само сън. Зимата придаваше още по-голяма призрачност на нещата. Гората и полетата бяха мъртви, безгласни, в просторите се носеше само глухият пътен на безплодното море. Вратите на човешките домове бяха затворени, тъмните нощи лягаха като покров върху студената, безжизнена земя. За пръв път усещах смъртта и това усещане бе понякога толкова силно, щото ми се струваше, че и аз съм мъртва. Плач пълнеше сърцето ми и преливаше през очите. Сълзите ми стояха сякаш върху ресниците и само чакаха повод, за да потекат. Страх и грижа терзаеха ума ми. Мисълта ми бягаше далече от Итака, към онзи враждебен, непознат, никога невидян бряг, където Одисей стоеше ден след ден очи в очи със смъртта. Често не издържах и отивах на брега. Стоях там дълго, загърната в дебел плащ, додето краката и ръцете ми измръзваха. Гледах далечината на изток. Това сякаш ме свързваше с Одисей и в същото време ми показваше колко далече бях от него. Чувствах се като сянка върху пустия, влажен, обвит в мъгли бряг. Светът беше огромен и аз бях по детски безпомощна в старанието си да проникна през неговите пространства. В тишината на нощите ставах безшумно и гледах навън в мрака. Напрягах до болка зрението си да видя невидимото, скрито от разстоянието и тъмнината. Не се виждаше нищо. Само крясъкът на совите долиташе откъм гората или чувах стенанията на бодърстващата в грижата си Антиклея. Буреносен вятър се спускаше от Нерит и духът ми се люшкаше в неговите напори. Дъжд се лееше и аз плачех заедно с небесата. Мраз сковаваше земята, сковаваше и тялото ми. Мислех, че пролетта ще ме посъживи. Но тя разцъфна и отмина, без да я усетя. Помръкналата ми душа бе затворена за светлината и цъфтежът край мене ми се виждаше лъжлив и безполезен. Чаках вестители от Лакедемон. Свръх силите ми беше това очакване и аз се задъхвах в него. И в същото време се плашех от приближаващите към мене вести. Не знаех какви ще бъдат те: добри или лоши. Ами ако Одисей беше убит? Въпреки тези си опасения обаче, прекарвах всеки свободен час край морето в очакване да видя задалия се кораб. Евриклея идваше с мене, за да ме залисва с приказки. Водеше и Телемах, който ме разведряваше с детските си игри и забавно бърборене. Тримата оставахме до тъмно на брега. Ден след ден. Но дните минаваха, а очакваният кораб не се задаваше. „На търпеливия — търпение!“ — казват хората. Боговете ми бяха изпратили нова школа за търпение, по-страшна от всяка друга. Трябваше да се покоря на волята на боговете и да понасям, ща не ща, онова, което не можех да променя.

Най-после вестителят пристигна. Видях кораба му отдалече и бързо изтичах на пристана. Но додето го чаках да се приближи, на няколко пъти ми прилоша от вълнение. Едва изтраях появата на човека. Той бе весело старче, виночерпец на критския цар Идоменей. „Когато човек остарява, започва да губи разума си — каза старчето. — Разболях се и Идоменей ме освободи от служба. И сега, вместо да бързам за Крит, аз се рея по света, разнасям вести на тъгуващите красавици. Но моята старица, което е право, не тъгува за мене и едва ли ще ми се зарадва много.“ „Е, кажи, старче, какви са новините! — рече Евриклея. — Не ни измъчвай!“ „Ако бяха лоши, щях ли да се шегувам? — отвърна старецът. — Войната върви гладко като царско жертвоприношение. Който трябва да бъде убит, бива убит, който трябва да живее, остава да живее.“ „Значи има вече и убити?“ „От господарите само Протезилай. Другите са дребни риби като мене.“ „А Одисей здрав ли е?“ „Здрав и бодър, хубавице, като шафран след дъжд!“ „Той ли те изпрати при мене?“ „Път направи до нашия лагер, когато научи, че си тръгвам. Молеше ме да дойда до Итака и дарове ми поднесе за това. Много се грижи за спокойствието ти!“ „Боговете да те наградят за добрите думи. И от мене ще получиш дарове!“

Вечерта старчето разказваше пред свекър ми и свекърва ми разни случки от войната. „Тоя Калхас, говореше той, е душа неукротима и като главен жрец и прорицател всеки ден измисля по нещо ново. Не оставя хората за миг спокойни. Плавахме вече много дни в морето, когато изведнъж съзряхме някакво островче сред вълните, нищо и никакво островче, педя земя, колкото гмурец да се закрепи. Но Калхас каза, че там живеела някаква всемогъща нимфа Хриза, на която трябвало на всяка цена да принесем жертва. Даде се заповед на цялата огромна флота да спре пред острова. Пристан нямаше, залив нямаше, затова корабите останаха закотвени сред морето. На брега слязоха само вождовете, за да принесат жертвата. Тогава се случи нещастие, змия ухапа Филоктет, мъж справедлив, но и твърде сприхав, който участваше в похода със седем кораба. Нечуван стрелец беше тоя вожд, затова хората разправяха, че е получил лъка и стрелите си от самия Херакъл. Човекът не умря, но на крака му се отвори болезнена рана. И той, дали от слабодушие пред болката или от страх пред смъртта, така охкаше, така стенеше, така викаше, че гласът му се носеше над цялото море и тревожеше бойците. Всеки започна да мисли, че навярно и него го очакват такива рани, нечовешки мъки, а може би и смърт. И духът на мъжете се оказа смутен. Така дойдохме до остров Лемнос, голям остров, но пуст и ненаселен с хора. И там оставихме клетника, приспан от билките на Калхас.“ Бях потресена от безчовечното дело. Ами ако това се беше случило с Одисей? „Как така го оставихте?“ — запитах неволно стареца. „Оставихме го, гълъбице, оставихме го, любимко на Великата богиня! Така го захвърлихме, както ти захвърляш износените си сандали. Войната е жестоко нещо, а Агамемнон носи глава държавническа, пресметлива и безмилостна.“ Настъпи мълчание, а после Антиклея изрече мислите на всички ни. „От това, което чувам, рече, страхът ми за Одисей непрестанно расте. Щом един воин не може да разчита на своите, когато тръгне да се бие с неприятеля, той е за окайване!“ „Човек тръгне ли да убива хора, достойна господарке, каза старчето, станало изведнъж много сериозно, той е вече за окайване! Но ти не се тревожи за сина си. Боговете са го надарили с такъв разум, че и в огъня да го хвърлиш, той и оттам ще излезе здрав, читав и невредим.“

Да ви разправя какво се случи пред самата Троя. Някой беше пуснал слух, че онзи ахеец, който пръв стъпи на троянския бряг, ще бъде непременно убит. Затова, като стигнахме до Троя, никой не се решаваше да слезе на брега. Бойците стояха въоръжени до зъби, но всеки се страхуваше да прекрачи борда на кораба си, за да не се изложи на сигурна смърт. Останахме така час, два, слънцето напече, но нито един мъж не се решаваше да стъпи на сушата. Тогава Одисей хвърли изведнъж шита си на пясъка и скочи върху него. Подире му скочи и Протезилай и скоро цялата войска се намери на брега. Ала не мина и час, Хектор връхлетя върху ни и първия, когото уби, беше Протезилай. Така Одисей с една проста хитрост свали бойците на троянския бряг, пожертва Протезилай, а своя живот запази! Не обичах хитрините на Одисей, но сега, когато ставаше дума за живота му, не смеех да го съдя за тях. „А кой е този Хектор?“ — запита Лаерт. „Син на цар Приам, едно младо петле, което обаче струва за десет сокола. Разумът му не е голям, но е роден боец. Троянците, хора изнежени и отдадени на удоволствията без мярка, разчитат главно на него.“ „А нашите?“ — питаше отново Лаерт. „У нашите, бойци колкото искаш — отговаряше старецът. — Но троянската крепост е непристъпна. Ако питат мене, този град може да бъде превзет само с хитрост.“ „Какво правят те сега?“ — продължаваше да пита Лаерт. „Нашите ли? Изтеглиха корабите на брега, укрепиха се в обширен лагер и се заеха да опустошават земите наоколо. Все едно че режат клона, на който са стъпили. Сто хиляди души не се изхранват така лесно. А може ли все по море, от Гърция, да им носят храна? Освен това настройват и населението срещу себе си. Въоръженият нашественик не е драг гост на никого. А ако дойде и ти подпали дома, отвлече жена ти или дъщеря ти, заграби зърното и виното ти и ти забие нож в корема, тогава започваш да мислиш само как час по-скоро да се отървеш от него.“ Старчето остана тази нощ до късно в голямата зала, а после го задържахме още много дни като гост на двореца в Итака. И не се насищахме да слушаме разказите му. Макар и да говореше все за войната, неговата веселост разведряваше думите му и самата война не ни се виждаше вече така страшна. Аз го виках много пъти в покоите си и го карах да ми разправя всичко, което знаеше за Одисей. Пуснахме го да си замине чак след един месец, натоварен с много дарове. „Спечелих от войната, без да съм воювал! — рече старият шегобиец. — Това се казва щастие!“

Да бъдат благословени Хорите и техният неспирен хоровод! С лека, неусетна крачка те ни отдалечават от нашите мъки и посипват с пепел всеки жив въглен, който ни притиска, или пък ни помагат да свикнем с непоносимия товар и той не ни се вижда вече така непоносим. Минаха месеци, завъртя се кръговратът на годината и аз открих с изненада и удивление, че животът, по-силен от всичко, ме влачеше със себе си и така ме бранеше от мъката, способна да ме убие. И както страдащият от неизлечим недъг отначало го чувства болезнено и се измъчва, а после и душата, и тялото му се нагаждат към него и той заживява някак с недъга си, така и аз привиквах с всеки изминат ден да нося в себе си товара на сърдечната тъга и неспокойните мисли и да живея с него. Но самият ми живот бе много променен. Бях загубила привичната си радост и душата ми беше душа на болник. Смътно разбирах, че щастието е за духа на човека това, което е здравето за тялото му, но не беше по силите ми да се направя сама щастлива. Мъчех се да се примирявам: празниците в моя живот бяха свършили, сега ми оставаше да живея само с делниците. Може би празниците щяха да се върнат пак. Противостоях на мъката с търпение. И с надеждата, без която подвигът на търпението би се оказал свръх силите ми. Често си мислех за кутията на Пандора. Боговете се бяха сетили добре да изпратят на нещастните смъртни надеждата, която да ги крепи в злините. Но надеждата това е мечта за радост, а не радост. Един ден си дадох сметка, че аз живея повече с призрачното бъдеще, отколкото с живото настояще. Сякаш бях какавида, която изчаква часа на своето преображение и истински живот. Сама се отричах от малкото, което можех да получа, и като че ли пазех себе си за бъдните дни, които щяха да дойдат. Пазех дори вещите си, дори облеклата си за завръщането на Одисеи. Извадих всичко най-обикновено, което имах и на което най-малко държах. Дрехите ми бяха толкова скромни, че даже Лаерт забеляза веднъж: „Дъще, каза, имаш толкова хубави премени, защо ходиш облечена като жена от покоите? Не са се свършили богатствата на тоя дом, нито пък някога ще липсват в него тъкачки и бродирачки. Премени се както прилича на княгиня и както зная, че е угодно на сърцето ти, за да се радваме и ние с майка ти и да мислим, че Одисей е жив и здрав, и че скоро ще си дойде при нас!“. За да му угодя, отворих раклите с облеклата си, но така и не можах да облека нищо. Беше ми неизказано свидно да нося и похабявам дрехите, които бяха цели проникнати от живота ми с Одисей, носеха върху себе си печата на нашето общо съществуване, галеха духа ми с безброй сладки спомени. Прибрах ги отново и наредих на Евриклея да започне да ми готви нови дрехи. Тях щях да нося без жал, защото те нямаше да бъдат свързани с Одисей. Със сърце, затворено за радостта, бях станала и необичайно сериозна в държането си. Сама отбягвах веселите разговори и шегите, а ако други отправяха някоя шеговита дума към мене, чувствах я почти като оскърбление.

Много дни след заминаването на Одисей не можех да се усмихвам и първата ми усмивка беше просто отражение на чуждия смях. Помня, че в този следобед в двореца бяха дошли някои знатни итакийски жени с децата си, за да ме посетят и разсеят. Денят бе топъл и ние стояхме в градината, за да могат и децата да играят на свобода. Водехме женски разговори за домакинствата и семействата си, но аз бях безкрайно далече от тези разговори и през всичкото време се чудех на увлечението, с което другите ги водеха. Между гостенките имаше и жени на бойци, заминали заедно с Одисей, но и те сякаш бяха забравили, че мъжете им са на война, и безгрижно се отдаваха на своето ежедневие. „Изглежда, много обичам Одисей или съм устроена по-различно от другите“ — си мислех през всичкото време. Децата играеха близо край нас, а кучето Аргос стоеше до тях и следеше играта им. И аз си спомнях как след обреда на очистването ми, когато гостенките си бяха вече отишли от двореца, Одисей ми донесе и показа малкото кученце. Беше се родило заедно с още три свои братчета в същата нощ, в която се бе родил и Телемах. Одисей раздаде другите, а това остави за себе си. Обучи го, но не можа нито веднъж да излезе с него на лов. „Ще бъде пазач и другар на Телемах!“ — бе казал, когато заминаваше, защото Телемах показваше от най-ранна възраст голямо влечение към животните. Гледах как кучето Агрос следи с умните си очи припкащия насам-натам Одисеев син и усещах, че плач се събира в гърлото ми. В това време Антиной, синът на Адреста, който се беше отделил от групата деца, изведнъж изтича и се метна на гърба на кучето. Изненадан по този начин, Агрос рипна като луд и се хвърли в течащия през градината поток. Това пък изплаши Антиной и той се развика и разплака така, сякаш го колеха. Вдигна се глъчка и смях сред жените, децата и робите, които прислужваха. Всички се смееха от сърце на палавника, който си бе получил заслуженото. Усмихнах се и аз и веднага след това ми се стори странно и чудно, че се усмихвам. Но от този час усмивката се върна върху лицето ми. Макар че продължаваше да бъде отражение на смеха на другите. А когато случайно идваше от самата мене, винаги ме пронизваше с тръпка на страх и лоши предчувствия терзаеха духа ми. Чувствах радостта си като едно предизвикателство към съдбата. И се плашех, че в мига, в който аз дръзвах да се радвам, тя поразяваше или бе вече поразила Одисей с някой жесток удар там далече, върху вражеския, непознат бряг.

И още една съществена промяна бе настъпила в моя живот, но нея аз осъзнавах бавно, с течение на времето, в хода на годините. Пролет, лято, есен, зима… Пролет, лято, есен, зима… Годишните времена следваха неотменимо своя ход, превръщаха се неусетно в години. Най-хубавите ми години преминаваха в целомъдрена самота. Бях станала отново момиче. Привичките на тялото и поривите на душата ми тлееха, припламваха в мъчителни, безсмислени пристъпи и пак тлееха. Понякога се чувствах не като живо същество, а като вещ. Животът цъфтеше, но без мене. Радостите и мъките на женското битие ми бяха отказани. Залъгвах се с Телемах. Бях майка-девойка. Половинчато съществуване. В тишината на този полуживот долавях: душата ми бавно менеше своя образ. Превръщаше се в душа на девственица. Проникваше се от невинност, от боязън, от плаха отстъпчивост, от безпомощност. Несъвършенството на нещата започваше да ме дразни и отблъсква. Усещах себе си слаба. Бях всъщност половин човек. Нямаше я вече одисеевата мъжка сила, която като пълноводен поток се лееше ден и нощ в мене и даваше на духа ми многостранност, гъвкавост, издръжливост. И тялото ми страдаше. Винаги съм била здрава, но сега имах чести главоболия, след които се чувствах така опустошена, сякаш през мене бе преминала безмилостна буря. „Тъгата ми за Одисей се превръща вече в болест!“ — казвах на Евриклея. Тя само поклащаше многозначително глава. Евриклея също страдаше от главоболия. В третата година от заминаването на Одисей бях вече друг човек. Виждах, че и отношението на другите към мене също се мени.

Един ден с изненада открих, че в дома, който продължавах да управлявам, и в който влагах денонощно всичките си усилия, вграждах целия си живот, бях вече не господарка, не съпруга на Одисей, а само сестра на Телемах. Лаерт пръв започна да казва „децата“ за нас двамата и това неусетно се възприе от всички. Додето Одисей беше в Итака, двамата имахме надмощие в двореца. Ние бяхме младостта, силата, бъдещето на дома. Сега господството се върна отново към Лаерт и Антиклея. Телемах пък стана средоточие на живота на всички ни. Свекър ми и свекърва ми изпитваха пред него оная безпомощна нежност, която само старите хора могат да изпитват към децата, особено към децата от тяхната кръв. Призракът на смъртта, изглежда, ги караше да се улавят за тая последна надежда на живота. В Телемах те виждаха собственото си безсмъртие. Опасността, надвиснала над сина им, ги караше още по-здраво да се хващат за внука, да го обграждат с извънредни грижи, да треперят над него с болезнен страх. Аз също треперех не по-малко от тях. Телемах беше единственото, което ми оставаше от Одисей. Нещо повече: той беше самият Одисеи, който не можеше да се отдели от мене, който бе изцяло в моята власт, с когото вече по силата на връзката, която ни свързваше, представлявахме едно съществуване. С радост и тъга откривах, че приликата между бащата и сина с времето става все по-явна и по-очебийна. Очите на Телемах меняха цвета си и постепенно ставаха зелени и косицата му червенееше като излъскана мед. Чертите на лицето, тялото, стойката, движенията, всичко бе едно повторение на Одисей. И духът му, макар и още в зачатък, един неопределен малък кълн, вече в много неща напомняше тоя на баща му. Но имаше и разлики. Телемах не се сърдеше като Одисей и слава на боговете! — той не показваше одисеевото лукавство. Обичаше да се крие, но не и да мами, и дори бе малко наивен като мене. Изпитвах наслада да наблюдавам разкриването на нрава му, бавно избистрящата се смес, да търся в нея жилките на двете природи, моята и тая на Одисей, и различните наследствени черти, които ту се явяваха, ту изчезваха, бореха се, надделяваха или биваха потискани. Не мога да налагам себе си на никого. Затова не се и опитвах да възпитавам Телемах. Просто живеех с него и оставях нашите две същества да се отразяват свободно едно в друго. В първите години бяхме неразделни. Той спеше при мене и не можеше да заспи, додето не хване с ръчичка косите ми. Денят прекарваше също около мене, наглеждан от Евриклея или Анторида. Понякога оставаше по няколко часа и в покоите на Антиклея. Тя се чувстваше негова майка толкова, колкото и аз, и беше единственият човек в дома, който се мъчеше да му се наложи, да го приучи на правила за поведение с наставления и заповеди. Но дали защото носеше себичността на Одисей или моята скрита независимост, дали защото самата Антиклея не можеше да бъде достатъчно упорита и настойчива поради слабостта си към него, но той рядко й се подчиняваше. Тя упрекваше за това мене, а него обичаше повече. Неподатливостта му я караше да търси все отново и отново да му се наложи. За човек като Антиклея това означаваше създаване на необходими навици и чувства. Скоро тя започна да казва: „Без вода и храна мога да мина по-лесно отколкото без Телемах!“. Тя рядко го наказваше, дори когато той проявяваше явно непокорство. Само го мъмреше и разправяше колко послушно дете бил навремето баща му. Като познавах Одисей и знаех по-късните му отношения с Антиклея, това малко ме учудваше. После съобразих, че той хитрецът, навярно се е подчинявал като дете без възражения на майки си, защото е чувствал колко силата й е по-голяма от неговата, и колко властта й над него е пълна. Но моят син не беше от хитрите.

Покрай Телемах и моята стойност пред Антиклея се покачи. Вече привързана към мене, сега тя започваше и да ме обича. Но обичта на свекърва ми бе тежка като робство в Египет. Тя обичаше също като Одисей дълбоко, но при едно условие: самият ти да й принадлежиш безусловно. Стараех се да й показвам точно такива чувства, но понякога задълженията ми на домакиня и майка ми пречеха да проявя пред нея онова внимание, което тя очакваше от мене. Това я сърдеше страшно, а мене изпълваше с боязън пред нейното злопаметство. Провинях ли се в такава простъпка, напразно после се мъчех да изкупя вината си. Провиненията пред Антиклея бяха непростими грехове. Изчаквах тя самата да ги забрави. Едно нещо обаче тя не забрави никога: това, че Одисей я бе пренебрегнал последния ден преди заминаването си заради мене. Като виждаше как треперя над Телемах, казваше винаги: „И живота си да дадеш за него, порасне ли, ще те изостави заради първата срещната хлапачка!“. Тя ревнуваше мене от Телемах и Телемах от мене. „Обичай го, колкото искаш — казваше, като гледаше предпочитанията на сина ми към мене. — Каквото и да правиш, оставаш си баба! А проклетото мъжко племе гледа на бабите от най-ранна възраст с пренебрежение!“ Като стигнеше дотук, тя започваше да мисли за отминалата си младост, за отлитащия живот, за болестта си и смъртта. В нея се надигаше лошо чувство на завист към мене и всички, които бяха млади и здрави като мене. И тогава изпадаше в най-тежко състояние на духа. В такива часове никой не можеше да я разбере какво иска. Сякаш тя и другите говореха на различни езици или всички бяха лишени от разум. Край нея настъпваше ужасна бъркотия, която завършваше с това, че Антиклея изпъждаше всички от покоите си, а останала сама, плачеше на глас, стенеше и страдаше, докато аз не влизах при нея и не я помолвах унизено да ни прости. Тя започваше да ридае още по-силно и мърмореше: „Мен всички ме обиждат и отдавна в този дом никой не ме зачита!“. Това не беше истина и тя го знаеше, но на нея й беше по-леко да се чувства онеправдана от хората, отколкото от живота. Тях тя можеше да обвини и на свой ред да измъчи, докато животът беше недостъпен за нейните обвинения и неуязвим пред нейното озлобление. Характерът на моята свекърва представляваше едно особено съчетание от сила и слабост. Разбирах я и й съчувствах. И странно, обичах я все повече и повече, макар че имаше дни, когато тя правеше живота ми направо непоносим.

Така прекарах първите години на одисеевото отсъствие. Една, две, три, четири, пет години. Войната на троянския бряг продължаваше, сякаш нямаше да има никога край. И воюващите, и ние, техните близки, свиквахме от ден на ден с нея. Приемахме я вече като нещо обикновено и постоянно. Вестители идваха все по-рядко. Чакахме, както и преди новини от Одисей, но минаваше много време, додето ги получим. Въпреки това не бяхме неспокойни като по-рано, защото вестите бяха все добри. А новините от войната все едни и същи. Троянците си живееха затворени в непристъпния си град, в който нашите се мъчеха напразно да проникнат. Като не успяваха да превземат града, те пакостяха на съюзниците му, вземаха по някой друг пленник, убиваха някой от многобройните Приамови синове, имал неблагоразумието да „излезе вън от стените на града“. Лоши слухове стигнаха до нас от материка, от Микена. Там изглежда ставаха страшни неща. Аргос сега бе управляван от Клитемнестра и Егист. Казваха, че престъпна любов свързва двамата в позорен съюз. Този Егист беше братовчед на Агамемнон, сам роден от престъпна, кръвосмесителна връзка. Бе го родила Пелопиа, племенница на Атрей, от собствения си баща Тиест. Детето било отначало подхвърлено, но после Атрей го издирил и прибрал в двореца на Микена. Искал да го възпита в омраза към Тиест, за да го използва един ден срещу него. Но когато пораснал, Егист убил самия Атрей и станал цар на Аргос. После бе избягал пред победилия го Агамемнон. Преди Спарта и Аргос да се сродят, Егист често се навърташе в двореца на цар Тиндар. Помнех го още оттогава. Той беше изключително красив младеж, рус като цялото семейство на Атридите и като всички Атриди не признаваше никакви задръжки за желанията си и никакви пречки за амбициите си. Попаднеше ли във властта на някаква страст, веднага ставаше безогледен и не правеше разлика между доброто и злото. Наричаха го безупречния Егист, но тъкмо в умението си да се постави над всеки упрек, той беше по-опасен от всичките си роднини. Обличаше се той изрядно, говореше красноречиво и умно, владееше оръжието до съвършенство, пееше и свиреше на лира великолепно, а с хората се отнасяше великодушно, благородно и почтено. Умееше да ги прелъстява по всякакъв начин, с дела и думи, и което бе най-страшното, той беше наистина безупречно честен, освен в случаите, когато го завладяваше някаква страст или амбиция. Тогава обаче не се спираше пред нищо и ония, които го познаваха като честен мъж, оставаха изумени пред лекотата, с която той вършеше своите престъпления, без дори да подбира средства. Не съдех Клитемнестра за това, че е изменила на Агамемнон, но виждах голямо нещастие във връзката й с Егист. Лошият й брак с по-големия Атрид и особено жертвоприношението на Ифигения я бяха накарали да намрази смъртно съпруга си. Но любовта й към Егист не предвещаваше нищо добро. Вече виждах как се изпълняват предсказанията на оракула. И двете ми братовчедки ги очакваше зла слава. Но можеше ли някой да се свърже с дома на Атридите и да остане незасегнат от злото? Насилието, убийствата и кръвосмешението открай време се ширеха свободно в двореца на Микена. Атрей бе женен три пъти и трите пъти за близки родственици. Първата му жена — Клеола, бе негова сестреница. Втората, Аерона, майката на Агамемнон и Менелай, бе негова снаха, съпруга на сина му Плистен от Клеола. Той беше убил сина си, за да се ожени за нея. Третата бе Пелопиа, дъщеря на брат му Тиест и майка на Егист. Като девойка не разбирах какво се крие зад тези истории. Сега, когато познавах живота и Атридите, всичко ми беше ясно и се чудех как Тиндар бе разрешил навремето брака на Клитемнестра с Агамемнон.

Шестото лято от раздялата ни с Одисей облъхна Итака със своето горещо дихание. Годината се случи влажна. Всеки ден от Нерит се пускаха гръмоносни облаци, валеше проливен дъжд. След краткотрайния валеж приличаше жарко слънце, островът дишаше тежко, обвит в пари, удавен във водни капки, натежал от избуялата зеленина. Придошлите потоци клокочеха, гръмотевиците отзвучаваха, далече в морето се забиваха светкавици като огнени мечове.

В такъв един следобед стояхме с Телемах под колонадата на двореца. Неочаквано дотърча момче рибарче, цяло потънало в кал. „Господарке, пристигнаха ранените!“ — изрече то със задъхване. Изправих се изненадана. „Какви ранени?“ „Ранените при Троя бойци!“ „Къде са?“ „Долу на пристана. Корабът се приближил в дъжда, без да го забележим!“ Заповядах да ми донесат сандали с дебели подметки, прибулих лицето си и тръгнах към брега, придружена от две слугини, Евриклея, а също и Телемах, който не искаше за нищо на света да остане вкъщи. Докато вървяхме с мъка по мокрия, още неизпръхнал път, вестта изглежда се разнесе из града и хората плъзнаха след нас. Жени на всяка възраст, старци и мъже, деца и юноши започнаха да ни настигат и подминават. Скоро целият град се втурна към пристана. Хората бяха разтревожени, бързаха, едва изричаха по някое приветствие към мене и продължаваха нататък. Когато дойдохме до брега, там беше вече пълно с народ. Край всеки ранен се бяха събрали близките му, другите се щураха по брега да търсят своите синове, мъже, братя, задаваха по някой въпрос за тях на бойците, които виждаха. Чуваха се приветствия, стонове, плач и глъчка от говора на много хора. Насочих се към най-близката група. Хората ме забелязаха и се отдръпнаха, за да ми направят път до ранения. Погледнах го. Беше Пизенор, грънчарят, който правеше грънците на двореца. Седеше на пясъка с вдигната глава, с някакво особено изражение на лицето. „Здравей, Пизенор! — му казах. — Добре дошъл!“ И понеже човекът остана така, както си беше, с неподвижно устремени напред очи, додадох: „Какво, не ме ли позна?“. „Той е сляп, господарке!“ — ми пошепна Тооса, жената на Пизенор, застанала до него права. Вледених се. Не знаех какво да кажа, нито какво да направя. А Тооса се наведе към мъжа си и каза: „Това е Пенелопа, нашата господарка, Пизенор! Дошла е да те приветства с «добре дошъл!» Отговори й!“. Мъчеше се да говори весело, но гласът й трепереше на плач. Човекът вдигна лицето си към мене. Едва сега разбрах кое бе особеното в изражението му — лицето му приличаше на окаменяло. „Да си жива и здрава, Пенелопе — проговори със спокоен, равен, сякаш изсушен глас слепецът. — Не се сърди, отне ми Кронион зрението, лиши ме от светлината на деня и сега светът е потопен в мрак за мене! Жив останах от удара по главата, но навеки в тъмнина!“ Продължавах да мълча, сякаш езикът ми се беше вдървил. Ако беше викал и се вайкал, нямаше да ми бъде по-страшно. Чух гласа на Тооса: „Нищо! Нали се завърна! Нали си жив! Нали си отново при нас! Кажи, господарке, не е ли така?!“, се обръщаше тя и към мене, гледаше ме и се мъчеше да се усмихне, а по страните й течаха обилно сълзи. „Какво ще правиш сега, Тооса?“ — пошепнах. „Каквото досега, господарке! Ще преда, ще тъка, ще правя дребни грънци! Не можем да легнем да умрем. А додето има живот, все ще се случи и добро!“ Оставих ги и тръгнах да обикалям другите. Навсякъде бе едно и също. Имаше хроми и безръки, безоки и схванати от удар в гръбнака, всички нещастни, негодни за работа и живот хора.

Едва сега си дадох сметка какво в действителност беше там, край Троя, каква безпощадна коса косеше най-здравите и силни мъже на нашето племе. Повечето от близките на ранените се мъчеха да се владеят, но имаше и жени, които плачеха неистово, раздираха дрехите си, скубеха косите си. Телема, жената на козаря Еврим, като ме видя, се разхълца с глас. „Виж го, господарке, рече, това ли е Еврим, който търчеше по скалите по-бърз и от козите! Като труп се е опънал, не може да шавне ни с нога, ни с ръка. Богове, защо не изпратихте това нещастие на злия кръвопиец Агамемнон, който закара мъжете ни на тая хекатомба?“ Какво можех да им кажа? Нещастието им беше толкова голямо, че всяка дума, дори и най-мъдрата, би прозвучала празно и безсмислено пред тях. Мълчах, но усещах как мъка и страх, с които не мога да се боря, се надигат в мене. Мъка за похабените хора и страх за Одисей. Мисля, че всички край мене изпитваха същото. Всъщност досега ние не знаехме какво е войната. Тя беше много далече от нас. Сега изведнъж ни се представи отблизо и жестокият й образ ни ужаси. Онова, което до този час ни бе известно само на думи, сега ни се разкри в груба плът, можеше да видим, да чуем, да пипнем с ръка страданието. То беше пред нас. А смъртта? Навярно имаше и убити, не само ранени. Хората край мене вече питаха за убитите. Разбра се, че има и убити, но по заповед на Одисей имената им трябваше да научи най-напред Лаерт, да събере жителите на градската стъгда и там да ги съобщи пред всички. Веднага хукнаха да търсят Лаерт из лозята. А аз си тръгнах отмаляла, като водех притихналия Телемах за ръчичка. Сякаш нещо се бе пречупило в мене. Сякаш бях загубила нещо, което никога нямаше да се върне. По-късно разбрах какво бе то. Бях загубила предишното си доверие в живота, бях открила колко крехко нещо е човекът, колко човешкият живот е несигурен и колко всяко човешко благополучие е невярно и краткотрайно.

Привечер Лаерт съобщи имената на убитите. Слънцето залязваше и от небето струеше пурпурна светлина, сини сенки лягаха върху стъгдата, а от морето духаше вятър, който развяваше покривалата на жените. Хората се бяха стълпили нагъсто, сякаш търсеха опора един в друг, сериозни, мълчаливи, готови да чуят най-лошото. Лаерт дойде тъй, както го бяха намерили в лозето, с работна дреха, с окаляни ръце и нозе, без знаците на своето царско достойнство и застана там, прав пред множеството, прост човек пред всички тези човеци. Лицето му бе бледо и горестно чувство бе изострило странно чертите му. И стоеше той някак със сведени рамене, сякаш на плещите му неочаквано бе легнал тежък товар. „Деца! — рече, макар че сред народа имаше не една старица на години да му бъде майка. — Изпитанието, което всички очаквахме, дойде! Нека приемем с достойнство онова, което не можем да променим. То е вече станало и връщане назад не може ида има. Не забравяйте в мъката си, че човекът е смъртен и преходен и че всички ние, рано или късно, ще слезем в царството на Аид.“ Тук той млъкна и народът разбра, че той се мъчи да събере душевните си сили, за да съобщи имената, затова го загледа като един човек, втренчено и с притаен дъх. Тишината бе толкова голяма, че комар да би бръмнал във въздуха, би се чуло. После Лаерт каза първото име и писък прокънтя над стъгдата, последван от стенания и женски плач. Това го накара да се стъписа и той замлъкна. Тогава от другия край се надигна вик. Викаше млада жена с ясен и чист глас, в който трептеше безумие: Кронионе, навярно и моят Антиф е между мъртвите! Изведнъж хората се люшнаха към Лаерт като класове на нива, над която е духнал вятър, и завикаха в нестроен хор: Царю, Лаерте, кажи по-скоро кои са убитите, не ни измъчвай. Неузнаваеми бяха лицата им, върху които смъртната тревога се смесваше с отчаяната надежда. Тогава Лаерт побърза да изрече имената на убитите. Двадесет имена съобщи той, а когато свърши, тълпата хора, толкова еднородна в очакването си, се разби на отделни отломки, на различни човеци, вълнувани от различни чувства. Дори ония, върху които се беше стоварил ударът, преживяваха скръбта си всеки според нрава си. Едни стенеха, ридаеха или проклинаха, блъскаха с юмруци в главата или се биеха ожесточено в гърдите, сякаш сами бяха виновни за нещастието, което ги бе сполетяло. Други стояха като втрещени, неспособни да повярват чутото, трети пък се мъчеха мълчаливо да овладеят чувствата си. Останалите изпитваха облекчение, което проявяваха също по различен начин, а съществуваха и недоверчивци, които като не вярваха на собственото си щастие, се блъскаха към Лаерт, за да проверят дали не е станал някакъв пропуск.

Тая нощ Итака прекара без сън. А на другия ден животът бе сякаш спрял. Домовете бяха притихнали, работилниците — заглъхнали, само тук-там из града се подемаха плачове. По улиците се появиха хора в траурни дрехи и целият остров някак помръкна, като че ли някой бе опънал над него черен воал. Настъпи скръбно време за Итака. През дните, които последваха, опечалените насипваха гробни могили за убитите си близки, принасяха жертви на Хадес и подземните божества, даваха надгробни гощавки. Лятото на всички ни бе помрачено. Едни се измъчваха от тъга по мъртъвците, други — от пламналия отново с пълна сила страх за живите. Риданията, жалейните дрехи, погребалните процесии, всичко напомняше на онези, чиито синове и мъже продължаваха да се бият край Троя, че злите Кери дебнат неотклонно техните близки и че могат всеки час да ги грабнат от живота. Присъствието на ранените в града потискаше още повече духовете. Те бяха живият образ на войната, появил се неочаквано сред нас. Особено онези, които можеха да се движат, обикаляха улиците, застояваха се на градската стъгда или посещаваха домовете на приятели и сродници. Хората ги гледаха, слушаха разказите им и представата им за войната ставаше все по-действителна и затова все по-мъчителна. Въображението на всички бе силно възбудено. И много седмици подред гражданите на Итака, от старците до децата, не се занимаваха с нищо друго, освен с това, което ставаше при Троя.

И за мене беше мъчително да слушам разказите на ранените, но в същото време не можех и да не ги слушам. Посещавах къщите на онези, които недъгът задържаше на постелята или в дома им, а другите виках при себе си в двореца. Разпитвах ги главно за Одисей. Исках да науча всичко за него и нито една подробност от живота му там не ми се виждаше незначителна. Разбирах, че за онзи, който обича, всичко, което се отнася до обичния човек, е важно и значимо. По това съдех, че в живота изобщо няма незначителни неща. Но разказите на бойците се отнасяха повече до тях самите или до войната. Одисей бе за тях вожд и те гледаха на него като на вожд, от разстояние. Разправяха за подвизите му, за съветите му към Агамемнон, за държането му с другите вождове, с бойците и пленниците. Словата им бяха преувеличени, но иначе все едни и същи, и звучаха като заучени. Само разказите на младия ковач на оръжие Полиб ме удовлетворяваха. Той бе живял неразделно от Одисей през всичките тези шест години, бе му прислужвал, бе се грижил за оръжието му, бе го придружавал в боя или в нощните му разузнавания. Полиб беше схватливо момче и веднага разбра какво искам от него. Освен това той беше и паметлив, затова успяваше лесно да си припомни всичко и ден след ден да ми разказва за живота на Одисей край Троя. Постепенно взех да виждам цялата картина на Одисеевото съществуване там. Полиб оставаше настрана от собствения си разказ, така че аз скоро започнах да го чувствам като свои очи и уши, с които следях Одисей отдалече. Гледах как постъпва и слушах какво говори и понеже познавах душата му, по думите и делата съдех за това, което преживява. Това ми доставяше голяма радост. Но две истории, разказани от Полиб, ми причиниха тежки мъки и цяло щастие беше, че едната мъка успя да послужи като лек за другата. Най-напред ковачът ни разказа как Одисей бе отмъстил на Паламед. Разправи ни го той с известно закъснение, защото това бе тайна, която не можеше да се реши да ни съобщи веднага. Аз знаех, че Одисей не хвърля никога думите си напразно и че щом веднъж се беше заканил да отмъсти на евбейския цар, то щеше непременно да изпълни заканата си. Но самото отмъщение бе страшно със свята жестокост и коварство, аз останах стъписана пред него, после много дни прекарах изтерзана от отрицанието, което то предизвика в мене. Духът ми се бунтуваше срещу злопаметството на Одисей и срещу потресната безогледност, с която бе провел отмъщението си. Никога не бих могла да допусна, че е способен да постъпи така. Изглеждаше, че съвсем не го познавам. Одисей бе измислил лъжливо обвинение срещу Паламед и бе изкарал невинния предател. Бе устроил клеветническо разследване, дори бе успял да скрие торба троянско злато в палатката на своята жертва.

Винаги се бях учудвала на находчивостта, която Одисей показваше в злото. Бях наблюдавала много пъти как с ловки игри той отмъщаваше на хората, към които бе затаил някакво лошо чувство. Особено удоволствие му доставяше да измъчва тия, които по един или друг начин държеше в ръцете си. В такива случаи ми приличаше на лошо момче, което измъчва уловената муха или водно конче. Но това бяха все пак невинни игри, които аз успявах да му простя. А с Паламед бе извършено престъпление. Одисей бе представил обвинението си срещу него толкова умело, че всички му бяха повярвали и нещастният евбейски цар бе убит с камъни. „Знае ли някой за делото на Одисей?“ — запита Антиклея, веднага разбрала колко осъдителна бе постъпката на сина й. „Как може някой да знае, господарке! — отвърна простодушно Полиб. — Всичко извършихме в най-голяма тайна. На Одисей помагахме само аз и един пленник фригиец. Но той нагласи работите така, че фригиецът да бъде убит още преди да започне разследването. По този начин тайната се запази. Вие сте първите, които чувате за Одисеевото дело!“ Лаерт мълчеше, но по лицето му личеше, колко малко одобрява това, което бе извършил синът му. Аз също мълчах, недоумяваща, стъписана. Разбрала добре нашето мълчание, Антиклея каза: „Ако не беше Паламед, днес Одисей нямаше да бъде на война! Нямаше шест години да живее в смъртна опасност и ние тука да прекараме толкова тревоги. Затова смятам разплатата за справедлива!“. Но аз не можех да кажа като нея. Одисеевото престъпление легна, сякаш тежък товар, на собствената ми съвест. Нощи наред този товар не ми даваше да заспя, а когато заспивах, изтерзаният ми дух ме измъчваше с кошмарни сънища. Непрекъснато виждах Паламед пред себе си, с разбит череп, строшени членове и смазано, окървавено тяло. В словата на Антиклея съзирах само нейното майчинско пристрастие, а постъпката на Одисей ми изглеждаше все по-чудовищна. Умът ми я съдеше безпощадно и сърцето ми ридаеше пред нея. Не можех да отмина стореното, а не можех и да се примиря с него. Усещах: постепенно хлад пропълзяваше в душата ми. Между мене и Одисей бавно растеше невидима стена. Предишното единство между нас вече не съществуваше. Не можех да се чувствам единна с човек, извършил едно толкова грозно престъпление. Със страх се питах дали това не е краят на моята любов. Струваше ми си, че заедно с Паламед Одисей бе убил и нея. И така ме беше ограбил. Сам ме бе лишил от себе си. Бе ме оставил половин човек. Исках да върна някак нещата назад, но не можех. Плачех пред своето безсилие и се отчайвах пред нещастието, което ме беше сполетяло. Тогава Полиб ни разказа една друга история. Как Одисей бе проникнал сам в Троя. Това бе също една тайна, за която знаеха само Полиб и Агамемнон. „Защо му е трябвало да отива на вълка в устата? — рече изплашената Антиклея. — Малко ли пленници хващате, от които можете да научите всичко, което ви е нужно?“ „Господарят обича измамите и игрите — отговори Полиб. — А това не беше обикновена игра и тъкмо затова го мамеше повече от всяка друга!“ И той ни разправи как Одисей се бе приготвил за своето опасно приключение. Как бе накарал Полиб да го бие с ремък по гърба, додето кожата му се напука и пусне кръв. Как след това се бе валял в праха, бе газил калната тиня на Скамандър и бе навлякъл някакви окаяни, просяшки дрипи. Така че накрая бе станал неузнаваем. Докато слушах Полиб, неочаквано за самата себе си почувствах силен страх за Одисей. И запитах подобно на Антиклея: „Но защо все пак трябваше да се излага на такава опасност? Каква бе целта му?“. „Искаше да се срещне с царица Елена — отвърна Полиб. — А защо, не зная!“ Отначало не обърнах внимание на тези думи, нетърпелива да чуя разказа до края. „Е, как завърши това начинание на Одисей?“ — запита и Лаерт. „Може ли господарят да се залови за нещо и да не го доведе до добър край?“ — рече Полиб и в гласа му прозвуча гордост заради Одисей. И той побърза да ни разправи цялата случка. Одисей наистина бе влязъл в Троя. Бе стигнал до двореца и дори бе успял да проникне в него. И което бе най-невероятното, бе се добрал до Елена и бе направил така, че да остане насаме с нея. Тогава я бе накарал да му се закълне с велика клетва, че няма да го издаде, и й се бе открил. Тя се зарадвала много, че го вижда, но после плакала дълго, като окайвала себе си и съдбата си. Одисей й предложил да избяга заедно с него в гръцкия стан, ала тя отказала. Признала обаче, че й е много мъчно за Хермиона и майка й. Питала какви са вестите от тях. А накрая заговорила за войната: Непоносимо тежко ми е, рекла, да гледам как моят народ и народът на този, който ми е най-скъп, се изтребват взаимно заради мене. Всеки ден по улиците на Троя минават ранени и аз зная, че, причината за тяхното нещастие съм аз. Зная също, че близките им ме проклинат. А майките и жените на убитите са готови да ме разкъсат. Приам издаде заповед до хората от двореца и до целия народ да се отнасят добре с мене, иначе животът ми би станал невъзможен. Самият той е неизменно добър с мене. „Хората, вика, са само оръдия на съдбата, затова не бива да виним никого за нищо.“ Продължава да ми казва „мило чедо“. Но Хекуба, колкото й добра и благородна да е, не може да ме гледа спокойно, когато чуе, че Хектор е извън стените на града. И Андромаха също. А майките на убитите и пленени царски синове навеждат очи, когато ме срещнат, за да не видя в тях омразата им. Като чул жалбите й, Одисей й предложил втори път да тръгне с него, но тя пак отказала. „Откъде знаеш всичко това?“ — запитах Полиб. „Чух господарят да го разправя на Агамемнон, който бе дошъл в шатъра му след завръщането!“

След този разговор мислите ми за Одисей изведнъж се промениха. Облада ме страх, че той е охладнял към мене, тъй както и аз бях охладняла напоследък към него. Пред внезапно надигналите се опасения за неговите чувства разбрах колко той ми е скъп и колко обичта му ми е необходима. И като че ли забравих лошата му постъпва. Сега ревност тровеше душата ми. Отдавна не бях преживявала такъв пристъп. Не че изобщо не го ревнувах. Но досега ревността ми нямаше насоченост. Знаех, че ми изменя, че навярно ми е изменял безброй пъти през тези шест години, но смятах, че това са изневери на тялото, наложени му от мъжката жестока похот, в които душата не взема участие. Сега се изплаших, че старата му любов към Елена се бе върнала отново в сърцето му. Вече шест години, наистина, бяхме разделени. И духът на Одисей навярно жадуваше обич, изпитваше нужда да обича и да бъде обичан. А да обичаш незримото е трудно. Мъчително и изнурително е да гониш все спомена, далечния образ, който от ден на ден става все по-безплътен. Питах се дали изобщо някога бе изпитвал любов към мене или навремето ме бе пожелал чрез разума си, привлечен от достойнствата ми и поласкан от моята любов, а после в общия живот се бе привързал към мене като към законна съпруга. Може би винаги бе обичал само Елена, но от честолюбие и скритост на характера не бе издал чувствата си. Спомнях си собствените му думи за мъжката душа, която отблъсната, остава винаги жадуваща, търсеща докрай удовлетворение. Изглежда, и той беше като другите женихи на Елена. Как иначе можех да си обясня страшния риск, на който се беше изложил, и настояването му пред Елена да я отведе със себе си?

Няколко дни бях като болна, а когато се съвзех, открих, че отчуждението ми към Одисей бе изчезнало така, сякаш никога не е било. Афродито, всесилна богиньо, безкрайна е твоята благодатна мощ! Необозрима е тя като морето, от което си се родила, и животворна като светлината, която се лее над света! Няма зло, от което твоите златни очи биха се отвърнали с презрение и ожесточение, нито простъпка, която да не получи чрез тебе прошка и оправдание! Мина една седмица и аз вече не съдех Одисей така безпощадно, както преди. Казвах си, че във време на мир той навярно никога не би извършил подобно зло. И обвинявах вече не него, а войната, която превръща хората в зверове, прави ги убийци на себеподобните си, престъпници, които не отговарят за своите престъпления. Дори изпитвах известни угризения пред Одисей, че не бях разбрала това веднага. Може би по този път на разбиране ме водеше пристрастието. Не му се противях. Напротив, оставях му се благодарна да ме води, защото така искаше любовта ми към Одисеи.

Месеците продължаваха да се нижат и годината отново се завъртя. Неочаквано открих, че Телемах е пораснал. Имаше часове, когато се заглеждах в него и сякаш не можех да повярвам, че това хубаво момче, с тяло, здраво и гъвкаво като фиданките на Лаерт, и с червенокосата глава на Одисей е мой син. Че аз го бях родила в онази лятна нощ, срещу празника на Хелиос, преди осем години, че го бях кърмила на гърдите си и доскоро носила на ръцете си. Аз оставах същата, но той се променяше. Все още бе дете, но в това дете вече се чувстваше юношата и мъжът. Носът му започна да придобива хищна линия и очите му да изпъкват леко, като очите на Одисей. Но мъглата на Одисеевия поглед я нямаше. Телемах гледаше света и хората открито и ясно, с лъчистия поглед на моите очи. Мислех си, че с тези очи той ще бъде донякъде по-хубав от баща си.

Голяма радост е да наблюдаваш как расте детето, в което ти и този, когото обичаш, сте се съединили в едно. Да откриваш всеки ден вашето любовно сливане, вашата съкровена тайна, въплътени в тази човешка пъпка. Да гледаш как тя се налива и едрее, как се оформя и развива. Да разбираш, че въпреки несъмнената прилика с вас, това е едно ново същество, отделно, различно и неповторимо. Да стоиш смаян пред чудото на живота. В едно и също време Телемах е Одисей и не е Одисей. Спокоен дух носи моят син. Съединил две толкова противоположни природи, неговият нрав показва равновесие. Далеч е той както от вечното раздвоение на светлооките, така и от тяхната нестихваща треска. Това е спокойствието, което напразно търсех в Одисей. Телемах ми го дава. Мир и радост краси нашия живот. Телемах беше влюбен в красотата като мене. Всичко, което му се представяше красиво, го привличаше неудържимо. Той дори не търсеше да го притежава. Радваше му се отдалече, като го поглъщаше с очи. Но по момчешкото му лице личеше какво блаженство изпитва в такива мигове. Когато искаше да ме зарадва, да ме утеши или да ми покаже, че ме обича, той казваше винаги: „Ти си най-хубавата жена на света!“. Често ме питаше: „Кажи ми, хубав ли съм?!“. Той беше самолюбив като Одисей и вярваше всичко, което му се казваше, също като мене. Аз се шегувах с него, като го дразнех леко: „Ти си моето грозничко, тромавичко паленце!“. Той не разбираше шегата ми, смяташе, че му казвам истината. Но не се сърдеше, беше само нещастен. И тогава обаче, когато се чувстваше обиден, не търсеше да си отмъщава. Обидите го вълнуваха само в мига, в който ги долавяше, а после веднага им обръщаше гръб и ги забравяше. Не беше никак злопаметен. Не се озлобяваше дори тогава, когато го мъмрех и наказвах несправедливо. Очакваше само да види усмивка върху лицето ми и веднага се хвърляше да ме прегръща. Сам бягаше от страданието и не искаше да причинява страдания и на другите. В игрите беше буен и се увличаше, но рядко губеше власт над себе си. Почти никога не се биеше с децата. Обичаше хората и проявяваше към тях някаква вродена търпимост. Бе весел и добродушен присмех към нещата го караше да се усмихва тогава, когато другите се ядосваха. Забелязвах, че лукавството на Одисей не му беше съвсем чуждо, но в него то се проявяваше някак мило и добро. Телемах ловеше птички като другите итакийски момчета. Ловът го увличаше и той непрекъснато поставяше своите примки, макар и да знаеше, че това ме ядосва. Винаги обаче ми носеше уловената птичка и ми я подаряваше. „Прави с нея каквото искаш!“ — казваше. Разбира се, аз пусках птичката на свобода. Имах чувството, че той лови тези птички само за да ми доставя удоволствието да ги пускам. Телемах изобщо търсеше да ми създава радост. Навярно защото вече си даваше сметка, че за мене той е единственият източник на радости. Носеше ми букети цветя, рибки, които ловеше сам, плодове, които отиваше да набере пак сам от градините на дядо си. Когато на острова идваха търговци, измолваше от Лаерт, който не му отказваше нищо, да ми купи някакъв подарък и после ми го даваше от името на двамата. Трепереше над спокойствието ми. Обичаше да плува, да гребе и да лови риба, но често се отказваше от тези удоволствия, за да не ме тревожи. Вършеше пакости заедно с другите итакийски момчета, скиташе заедно с тях и се губеше из градините и лозята, но никога не ходеше в планината. Знаеше, че аз се страхувам от вълци и глигани, и макар че той самият не се страхуваше от нищо, правеше тази жертва заради мене. Но само мене глезеше той така. Към всички други се отнасяше с оная сурова грижа, която бе присъща на нрава на Одисей. Веднъж го наблюдавах как обучава едно малко кученце. Накара го да му донесе лъка. Кученцето се препъваше в големия предмет, спираше и всеки миг поглеждаше към Телемах с умните си очета, в очакване той да отмени своята заповед. Но синът ми мълчеше и малкото животно се задъха и запени, принудено да изпълни непосилната задача. „Защо го измъчваш така?“ — му казах. „Нищо, то е само от полза за него!“ В такива часове сякаш виждах Одисей пред себе си. Телемах обичаше близките си с дълбока привързаност. Но единственото чувство, което изпитваше към Одисей, беше любопитството. Всъщност той не го познаваше, не го помнеше, нямаше представа какво нещо е баща. Разпитваше за него, но без сянка от тъга. И то само Евриклея и Ментор. Пред мене, Антиклея и Лаерт никога не повдигаше дума за баща си. Любовта му към мене беше любов към двамата. Тя стигаше до обожание. Обичаше ме и ме ревнуваше. Ревността бе също вродена у него. Веднъж ми каза: „Искам да бъда един голям и силен кентавър!“. „Защо?“ „За да те отвлека в планината, да те затворя в една пещера и да те обичам сам!“ Разсмях се, но всъщност бях щастлива. Права беше Евриклея, която предрече в часа на неговото раждане, че той ще бъде светлина на живота ми. Чрез това чудесно момче аз преживях едно ново детство: мило и безгрижно. Чрез него си връщах радостта и тя беше нежна като цвете и невинна като птичка.

Ние живеем един за друг и нищо не нарушава ведрината на нашето общо битие. Нашите души не се борят, те се сливат. Ние и двамата сме само две добри, обичащи се деца. Тиха и сладостна е нашата връзка и тя удовлетворява като никоя друга моята женска природа. Аз съм майка девица, а моят син е дете мъж. В него още не се е появила мъжката дисхармония и себичност, но в същото време, той има вече самочувствието на мъж и се държи като мой защитник. Това го иска неговата мъжественост, а също и моята женственост, и аз не се мъча да го извадя от заблудата. Но най-голямото ми щастие идва от това, че аз се отразявам безпрепятствено в него и усещам как простото излъчване на моето същество моделира неусетно ума и сърцето му. Поставя върху тях моя печат, който, аз съм сигурна в това, няма да бъде никога и от нищо напълно заличен.

Телемах се бе променил, но и другите се бяха променили. Наблюдавах хората от двореца и града. Времето оставяше своята следа върху всички. А у някои промените бяха такива, че ме изпълваха с тъга, униние и печални размишления. Лаерт се бе изсушил още повече през тези години, плещите му се бяха превили леко, а лицето му изглеждаше така, сякаш някой го смучеше отвътре. В него личеше вече скорошният старец. У Антиклея старостта се чувстваше още повече. Тревогата и мъката й за Одисей, постоянните безсъници и сблъскванията й с близките й, болестта й я застаряваха бързо. Глезените на краката я боляха и тя се движеше все по-трудно. От ден на ден натежаваше повече и ставаше все по-капризна и все по-нещастна. Виждаше, че старостта я надвива, но душата й бе много силна, за да й се предаде без противене. Евринома бе доста напълняла и макар че тичаше все така пъргаво из двореца, вече се изморяваше, а когато изкачваше стъпала, се задъхваше. Евриклея бе останала стройна като преди, но бе започнала да гледа скръбно и изморено, първите бръчки бяха набраздили вече челото й и първите бели косми се бяха появили вече в разкошните й коси. Дори Ментор бе започнал да побелява. А Меланто бе силно загрубяла и хубостта й се бе загубила. Евмей, свинарят пък, от строен момък се бе превърнал в плещест мъж, тежък и силен като бик, който винаги, когато идваше в двореца, разправяше: „Дано тая проклета война свърши най-после и господарят си дойде. Тогава и аз ще се задомя и ще навъдя челяд. Стига съм въдил свине!“. Той също чувстваше, че младостта е временна и отминава.

Гледах всички тези хора и неволно се питах: какъв ли бе станал Одисей? Дали и той се бе променил или като мене бе останал същият? Навярно се бе променил, но аз не можех да си представя промяната в него. И тогава разбирах каква жестока граница представляват тези девет години в нашия живот и каква невъзвратима загуба са те за нас. В такива часове мислите ми за живота изобщо ставаха горчиви. Вече виждах: течението грабваше всеки, който идваше на света, и го носеше неудържимо напред, най-напред към възход, а после към упадък. Това бе всеобщ закон. Животът водеше човеците стъпка по стъпка, мамеше ги с миража на надеждите, желанията или амбициите и така ги довеждаше неусетно до старостта и смъртта. Но старостта бе грозна, а смъртта — страшна. Старостта лишаваше хората от радости и надежди, караше ги силом да се отрекат от себе си. А после идваше и смъртта, която им отнемаше всичко и превръщаше прекрасния, великолепен свят в нищо за тях. Като стигнех до тука, започвах да изпитвам ужас пред живота. Чувствах света като затвор за човека и човешкият живот ми приличаше на робство. Изпратен на земята, човек трябваше да върви по своя път, определен от нрава му и от обстоятелствата. И нямаше друг път за него. Не му се позволяваше отклонение. Нито пък му се даваше отсрочка. Граници имаше човешкият път. От межда до межда, от раждането до гроба. И човекът не бе господар нито на началото, нито на края си.

Тая, девета година от войната с Троя се случи необичайно плодоносна. Деметра, великата майка кърмилница, бе решила сякаш да смае света със своята щедрост. Хелиос, умерен в топлината, която изливаше над нейните благодатни пазви, й помагаше чудесно. Като че ли тъкмо умереността правеше силата му най-животворна. Тревата стигна навсякъде до коляно, а по високите пасища — до пояс. По нивята се наливаха едри, тежки класове. Ресата цъфтеше в такова изобилие, че ароматът й заливаше целия остров и рибарите разправяха, че вятърът го носел чак навътре в морето. В градините клоните на дърветата се чупеха от плод. Медът капеше от препълнените кошери. Овцете се багнеха с по две агънца и козите — с по две козлета. Свинарите разправяха, че няма свиня, която да е опрасила по-малко от десет прасенца. Дори котката на Телемах роди цели седем котенца. Необикновеното плодородие караше хората да виждат в него някаква поличба на боговете. Привечер старците, събрани на градската стъгда, разправяха, че такова изобилие не е на добро. Но чие зло вещаеше то, на гърците или на троянците, това никой не можеше да каже.

Бяхме вече на върха на лятото, когато Телемах се разболя. Една сутрин Евриклея влезе с леката си безшумна походка в стаята ми и като се приближи до леглото, на което все още лежах, макар и да бях вече будна, рече: „Телемах е болен!“. Надигнах се разтревожена: „Какво му е, майко?“. „Не се безпокой! Трябва да е ял вчера зелени плодове или пък се е къпал в някой студен вир. Гади му се и снагата му пари. Но иначе е бодър и не иска да лежи. Ела да го видиш!“ Като чух обясненията на Евриклея, тревогата ми стихна. Телемах бе здраво дете, боледуваше рядко и болестите му, обикновени трески, причинени от простуда, минаваха бързо и леко. Приготвих се, без да бързам, дадох разпорежданията си на Евринома за през деня и чак тогава отидох да видя сина си. Той спеше вече сам, в отделна стая, на границата между мъжкото и женското отделение на двореца. Заварих го да ме чака. Наистина бе съвсем бодър. Познаваше се, че е болен, само по това, че очите му блестяха и ръцете и челото му пареха. Не открих нищо, което да ми вдъхне опасения. Той се глезеше, както винаги в такива случаи. Не искаше да лежи и казваше, че ще остане в леглото само ако и аз остана при него в стаята. Седнах насреща му и започнах да му разказвам една от неговите любими истории, тази за фригийския цар Мида. Телемах отдавна знаеше целия разказ наизуст и можеше да го предава не по-зле от мене. Но той обичаше да го слуша от моите уста. Доставяше му удоволствие да чува звука на гласа ми и да следи изражението на лицето ми.

Историята бе твърде занимателна. Тя разказваше за фригийския цар Мида, който бе поискал от Дионис в дар способността да превръща всичко, до което се докосне, в злато. Телемах се радваше, както предполагам и Одисей би се радвал, преди всичко на това, че плиткоумният цар бе измамен от собственото си желание. Получил от Дионис искания дар, Мида се бе затичал из обширните си градини и бързо бе превърнал всички розови храсти и всички ябълкови дръвчета в златни. Не си давал сметка, че неговата способност всъщност умъртвява живота, и щастието му нямало граници. Но Дионис му бил приготвил добра поука. Мида огладнял, поискал да се нахрани и тогава разбрал колко пагубен бил за него дарът на всесилния тракийски бог. Хлябът се превърнал в злато още щом той се докоснал до него. Също месото и маслините, плодовете и виното. Изплашеният цар заповядал на слугите си да го нахранят, но тяхната намеса не му помогнала много. Защото, едва допряла се до устните му, храната се превръщала веднага в злато. Алчният мъж открил с ужас, че неговата щастлива способност в действителност го осъждала на смърт. Когато стигнех до тука, Телемах казваше винаги със светнали очи: „Ех, че хубава шега си е направил бог Дионис с този глупав Мида!“. Предполагам, че ако Мида умираше от глад, той не би се радвал толкова. Но Дионис освобождаваше фригийския цар от своя пагубен дар и той оставаше само с прекарания страх. Разбира се и със спечелената мъдрост, която в последна сметка се оказваше истинският дар на Дионис. Докато разказвах на Телемах историята, забелязах как едно яркочервено петно се появи изведнъж на бузата му. След него друго на челото, а после и на шията. Вдигнах завивките му и видях: петната, бяха избили и по корема и гърдите му. „Какво е това, майко?“ — запитах Евриклея. Тя огледа много внимателно лицето и тялото на Телемах. „Не зная — рече. — Ще видим!“ Но аз улових много ясно грижата в гласа и в погледа й.

До вечерта Телемах пламна в огън и загуби свяст. Болестта му се оказа огненица. Цялата му кожа стана тъмночервена и пламтеше страшно, само край устата му трептеше с неравни очертания бяло петно, подобно на пеперуда.

Стоях неотклонно край леглото му, зашеметена от неочакваното, стоварило се върху ни, зло. В голямата тревога и тежка грижа сякаш забравих всичко. Не знаех какво става край мене. Не усетих как се съмна и после как отново се мръкна. Като в сън видях Лаерт да влиза в стаята и да се взира в Телемах, а после да излиза с някакво недоумяващо изражение на лицето. Като в сън ми се мяркаше мълчаливата, безшумно движеща се Евриклея и тежко отпуснатата насреща, в едно кресло, Антиклея, която непрекъснато бършеше сълзите си и все повтаряше: „Богове, богове, имайте милост към нас!“. Вниманието ми, душата ми, цялото ми същество бе съсредоточено върху Телемах. Той се мяташе и бълнуваше. Виждах как здравото му телце се бореше с демона, влязъл в него, но аз не можех да му помогна с нищо в тази борба. Увивахме го непрекъснато в тънки платна, натопени в оцетена вода. Но те изсъхваха за миг върху него. И ние отново го увивахме. Сякаш целият живот за мене се състоеше сега в това увиване с платна. Евринома донесе съд с отвара от бял равнец и разни други билки и ние се мъчехме час след час да процедим по някоя капка от нея през стиснатите зъби на болния. Синът ми гореше и бълнуваше. И в бълнуването си непрекъснато се разговаряше с мене. „Майко, викаше, майко! Ела да видиш какво ти нося! Затвори очи! Затвори очи и вдъхни! Нося ти първата цъфнала перуника!“ Или: „Майко, колко си сладка! Искам да те изям! Ако съм един голям лъв, да знаеш, че непременно ще те изям!“.

Евриклея правеше постоянно приношения на боговете, подканяше ме да се моля на Лето, Аполон и Артемида. Опитвах се, но не можех. Струваше ми се, че боговете не съществуват, че са изчезнали от света. Сякаш и светът беше изчезнал. Съществуваха само животът и смъртта и те се бореха помежду си в стръвна борба. Въпреки всичко не можех да си представя Телемах умрял. В тревожните си мисли за Одисей въображението ми често ми го представяше мъртъв, пронизан от стрела или копие, поразен от брадва или меч. Но невъзможно ми беше да видя Телемах победен от смъртта. Може би това именно ме и крепеше.

Денонощията минаваха… Минаваха ли, не минаваха ли, не знаех. Не помнех вече колко денонощия стоях край това легло, върху което син ми се бореше с болестта. Разбирах, че е дошъл нов ден, само по това, че Аркторида се приближаваше до мене и ми шепнеше: „Господарке, време е да се изкъпеш!“. Подчинявах й се и се потапях за кратко време в хладния басейн. Получавах малко бодрост. После бързо навивах още мократа си коса на тила, обличах чиста дреха и заставах отново край Телемах. Евриклея ми даваше да пия козе мляко или разредено вино. Почти насила слагаше в устата ми по някоя смокиня. Никаква друга храна не можех да приема. Устата ми горчеше и нямах слюнка. Но трябваше да поддържам силите си. Спях седнала на леглото до краката на Телемах или насреща в креслото. Кратко дремване, от което се будех със стряскане. И пак бързах да се надвеся над сина си, едновременно изплашена да не би през време на моя кратък сън състоянието му да се е влошило и надяваща се, че най-после ще видя у него така дълго очакваното подобрение. Но промени нямаше. Само с течение на дните силите на Телемах взеха да отпадат. Той слабееше сякаш с часове и около затворените му очи се изписаха сини кръгове. Огънят, който гореше в него, като че ли го сушеше. Вече не се мяташе не бълнуваше. Една сутрин видях върху лицето на Евриклея и останалите покруса и униние и отчаянието, което отдавна ме дебнеше, изведнъж ме сграбчи в тежките си прегръдки. И денят бе тежък: горещ и душен още от сутринта. Отнякъде се събираха облаци, затуляха слънцето и в стаята от време на време притъмняваше. Тишина обгръщаше земята, мъчителна и напрегната като пред буря. Телемах лежеше неподвижен. Само по дишането му се познаваше, че е още жив. Но това дишане бе ужасно. Изведнъж видях ясно как ръцете и краката му потръпнаха. „Той умира!“ — си помислих и за пръв път онова, което досега смятах за невъзможно, ми се представи не само като възможно, но и като неизбежно. Усещах как се вдървявам. Мълчах. Страхувах се да изкажа опасенията си пред Евриклея, защото ми се струваше, че тогава те непременно ще се сбъднат. Чаках. Но чувствах как заедно с отчаянието в мене се надигат някакви тъмни, неподозирани досега сили. Обхващаше ме озлобление и омраза. Към кого — не знаех. Боговете вече не съществуваха за мене. Мразех смъртта, която се оказа толкова силна, и живота, който бе така слаб. Мразех света, който бе толкова нелепо устроен. Неочаквано навън блесна светкавица и проеча тежък гръм. В същия миг спокойната винаги Евриклея се строполи на пода, падна по очи и застена с неузнаваем глас: „Кронионе, имай милост към нашето детенце! Егидодържецо, творецо на всеки живот, защити чедото, което сам си създал! Не позволявай жестоките Кери да го отнесат! Спаси го, защото ти си го създал за живот, а не за смърт!“. Думите й се прекъснаха от хлипане, а след това настъпи отново тишина. Тогава под прозореца се чу воят на Аргос. Кучето виеше като вълк. Блесна нова светкавица, проехтя гръм и навън затрополиха едри капки дъжд. Телемах бе спрял да хърка и сега въздъхна леко. Въздъхнал ли беше или бе издъхнал? Не смеех да помръдна. Постепенно ме обхващаше безразличие. Струваше ми се, че не само Телемах е умрял, но че и аз съм умряла, че и другите са умрели, че целият свят е мъртъв. По едно време като насън видях Евриклея да протяга ръка към сина ми. Беше се надигнала от пода с вдъхновено лице, като човек, който вижда пред себе си чудо, извършено от боговете, и сега направи няколко крачки по колене и допря пръстите си до заголения крак на Телемах. „Чедо! — Гласът й бе някаква странна смесица от шепот и вик. — Той се е изпотил! Пипни! Спасено е нашето слънчице! Кронион със своята мълния прогони Керите!“ Сега аз се свлякох на пода. Лежах и се притисках към твърдата земя под себе си като към приятел. А от очите ми за пръв път, откак Телемах се бе разболял, потекоха сълзи. И устните ми произнасяха безсмислени благодарствени слова. Към кого? Не знаех. Може би към живота, който бе излязъл по-силен от смъртта.

Телемах спа цяло денонощие. Невярваща на щастието си, страхуваща се от лоши обрати, аз не преставах да бдя над него. Заспивах по малко, свита на края на леглото му, и отново се будех. А от очите ми продължаваха да текат сълзи на облекчение, на благодарност, на някакво благочестиво, свето чувство към добрия, силен живот, към хубавия, велик свят.

Когато моят син отвори за пръв път очите си след болестта, и двамата с мъка се познахме. Аз бях така развълнувана, че не смеех нито да помръдна, нито да продумам. А той, след като ме гледа доста време недоумяващ, проговори с известно усилие: „Майко, защо си такава?“. „Каква?“ „Друга! Променена! Никога не съм те виждал такава…“ „То е защото боледувах заедно с тебе…“ „А аз болен ли бях?“ „Да.“ Той замълча. Беше се изморил от усилието да говори. Но продължаваше да ме гледа. Изучаваше лицето ми, оглеждаше следите на страха, безсъницата, тревогата, ужаса. После пошепна: „Майко, обичаш ли ме такъв?“. „Повече от всякога!“ „И аз тебе повече от всякога!“ Изведнъж и двамата се прегърнахме и останахме така, притиснати един към друг, задъхани, изнурени. Той мълчеше от слабост, а аз бях зашеметена от силата на светлината, върнала се отново при мене.

Настъпиха спокойни, тихи дни за нас. Лятото прегаряше. Сутрин небето синееше на есен. Телемах се поправяше бързо. Тялото му бе все още мършаво, но силите му се връщаха. И ние, които бяхме се измъчвали край него, започнахме да се съвземаме. Но по-лесно беше да възстановим телата си, отколкото душите. Въпреки благополучния край на болестта на Телемах сърцата ни бяха заключени за всяка радост. Бяхме видели твърде отблизо смъртта, за да можем да се радваме на нашето благополучие с предишното безгрижие и доверие. А и около нас не цъфтеше радост. Огненицата бе минала през целия остров, бе влязла в много домове и почти навсякъде бе взела жертви. А имаше и къщи, в които бе отнесла всички деца.

След очистителния обред и благодарствените жертви, когато Телемах бе вече напълно здрав и вън от всяка опасност, Лаерт изпрати вестители в Лакедемон да съобщят на Икарий за прекараното от внук му премеждие, за да принесе и той от своя страна благодарствени жертви на боговете. Вестителите се завърнаха по-бързо, отколкото очаквахме, и донесоха със себе си една страшна новина: на малоазийския бряг се бе появила чумата. Ужасният мор бе проникнал и в лагера на гърците и косеше техните и без това оредели вече редици. Положението на нашите войски било по-лошо от всякога. Тая година лятото в Мала Азия се случило необикновено горещо. Слънцето печало безмилостно над главите на хората и опустошеният от постоянни сражения и слънчев пек бряг приличал на нажежена ковашка пещ. Гръцките бойци се били затворили в лагера, но чумата прониквала и през рововете и стените от колове и всеки ден вземала многобройни жертви. Кладите на мъртвите денонощно горели и заревото им осветявало нощем брега със зловеща светлина. Съветът на царете решил да се прекъсне всяка връзка с островите и материка, за да не се пренесе заразата и по ахейските земи. Пък и никой не смеел да слезе на пламналия от мора бряг. Притокът от подкрепления бил спрян точно тогава, когато имало най-голяма нужда от него. Липсвала и храна. Водите били замърсени.

Още преди чумната да избухне, Ахил нападнал два малки града, съюзници на Троя — Хриза и Лирнес — и ги превзел. Между другите пленници имало и две хубави млади жени: Астинома от Хриза и Хиподамия от Лирнес. При разпределяне на плячката Астинома се паднала на Агамемнон, а Хиподамия на Ахил. Жените били от добри семейства и твърде приятни и вождовете си ги взели за наложници. Ахил бил убил още при обсадата на Лирнес всичките братя на Хиподамия и съпруга й Минес, затова нямало кой да се погрижи за нея в неволята. Но бащата на Астинома, жрецът Хриз, събрал голям откуп и след време се явил при Агамемнон с молба да откупи дъщеря си. Само че Агамемнон бил успял вече да се привърже към своята наложница и, нещо необичайно за неговия нрав, й показвал обич. И без да се стеснява, разправял на всеослушание, че на нея държи повече, отколкото на Клитемнестра. Затова изгонил жреца Хриз и в гнева си го заплашил със смърт. Жрецът си отишъл силно оскърбен и веднага след неговото заминаване в стана на гърците се появила чумата. Затова хората сметнали, че болестта е изпратена от Аполон като наказание за проявената несправедливост и поруганието на неговия жрец. Ахейските войски се затворили в укрепения лагер като в обсадена крепост, но населението, и без това враждебно настроено към тях, след случката с Хриз търсело само как да им напакости и заразявало непрекъснато храните и водата им. Тогава съветът на царете решил да върне Астинома на баща й. Агамемнон не отказал да се подчини на решението, но озлобен, се нахвърлил яростно върху Калхас, който внушил тая мисъл на вождовете. Възмутен от държането му, Ахил от своя страна нападнал главния вожд на войските със справедливи обвинения. Агамемнон ги отхвърлил с присъщата си грубост и така между двамата царе започнала свада. Всъщност те били отдавна настроени един срещу друг и очаквали само повод да се сблъскат. Агамемнон ненавиждал Ахил заради качествата му и любовта на войниците към него. А Ахил, със своя широк дух и великодушна природа, изпитвал презрение към дребнавия, зъл нрав на Агамемнон. От дълго време потискана, враждебността на двамата силни мъже намерила най-после случай да се прояви. И те се сблъскали с такова ожесточение, щото присъстващите очаквали всеки миг да извадят мечове. В желанието си да засегне Ахил колкото се може по-дълбоко, Агамемнон обявил, че ще вземе неговата наложница Хиподамия вместо отнетата му Астинома. Отвратеният и действително засегнат Ахил хвърлил пред всички своя царски жезъл на земята и заявил, че повече няма да участва в сраженията. Така след девет години тежка война нашите войски се бяха оказали изведнъж в крайно бедствено положение: нападнати от чумата и разкъсвани от ежбите на собствените си царе.

Голяма грижа се стовари отново върху всички ни. Подпухналата Антиклея, чиито ръце след болестта на Телемах леко трепереха, заговори както винаги първа. „Чудя се на ума на всички тези мъже! — рече. — Уж са пълновръстни хора, а постъпват като децата. Сякаш войната е за тях игра и животът на хората няма стойност. Да се карат и бият за жени като копачи! И то в такъв час! Чумата е по-страшна от всеки неприятел и може да унищожи и най-силната войска!“ Настъпи мълчание, а после Лаерт каза: „Злото идва оттам, че те свикнаха със смъртта и нямат семейства край себе си!“. Тогава Антиклея се разрида и занарежда през риданията си: „Кронионе, кога най-после ще свърши тая проклета война?! Сили нямам вече да страдам! Девет години не съм виждала сина си, девет години не съм чула гласа му, не съм усетила прегръдката му! И всеки час в страх за живота му! А сега и тая чума! Богове, от камък ли сте ме направили, че все още живея?!“. Едва се владеех да не се разридая и аз. Стенанията на свекърва ми и жалбата й проникваха до дълбочината на съществото ми, изпълваха сърцето ми с отчаяние. Изведнъж си представих гръцкия стан: безмилостното слънце, димът на кладите, болните, които се мятат в агония, здравите, разтърсвани от страх, разтреперани от опасения, дирещи да видят с време признаците на страшната болест във всеки другар, безлюдната равнина, ширнала се пред тях, и безкрайната пустош на морето зад тях. Ами ако чумата покосеше всички!? Видях ахейския лагер, цял обхванат от мора, покрит с мъртъвци, които нямаше вече кой да погребва. И се ужасих. Побързах да прогоня видението. Човек можеше да загуби разума си пред него. Но то се връщаше упорито при мене през целия ден. И особено през нощите, не толкова горещи, колкото душни. Виждах непрекъснато Одисей болен, изоставен от другарите си, сам в страданието, чакащ смъртта сам. Не издържах. Ставах и излизах навън. Под колонадата бе поне просторно и прохладно. Светът спеше, едва се чуваше шепотът на морето, над тъмния Нойон светеше тънък, червен месец, глас на кукумявка прокънтяваше в тишината много близо до мене. „Птицата на Палада-Атина ме призовава към мъдрост!“ — си казвах, но това не ме успокояваше. Напротив: долавях нещо зловещо в този среднощен крясък, зловещи бяха и звездите, които грееха мътно върху ниско слязлото, черно небе. Мислех си, че те светят сега и над малоазийския бряг и знаят това, което аз още не зная. Ставаше ми страшно пред неизвестността, самотата и мракът на нощта започваха да ме потискат. Тогава отивах в стаята на Телемах и заслушана в спокойното му дишане, сякаш се поуспокоявах. В мене се връщаше надеждата, че Керите ще отминат може би и Одисей, тъй както бяха отминали Телемах. Заредиха се дни на тревога и неспокойство. Не усетихме как лятото премина и дойде гроздобер. Тая година гроздето бе в такова изобилие, че хората нямаше къде да наливат изцедения сок. Въпреки болката за загубените деца и грижата около чумата народът се поотпусна и развесели. Кипналата мъст вливаше радост в кръвта на млади и стари. Бог Дионис както винаги отнемаше с лека ръка мъката от човешките сърца. А времето беше чудно: нежна топлина, мека светлина, избистрено небе, над пъстреещата зеленина на възвишенията кротка тишина.

В тези хубави дни от Лакедемон пристигнаха най-после така дългоочакваните вести и те бяха такива, че истинска радост изпълни душите ни и отдавна забравената надежда за свършването на войната и завръщането на бойците по домовете им отново се върна при нас. Чумата секнала така неочаквано, както се била и появила. Но след мора войските се оказали със смутен дух. Войната и без това отдавна била омръзнала на хората, а след ужасната болест всеки мислел само за едно: как час по-скоро да се махне от малоазийския бряг. Като усещал настроението на бойците, Агамемнон произнесъл реч, в която за пръв път заговорил за завръщане в родината. Разбира се, това било хитрост. Но войската го приела за истина. Едва чули за какво е думата, и войните не искали да слушат нищо повече. Те обърнали гръб на Агамемнон и вождовете си и хукнали в надпревара към брега и корабите. Като безредна тълпа редиците от бойци се юрнали към морето и от техния бяг облаци прах засенчили равнината. Вождовете останали объркани, а някои дори сподирили бягащата войска. Само Одисей не загубил разума и самообладанието си. Той захвърлил плаща си и за миг се озовал сред водовъртежа на бегълците. И къде с разумни слова, къде с проявена сила и решителност успял да ги спре. Хората се опомнили, но настроението им продължавало да бъде колебливо. Да нападнеш неприятеля с такава войска, означавало сам да си търсиш поражението. От друга страна, настроението сред бойците показвало на вождовете, че с приключването на войната трябва да се бърза. Някой предложил изходът на войната да се реши чрез единоборство между Менелай и Парис и това допаднало на всички. Троянците също приели предложението. Определено било двубоят да стане в открито поле, близо до Скейските порти, пред очите на троянските граждани и пред двете строени една срещу друга войски. Но борбата между двамата мъже на Елена, някогашния и сегашния, завършила много бързо и някак неопределено. И двамата хвърлили напразно копията си. После мечът на Менелай се счупил и шлемът паднал от главата на Парис. Като видели бедата на своя войн, троянските бойци го погълнали неусетно в своите редици. Напразно настръхналият като хищен звяр Менелай обикалял да дири врага си. Той бил изчезнал безследно, сякаш земята го била погълнала. Тогава един прочут стрелец от троянците, някой си Пандар, изпратил стрела срещу по-младия Атрид и така нарушил клетвата и примирието. Менелай бил наранен и това било като знак да започне боят отново. Ахейските бойци, до този час безразлични и миролюбиво настроени, изведнъж се изпълнили с негодувание и ожесточение към безчестните и коварни азиатци. Двете войски се размесили мигом и били обхванати от мощен кипеж, тъй както става с две пълноводни реки, които се вливат една в друга. Но гърците нямали този път успех. Хектор ги обърнал в бягство, изтласкал ги до самия бряг и дори започнал да пали корабите им. Това накарало Патрокъл да влезе в боя. Той успял да отблъсне троянците, но сам паднал, сразен от ръката на Хектор. Не познавах Протезилай, затова навремето приех вестта за смъртта му с известно безразличие. Но смъртта на Патрокъл ме изпълни с тъга. Помнех го от двореца на цар Тиндар, младеж, пълен с достойнства, но несполучил в живота, изгонен от отечеството си и отблъснат от Елена. А той обичаше и отечеството си, и Елена с цялата сила на съществото си. Виждах го отново пред себе си такъв, какъвто беше той тогава, висок и строен, с умно и чувствително лице, но сдържан и скромен. Дори затворен. Може би гордостта го правеше такъв. Въпреки тази затвореност обаче едва ли имаше човек със сърце по-отзивчиво към любовта от неговото и с дух повече способен да благоговее пред красотата и да й служи. Разправяха, че с Ахил го свързвала необикновена дружба. Животът им бил така единен, че те били като един човек. Патрокъл изпитвал нестихващо възхищение пред Ахил като пред едно необикновено същество, чиято стойност той разбирал по-добре от всички. А страстната, противоречива природа на Ахил, жадуваща за безусловна обич, намирала удовлетворение във възторга, трайната привързаност и изпитаната вярност на Патрокъл. И сега смъртта бе сложила край на тази дружба. Ахил понасял много тежко загубата. Антилох Несторид, който му занесъл вестта за смъртта на приятеля му, разправял после, че едва го удържал в първия пристъп на скръбта да не посегне на себе си. Прославеният герой ридаел диво, проснат с целия си огромен ръст пред палатката си, и мъката му изглеждала безутешна. Терзаела го и съвестта. Той непрекъснато повтарял, че ако не се бил оттеглил от сраженията, Патрокъл навярно нямало да загине. Но Ахил отмъстил със страшно отмъщение за приятеля си. Не само че успял да накара троянците отново да бягат пред гърците, но успял също и да убие Хектор. Това именно бе, което радваше всички гърци. Троянците бяха останали всъщност без военен вожд. Войската им бе вече като стадо без пастир. Единственият истински войн сред тях беше загинал. Но Антиклея каза: „Ние тука се радваме, а какво ли им е на троянците? И какво ли й е на Хекуба, нещастната майка? Лоша е нашата радост, но нали всеки се грижи най-напред за онзи, за когото милее?!“. И аз мислех същото, макар и да мълчах. Но си казвах в себе си: „Може ли да има справедливост и хармония в един свят, в който нещастието на един означава щастие за друг и обратното? Ето, те са поразени сега в самото сърце: Хекуба, Андромаха, Приам. Мъката гори душите им като огън, а ние се радваме! Троянците, осиротели, останали без защитник, скърбят и грижата ги измъчва, а ние ликуваме! Но нали всеки иска да живее? Богове, страшно сте устроили вие живота! И жестоко сте притиснали човека! Чрез примамката на живота му налагате все отново и отново да бъде звяр. Но кой знае? Може би така го водите по-вярно към човешкото“.

Годината се завъртя по-бързо от всяка друга. Живеехме в постоянно очакване, тревожно и напрегнато. Зимата бе тежка. Жестокият Борей обледяваше всичко, носеше облаци сняг, вдигаше огромни, белогривести вълни в морето. Бяхме откъснати повече от всякога от света. Въпреки това до нас стигаха непрекъснато слухове за хода на войната. В затворените домове, край горящите огнища хората се занимаваха ден и нощ само с обсъждането на тези слухове. Говореше се, че след смъртта на Хектор троянците извикали на помощ някакъв странен народ, обитаващ подножието на планината Хем. Жените на този народ се биели наравно с мъжете и дори били по-ожесточени в боя от тях. Хората от хемското племе били червенокоси и снажни и се намирали в родствени връзки с фригийците, съюзниците на Приам. И сега, изглежда, по тяхна молба бяха дошли да помогнат на Троя с голяма армия, състояща се главно от жени начело с царица Пентезилея. Аз трудно си представях дори мъжете в сражение, проливащи кръв и убиващи себеподобните си, а това, че жени могат да вършат такова нещо, ми изглеждаше като приказка, която няма нищо общо с действителността. Но мнозина разправяха, че и по-рано са чували за този народ, а Лаерт рече: „Племето на тракийците е племе силно и сурово, страданията не го плашат, не дели живота от смъртта и с еднаква леснина гради и руши. Разказвали са ми, че тези жени бойци, на които викат амазонки, в битката приличали на еринии!“. Слуховете обаче казваха, че нашите били победили амазонките, а Ахил убил Пентезилея. После, с наближаването на пролетта, се заговори, че на троянците дошли да помагат етиопците, народ многоброен, но далечен, обитаващ края на земята. „Навярно златото на Троя ги е привлякло от техния далечен юг — рече Антиклея. — Приам трябва да ги е позлатил. Но какво ли не дава човек за спасението си! Нашите воюват за слава и чест и за бъдещето на ахейския народ, а троянците, както разбирам, мислят вече само как да спасят живота си!“ Всички разбирахме това. От ден на ден все по-ясно долавяхме, че нашите са решени вече на всичко, че ще постигнат, по какъвто и да е начин целта си, че страшната развръзка е близко, че Троя изживява последните си месеци, може би последните си дни.

Отново дойде пролетта — топла, радостна, благодатна. Хелиос се смееше весело в небето, подбуждаше всичко към живот. А нощем звездите грееха блестящи и живи, сякаш бяха очите на възкръсналия Дионис. Лъчите им се спускаха, подобно на златна мрежа над горите и ливадите, и като че ли караха мъзгата да тече по-бързо и семената, да кълнат по-буйно. Поляните се покриха с жълти нарциси и сини хиацинти, цвят до цвят. Целият остров заприлича на пъстра, свежа и ухаеща пролетна китка.

Телемах, оправил се вече съвсем от болестта, тая пролет израсна изведнъж много на височина и напомняше младо дъбче, което дава нови леторасли. Както някога с Одисей, така сега и с него ходехме всеки ден на гости на Лаерт в полето, помагахме му малко, а после скитахме из дъбравите и доловете край лозята, радвахме се на пролетта и един на друг. Ако не беше постоянната ми мисъл за Одисей, щях да бъда напълно щастлива. Всъщност тревогата ми напоследък бе някак избледняла. Навикът и без това отдавна бе намалил силата й, а сега сред свежите пролетни гори, до хубавото си, спасено от смъртта, момче, с надеждата, че войната ще свърши скоро, тя ми изглеждаше призрачна, „почти недействителна“. Безгрижието на Телемах заразяваше и мене с безгрижие. Потапях се в радостта като в чист ручей от светлина. Обожанието, което моят син ми показваше, ми даваше самочувствие, каквото не бях имала никога край Одисей. Одисей непрекъснато ми се изплъзваше, Телемах бе мой. Чувството, че го имам изцяло, ме изпълваше с необичайно удовлетворение. Гледах главата и тялото му, които така поразително напомняха тези на баща му, погледа на очите му, в който откривах моето спокойствие и ведрина, слушах словата му, пестеливи, но трезви и мъдри като тези на Лаерт, и си казвах: „Той е взел от всички ни най-доброто и такъв, какъвто е, той е мой!“. Спомнях си собственото моминство, двореца на цар Тиндар, първата ми среща с Одисей. Благодарях на съдбата, че ме бе срещнала с него, че ни бе свързала. Иначе Телемах нямаше да съществува. Не можех да си представя света и собствения си живот без Телемах. И ми се струваше, че всичко в света и живота има своето предвечно назначение и никакво отклонение от него не е възможно. Мислех и за Одисей: как ли ще се отнесе той към този израснал вече Телемах, толкова различен от онова дребосъче, полузверче, което бе оставил преди девет години? А Телемах как ли щеше да приеме баща си, един всъщност чужд за него човек, с когото никога не бе общувал, нито пряко, нито мислено? Двамата си приличаха толкова много и в същото време бяха толкова различни. А Одисей навярно също се бе променил през тези девет години… Дали към по-добро или към по-лошо? Във всеки случай сигурна бях, че сега е много по-далече от мене и Телемах, отколкото някога. Отново се връщах към случката с Паламед и мислех, че онзи груб и страшен живот на войн, който той бе принуден да води вече толкова време, не можеше да не остави своя печат върху му. Питах се дали все още ме обичаше. Или любовта към Елена се бе върнала отново в сърцето му. А може би и той имаше наложница като Агамемнон и Ахил, може би дори друго семейство, там край Троя? Щом Ахил, който бе по юношески чист и така много обичаше Дейдамия, си бе взел наложница и заради нея бе готов да се откаже от войната, с други думи от славата, която му бе по-скъпа от всичко, какво можех да очаквам от Одисей? Питах се защо не бе позволил на войските да се качат на корабите и да потеглят обратно към Гърция? Дали само защото държеше народът да не налага своите желания против волята на царете или, или нещо по-важно го задържаше на малоазийския бряг?

Така различни мисли и съмнения се тълпяха в главата ми, но те приличаха на леки облаци в светъл ден. Минаваха и отминаваха и едва засенчваха радостта ми, без да могат трайно да я помрачат.

В началото на лятото от Лакедемон пристигна вестител. Корабът му дойде по пладне, затова хората го забелязаха отдалече и се стълпиха на брега, нетърпеливи да чуят новините от Троя. Този път Икарий бе изпратил някакъв белобрад старец с достолепен вид. Човекът стоеше изправен на кърмата и когато корабът спря на пристана, всички се изплашихме от неговия сериозен и тържествен изглед. А той се втренчи в мене и Лаерт, навярно ни позна по княжеските облекла, и ни се поклони дълбоко, а после се обърна с приветствие към множеството. Гласът му бе силен и звучен не по старчески. „Радвай се, изрече, народе на Итака, защото твоят цар е жив и здрав и продължава да поразява враговете на нашето племе!“ Народът му отговори веднага с възгласи и приветствия. А той изчака да стихне глъчката и продължи: „И плачи, народе на Ахейя, защото загина твоят най-велик герой, непобедимият воин, най-достойният от всички твои достойни мъже — Ахил!“. За миг се втрещихме, а после хората изпаднаха в голямо вълнение и силен шум се вдигна над брега. А старецът, без да се смути, слезе на пристана, размени с нас обичайните приветствия и след като отговори важно и спокойно на ония от народа, които се осмеляваха да му задават въпроси, тръгна с нас към двореца. Там научихме от него всичко. Той говореше сладкодумно и бавно, с пълното съзнание за важността на донесените от него вести. Наистина новините, които чухме от устата му, ни потресоха. Той разправи, че Антилох, синът на Нестор, бил също убит. Бе го поразил Мемнон, вождът на етиопците. Ахил веднага отмъстил за Антилох, който му бил приятел, като от своя страна убил Мемнон. Но той знаел, че убие ли този вожд, трябва да очаква вече и своята смърт. Така му бил предрекъл оракулът. Това го накарало да изпадне в униние и дълбока тъга. Без да се плаши от смъртта, той тъгувал за живота. Измъчвала го и любовта към мъртвата Пентезилея. „Че защо тогава я убил, щом я обичал?“ — запита Антиклея. „Той, господарке, я видял за пръв път мъртва, отвърна старецът, когато снел от убитата шлема и въоръжението. Но тя била така прекрасна, че я залюбил. Може би от жалост, може би от угризения, че е отнел живота на такава една красавица, бяла и руса като сняг и слънце. Не е лесно за мъж да отнеме живота на млада жена. Затова накарал да я балсамират, държал я ден и нощ в шатъра си и й говорел като на жив човек. Една вечер извикал Хиподамия, която Агамемнон му бил върнал след смъртта на Патрокъл, и й казал: «Скоро ще оставя тебе и ще отида при нея!», и посочил към Пентезилея. Не минали и три дни след това и бил убит в сражението“.

Замълчахме за дълго, а после Лаерт запита: „А как е бил убит?“. „Парис го наранил със стрела отдалече. Раната била лека, в петата, но трябва стрелата да е била отровна, затова умрял. Той отначало не обърнал внимание на раната си, измъкнал стрелата и продължил да се сражава като разлютен лъв. Но не минало много време и силите взели да го напускат. Паднал и вече не могъл да стане. Одисей и Аякс Теламонид едва успели да извлекат трупа му от сражението. И да го спасят от налитащите троянци. Затова пък след погребението имало голям спор за въоръжението му.“ „Не е малко нещо! — рече Лаерт. — Оръжието на Ахил е това!“ „Е, и на кого го дали?“ — запита Антиклея. „Хвърлили жребий и оръжието се паднало на Одисей! Но Аякс не могъл да понесе това и взел да напада като обезумен двамата братя Атриди и да ги обвинява в пристрастие и измама. А след това бил обхванат от истинско безумие и поискал да ги убие, но не успял и тогава посегнал на себе си. Така безславно завършил живота си този герой — като самоубиец!“ „Жалко за смелия воин и доблестния мъж!“ — рече Лаерт. „А най-жалко е за родителите му, които остават да тъжат, доде умрат!“ — додаде Антиклея. „Нещастни хора били Теламон и Ерибея, дано боговете пазят всекиго от такова зло!“ „Той, достопочтена господарке, имал и жена, и син — продължи старецът. — Взел си там на троянския бряг жена, дъщерята на един победен фригийски цар, някоя си Текмеса, и тя му родила син Еврисак. Той се отнасял с нея като със съпруга, но по положение тя му била наложница. И сега кой знае какво ще стане с нея и детето й!“

Слушах стареца и в същото време си представях Одисей в битката за тялото на Ахил. Сякаш виждах троянците да го нападат вкупом, с настървени, нечовешки лица, с насочени копия и мечове. Сякаш чувах тежкото им дишане, тропота на нозете им, звъна на ризниците им. Виждах и Одисей с бледо лице, около устата дори жълто като восък, както ставаше с него винаги, когато се вълнуваше силно. Къдрите му бяха полепнали по бузите и струйки пот се стичаха под шлема му, а очите му гледаха упорито съсредоточено, с диво разширени зеници. Едва се сдържах да не извикам: Богове, нямате ли милост към нас, смъртните? Девет години война! Девет години от живота ни, отдадени на насилието, ужаса и смъртта! Толкова мъртви герои! Толкова помрачени съдби! Толкова похабени женски и мъжки съществувания! Душите ни не издържаха вече! Поддаваха се неусетно на смъртта. Ето, Ахил бе залюбил мъртвата Пентезилея. Аякс се бе самоубил! Войските искаха да бягат от онзи бряг. И с право! Старецът каза, че след смъртта на Ахил духът на бойците се оказал пак силно разколебан. Затова съветът на царете решил да доведе край Троя невръстния син на Ахил, младия Неоптолем. Очаквали, че неговото присъствие ще разведри и вдъхнови хората. Изтръпнах. Как щеше Дейдамия да се раздели с единствения си син и да го изпрати на онзи страшен бряг, да го изложи на всички рискове на войната? И то сега, когато Ахил бе мъртъв и всичко, което й оставаше от него, бе само този син. Изглежда и Антиклея помисли същото, защото каза: „Хубава работа! С децата ли взеха да воюват вече!“. Изведнъж, неочаквано за самата мене, чух променения си глас да изрича почти виком: „Аз не бих пуснала моя син за нищо на света!“. Но старецът ме погледна строго и каза: „Млада господарке, всяка майка милее за чедото си! Но Ликомед не може да се противи на такова решение! А и то се прави за доброто на всички, за да свърши войната по-скоро!“. Не му отговорих нищо. Разбирах, че е прав, но знаех, че и аз бях права.

Заесеня. Морето, проснало се гладко и неподвижно, сякаш спеше. Земята също дремеше, изнурена от летните горещини, натежала от собствените си плодове. Над огледалните заливи и притихнали брегове, в бездънната синева прелитаха ята птици. Сутрин листата на лозите бяха покрити с роса като воден прах. Над изсъхналите треви се носеха сребърни паяжини. Есента поглеждаше от всеки кът сладостно усмихната, с полупритворени очи.

Нощите бяха още топли, тъмни. Оставах до късно под колонадата отвън, седнала в кресло. Почивах си от деня. Стараех се да не мисля за нищо. Отпусках се. Вцепенението на нощта обхващаше и мене. Небето сияеше над главата ми, черна бездна, пълна със звезден огън, който се разгаряше в безброй припламвания. Млечният път се стелеше и се разнасяше из безкрайните простори като сребрист дим. Морето шумеше тихо, едва доловимо. От горите долиташе жалният зов на някаква нощна птица. После и той замираше и шумът на морето вече не се чуваше и аз оставах пак сама под небето, вцепенена, с душа, зареяна из пространствата.

В такава една нощ неочаквано видях светлина пред себе си, далече насреща, там, където се намираше брегът на остров Сама.

Загледах се в необичайното явление. Сиянието постепенно се засили и се превърна в червено зарево като от голям огън. Докато го наблюдавах, под колонадата притичаха двама роби. „Господарке, заговориха те възбудено, на Сама са запалили огън! Трябва да е уговореният знак за свършване на войната!“ Наистина имаше такава уговорка. Веднага си я спомних и вълнението ме обхвана с такава сила, че онемях и останах закована на мястото си, без да мога да помръдна ни с нога, ни с ръка, сякаш бях направена от камък. В това време откъм града се надигнаха възгласи, шум и глъчка като от далечен говор на много хора. Изведнъж под колонадата се втурна Ментор, възбуден до безпаметство, никога не бях го виждала такъв, забеляза ме, спусна се към мене, но не можа да промълви друго, освен „Пенелопе!“, и ме прегърна. Разбрах: войната наистина бе свършила, това означаваше огънят на остров Сама и прегръдката на Ментор и радостта връхлетя върху ми, тъй както някога скръбта, когато чух за смъртта на чичо си Тиндар. Забравих се. Смеех се и плачех едновременно. Прегърнах Ментор, двамата роби, Евриклея и Евринома, които дотичаха, смаяния Лаерт, всеки, който се изпречваше пред мене. Отърчах при Антиклея. Тя бе дочула вече шума и се бе надигнала в леглото, като се готвеше да стане. Връхлетях върху й. Прегърнах я, зацелувах ръцете, лицето й. „Майко, майчице, миличка, златна!“ „Какво има, дъще?“ „Войната свърши! Радвай се! Войната свърши!“ „Значи доживяхме! Ох! Слава на боговете!“ Изтичах при Телемах, който спеше дълбоко, изморен от деня. Зацелувах го безразборно. Той скочи. „Мамо! Какво има?“ „Войната свърши! Миличък, златен, единствен! Свършиха се мъките ни! Сега и баща ти ще си дойде!“ Той гледаше като втрещен. „Откъде знаеш?“ „На Сама гори голям огън. Стани да го видиш! Донякога ще разправяш това на внуци и правнуци!“

Тази нощ никой в Итака не спа. Хората надойдоха в двореца като на празник и говориха до късно, възбудени и радостни, тъй както досега не ги бях виждала. Тръгнаха си малко преди разсъмване. След като изпратихме всички, легнах си, но не можах да заспя. В настъпилата неочаквано край мене тишина спомените нахлуха в душата ми като придошла река. Спомних си всичко, което преживяхме, всичко, което бе минало и преминало край нас и в нас през тези десет години, откак войната влезе в живота ни. Спомних си и онова, което беше преди войната, и сълзите ми отново потекоха. Плачех за себе си, за Одисей, и за всички, които бяха страдали като нас и които сега се радваха заедно с нас. Плачех за Тооса и Пизенор, Тетида и Ерибея, Дейдамия и Текмеса, които щяха да продължат да страдат. И за ония, които бяха вече далеч от всяко страдание и от всяка радост, преминалите отвъд, в небитието, в царството на Аид: Ахил, Аякс, милия Патрокъл. Плачех от жалост, но плачех и от облекчение.

На другия ден градът бе странно притихнал. Хората се държаха като гузни, бяха се изплашили от собствената си радост. Никой не знаеше всъщност какво му носи краят на войната. Можеше да се случи онзи, когото чака, да бъде убит в последното сражение, в последния пристъп, дори в някоя улична схватка. А и дали войната бе наистина свършила? Така бяхме свикнали с нея, че сега не можехме да повярваме изведнъж в нейния край. Но скоро се разбра, че съмненията ни са напразни. Сигналните огньове бяха разнесли вестта из цяла Ахейя. Хората се разшаваха, животът се раздвижи, близки и далечни взеха да се търсят. От материка пристигнаха овчарите на Лаерт с кораби, натоварени с животни за благодарствените хекатомби. Верните слуги бяха поискали да бъдат предвидливи и съобразителни и бяха донесли необходимото, без да чакат заповед от Лаерт за това. Те донесоха също и някои новини, които още не бяха успели да стигнат до нас. От тях научихме, че последните месеци на войната били много тежки за гърците. Животът на малоазийския бряг и без това трудно поносим през лятото поради горещината, засухата и болестите, сега през това десето лято от обсадата на Троя, когато и войната, и Мала Азия били омръзнали до смърт на всички, се оказал вече съвсем непоносим за войската. Бойците роптаели неудържимо. Обвинявали Агамемнон за всичко. Взели дори да го заплашват. Измъчени и чувстващи се повече от всякога сами на този чужд бряг, си спомнили за Филоктет, изоставен преди толкова години на пустинния остров Лесбос. Решили, че с тая си безбожна постъпка гърците са предизвикали гнева на боговете и че те сега им отмъщават, като им пречат да завладеят Троя. Брожението по този случай било толкова голямо, че Агамемнон се видял принуден да изпрати Одисей, след цели десет години, да търси Филоктет на остров Лесбос. Нетърпелива да чуя какво е станало, запитах: „Е, намерил ли го?“. „Намерил го, господарке — отвърна главният овчар, който разказваше новините. — Там бил! Оздравял, изхранвал се с лов, но бил подивял, дори бил забравил да говори както трябва.“ Върнали Филоктет при войската, устроили му тържествено посрещане и вождовете го помолили пред всички за прошка. Но с това положението край Троя не се променило. Само дето нашите се сдобили с един отличен стрелец. „Сума свят избил със стрелите си! — рече овчарят. — Убил и Парис!“ „Парис ли?“ Всички зинахме. „Истина ли е това?“ — запита Лаерт. „Така разправят, господарю, а дали е истина, не зная!“ „Може би затова и войната е свършила“ — изказа своето предположение Антиклея. „Щом Парис е бил убит, троянците навярно са върнали Елена на Менелай!“ „Ние пък чухме друго, рече човекът, че Елена веднага се омъжила за брата на Парис. Такъв бил обичаят там. Най-близкият роднина на мъртвия да вземе вдовицата му, за да не остане жената без помощ и закрила.“ „Странен обичай, каза Антиклея, но от друга страна, смислен!“

Да, наистина беше смислен! Иначе какво щеше да стане с Елена? Кой щеше да я пази от омразата на троянските майки и да я защити пред враждебния дух на троянските граждани? Нещастницата! Бе останала сама сред онова чуждо племе. Човекът, заради когото бе извършила своята лудешка постъпка и донесла безброй нещастия на всички ни, бе мъртъв! Този, заради когото бе изоставила детето, майка си, родината си и бе натоварила съвестта си със смъртта и страданията на хиляди хора, вече не съществуваше! Представих си болката й. И в огъня на тази болка трябваше да понася любовта на друг, да приема неговите ласки, съпружеството му! Изглежда и Антиклея помисли същото, защото каза: „Безкрайни бяха мъките ни заради нея! А колко жертви дадоха и гърците, и ония народи там от Азия! Но и нейното нещастие е голямо!“. „Е, няма ли други новини?“ — запита Лаерт. Искаше явно да промени разговора, личеше, че и на него му е жал за Елена. „Казваха, че господарят Одисей и Диомед извършили голям подвиг…“ „Какъв подвиг?“ „Проникнали предрешени в Троя и отвлекли Паладиума, който троянците пазели в едно светилище на Атина!“ Като чу това, Антиклея вдигна треперещите си ръце и изстена: „Богове, докога моят син ще се занимава с безразсъдства?“. „Какъв е бил пък този Паладиум?“ — запита Лаерт. „Разправят, че бил направен от дърво, но всъщност бил неръкотворен, защото паднал в старо време от небето. Нашите бойци вярвали, че той именно пази Троя от злото.“ „Така ли било наистина!“ „Не зная, господарю! Може би затова Троя е паднала, защото останала без този Паладиум. Но ако е така, велика слава ще се падне на нашия млад господар.“

Още на другия ден, при голяма тържественост, Лаерт принесе хекатомба от избрани овни, благодарствена жертва на Егидодържеца — Зевс Олимпийски, един чер бик на Хадес и един пъстър на Арес. Последваха благодарствени жертвоприношения от страна на гражданите. Цяла седмица върху земята на Итака се лееше кръвта на жертвените животни и в чистия и неподвижен есенен въздух се издигаше димът от жертвениците.

В двореца започнахме приготовления за посрещането на Одисей. Отначало несмело и с недоверие към собствените си очаквания, постепенно се увлякохме и в увлечението си взехме да вярваме, че Одисей наистина предстои да се завърне. В двореца надойдоха майстори, каменоделци, дърводелци, тапицери, ковачи, и взеха да подновяват всичко, което трябваше да се поднови. Робините чистеха неуморно и без това чистия и добре поддържан дом. Известно време Антиклея стоеше настрана от приготовленията и все казваше: „Нека да го видя тука, тогава ще повярвам и аз“. Но Лаерт й рече: „Човек не бива да показва прекалено недоверие към съдбата! Никой не знае бъдещето, но каква полза да очакваме все злото?“. И тя започна също да се готви. Дори накара Евринома да й извади одеждите от сватбата на Ктимена. Аз също извадих старите си премени от раклите, а Евриклея се залови да ми приготви и няколко нови. От ден на ден вярвах все повече в завръщането на Одисей и треската на очакването ме обхващаше с все по-голяма сила. Имаше, часове, когато си го представях съвсем ясно пред себе си. Виждах очите му да ме галят с поглед като нещо свое, свидно и мило, загубено и отново намерено, чувах звука на гласа му, шепота му: „Пенелопе…“, усещах прегръдката му, допира на тялото му. В такива часове радостта пърхаше в мене като пеперуда, чуруликаше като птичка. После в душата ми настъпваха колебания, обхващаха ме съмнения. Знаех, че Одисей е променен. Не можеше да бъде такъв, какъвто замина оттук преди десет години. Навярно се бе отчуждил. Може би бе престанал да ме обича… Ами ако беше заобичал друга жена? Ако се върнеше с някоя наложница? Той държеше на семейството и макар страстите да го владееха, не им се подчиняваше никога докрай и не се оставяше те да го водят по пътища, противни на разума. Но кой можеше да каже, че познава човешката душа, и да предвиди всички нейни завои? „Нека се върне жив и здрав, си мислех, пък ако ще и да е с наложница.“ Ами ако беше убит в някое от последните сражения? Ако беше загинал като Ахил или Парис? Керите вървяха по петите на всеки човек, но най-лесно им беше да отнемат живота на боеца. Ами ако беше ранен тежко, осакатен като Еврим, слепия Пизенор или безръкия Полиб? Безброй въпроси си задавах, на които не можех да отговоря, и духът ми се огъваше и се люшкаше непрекъснато между радостта и унинието. А дните минаваха… Евриклея и бродирачките от двореца ми приготвиха две нови премени: розова като цвят на шипка, полупрозрачна дреха и към нея сребристо наметало, обточено по края с мъниста от зелено финикийско стъкло, и друга — от златотъкан плат със синьо наметало, бродирано със злато. Радвах им се и в същото време ме терзаеха лоши мисли. Питах се: щеше ли и Одисей да им се зарадва? Щеше ли изобщо да ги види? Защото никак не бе изключено надеждите ни за неговото завръщане да се окажат в края на краищата напразни.

Времето започна да изстива. Една нощ в морето се разрази силна буря. Прекарахме тази нощ почти без сън. Антиклея ставаше и лягаше, и все говореше: „Какво правят още там? Защо се бавят? Защо не побързаха да си дойдат, додето времето беше хубаво?“.

Изведнъж гръмна вестта: Нестор се бе завърнал в Пилос. Мълвата говореше, че бе докарал много кораби със злато, сребро и роби, но заедно с плячката и урната с праха на Антилох. „Защо й е на Евридика златото и среброто, когато загуби сина си? — рече Антиклея. — Черна главня е вече тя довека! Ох, дано боговете да дадат да видя сина си жив и здрав тука в Итака, друга милост вече не искам от тях…“ Но Одисей не идваше. Надеждите, вдъхнати ни от завръщането на Нестор, взеха да чезнат. А в морето отново забушуваха бури. Безпокойството ни растеше с всеки изминат ден. Роби от двореца бдяха ден и нощ на смени на брега. Гражданите, които имаха бойци край Троя, също се редуваха да наблюдават хоризонта. И аз тичах час по час край морето. Непрекъснато имах предчувствието, че корабите на Одисей идват, и бързах към брега, сигурна, че ще ги видя. Но там ме посрещаше само есенният вятър, грохотът на прибоя и крясъкът на морските птици. Телемах бе станал странно мълчалив и се губеше по цели дни, без да дава обяснение къде ходи. Но граждани ми казаха, че го виждали да стои постоянно сред крайбрежните скали, затулен на завет, и да наблюдава със зорко око морската шир. Нуждата да има баща се бе надигнала изведнъж в него и сега го измъчваше с желанието да види колкото се може по-скоро Одисей. Стараех се да сдържам сълзите си, но плачът бе вътре в мене. Душата ми плачеше често през тези дни.

Есента напредваше. Дните намаляваха, по небето се носеха сиви облаци, преръсваше студен дъжд. От материка до нас стигнаха нови вести: Диомед и Идоменей се бяха също завърнали. Загубила търпение, Антиклея каза, като триеше сълзите си, които не се мъчеше вече да спира: „Защо измъчва майка си? Хората се връщат един по един, само него го няма! Как можах да го родя такъв жесток?“. „Ще си дойде, майко! — рече Лаерт и сложи голямата си, загрубяла от полски труд ръка върху нейната посивяла вече глава. — Не го съди, защото не се знае какво го задържа!“ Но Одисей не идваше. Тогава Лаерт изпрати Ментор в Пилос със заръката да научи там всичко и веднага да се върне обратно. Ментор замина и макар че морето бе силно развълнувано, се завърна още на четвъртия ден. „Всичко е наред — рече, когато го заразпитвахме за новини. — Няма защо да се безпокоим за Одисей! Нестор мисли, че неблагоприятни ветрове го задържат някъде по островите. Предполага дори, че може да се е отбил заедно с Еврилох на остров Самос и там при Ктимена да изчаква хубавото време. Но навярно вече скоро ще си дойде с голяма плячка и с още по-голяма слава.“ „Не ми трябва ни плячката му, ни славата му, само да си дойде!“ — каза Антиклея. Но Лаерт искаше да научи за каква слава става дума, и Ментор, горд с приятеля си, не можеше да се въздържи да не ни разправи онова, което бе чул в Пилос. „Гърците никога нямало да превземат Троя, ако не била Одисеевата хитрост.“ Открай време не обичах хитрините на Одисей и сега въздъхнах, защото не очаквах да чуя нещо, което да ме зарадва. Но Ментор, сякаш усетил това, се обърна към мене: „Велика хитрост, Пенелопе, превелика хитрост! Чудя се само как му е дошла на ум. Чуйте и се чудете и вие! Имало там в нашия стан един изкусен художник, някой си Епей. Одисей дълго време разговарял и се съвещавал тайно с него, а после съобщил кроежите си на Агамемнон и получил одобрението на върховния вожд. Епей трябвало да направи огромен дървен кон, майсторски изработен, като най-хубава статуя, но кух отвътре. В тая именно кухина Одисей искал да скрие шепа избрани гръцки бойци…“.

„Все неговите игри! — прекъсна Ментор Антиклея. Пълновръстен мъж стана, в зрялост навлезе, а от детските си игри още не може да се откаже!“ „Такава «игра» би направила чест и на някой беловлас старец! — отвърна Ментор. — Слушайте и ще видите! Епей изработил коня, а когато всичко било готово, в кухината, образувана от корема, влезли нашите вождове: Одисей, Менелай, Диомед, Идоменей, Филоктет, Мерион, Аякс, Ойлеид. При войската останал само Агамемнон. После бойците разтурили стана, сринали укрепленията, принесли жертви и се приготвили за заминаване. Привечер всички се натоварили на корабите…“ „И отплували ли?“ „Отплували.“ „Къде?“ „Отишли да се разходят по морето.“ „А ония в коня?“ „Те останали на брега. Целта била да измамят троянците.“ „Как?“ „Сега ще видите. Троянците възликували и голяма радост обхванала душите им, когато видели, че гърците заминават. Щом неприятелските кораби изчезнали в морето, те отворили вратите на крепостта и целият град се изсипал на брега. Шега ли е! Десет години били като затворници! Обикновените хора се пръснали из гръцкия стан да дирят разни останки от воините за спомен от обсадата. А знатните се събрали край коня. Статуята била нещо невидяно. Чудели се защо гърците я били направили, а после изоставили. Извикали дори Елена да я види и да каже какво мисли. Тя дошла и се разридала, но не могла да даде никакви обяснения. Тогава някой изказал предположението, че гърците са оставили статуята като дар на бог Посейдон, за да им изпрати той попътни ветрове и да усмири морето пред корабите им. И всички приели това обяснение. След известни спорове, които нашите от коня слушали с притаен дъх, троянските първенци решили да приберат статуята в града и да украсят с нея някаква стъгда. Тук Одисей бил предвидил правилно: азиатците, които лудеели за красиви неща, не могли да оставят статуята да гние на брега. Те вкарали коня в града, като за тая цел дори разрушили част от крепостната стена. След това се отдали на веселие. За тях този ден бил като най-голям празник. Късно през нощта, когато троянците, пияни и изморени, си легнали да спят, нашите вождове излезли от корема на коня и отворили портите на града пред завърналите се под прикритието на тъмнината ахейски войски. Така паднала Троя!“

Зачакахме с подновени надежди. Но Одисей все го нямаше и нямаше. Зимата настъпи, леденият Борей свиреше в клоните на дърветата, ръсеше сняг по върховете на Нойон и Нерит. Земята се вкочани, хората се прибраха по домовете си. В двореца бе тихо и тъжно. Оставах да преда до късно през нощта край тлеещия огън. Пръстите ми усукваха нишката, а мислите ми следваха друга нишка, бродеха по никога невидените от мене острови и морета, по непознати пътища духът ми търсеше неуморно дирята на Одисей. Антиклея лежеше болна, старият й замай се бе появил пак с голяма сила. Грижата стелеше отново своето тъмно покривало над двореца в Итака.

Един ден от материка пристигна страшна вест: Агамемнон се бил завърнал в Микена, но още с пристигането си бе убит от Клитемнестра и Егист. Хората бяха потресени както от злодейското дело, така и от измамната съдба на големия вожд. Той се връщаше в Аргос победител, прославен в двата континента, по-могъщ от всякога, бе избягнал опасностите на войната, но бе убит в собствения си дворец от собствената си съпруга. Самата аз бях така поразена от чутото, че въпреки голямата си грижа, дни наред се занимавах само с него. Спомнях си Клитемнестра като девойка в двореца на баща си цар Тиндар, красива, горда, уверено гледаща бъдещето. Кой можеше тогава да допусне, че тая благородна млада княгиня ще стане донякога убийца? „Майко, как все пак го е направила?“ — питах безброй пъти Евриклея. „То трябваше да се очаква, чедо! — ми отговаряше Евриклея. — Любовта и омразата заедно са страшни съветници. При това тя не е имала, изглежда, избор. Ако тя не беше убила Агамемнон, той щеше навярно да убие нея заради Егист. Трябвало е да предпочете едно от двете: или сама да убие, или да се остави да бъде убита. Силният човек избира винаги живота!“ „Майко, колко е страшно всичко това!“ „Животът е изобщо страшен, чедо — отвръщаше Евриклея. — Той разделя хората на победители и победени. Страшно е да си победен, но не по-малко страшно е и да си победител!“

Сред зима настъпи неочаквано, хубаво време. Морето се кротна тихо и лазурно. Въздухът се затопли, замириса на пролет. Баща ми Икарий използва затоплянето и изпрати вестители от Лакедемон. Дойде някакъв боец от охраната на Агамемнон, човек още млад, но преди време побелял, цял покрит с белези от зараснали рани. „Менелай още го няма! — каза. — Както разбирам, и цар Одисей още не се е завърнал. Изглежда са заедно и една и съща причина ги задържа по пътя.“ „Дано е така!“ „Филоктет се е прибрал вече, също и младият Неоптолем.“ „Слава на боговете, че са върнали детето на Дейдамия! Но кой го е отвел на остров Скирос?“ „Още край Троя го бяха поверили на троянския гадател, Приамовия син Хелен. Трябва той да го е завел при майка му.“ „Защо са го поверили на троянец и пленник?“ „Хелен не беше пленник, а беглец от Троя. Избяга заради Елена. След смъртта на Парис поискал като негов брат да се ожени за нея. Но тя предпочела другия брат Деифоб.“ „Затова ли е избягал при гърците?“ „Най-вече за това. Но може да е имало и друга причина. Той като гадател навярно е знаел, че Троя ще падне.“ „Разправи как падна градът!“ — рече Лаерт. „Какво да ви разправям, господарю?! — отговори боецът. — То не е нещо за разправяне. Дано боговете изтрият по-скоро от паметта ми всеки спомен за това. Друго е да се биеш с въоръжени бойци сред открито поле и съвсем друго е да избиваш беззащитни хора по къщите им, да ги колиш като добитък, без да гледаш дали са зрели мъже и жени, грохнали старци, цветущи младежи или малки деца. Но ние едва после разбрахме ужаса на своето дело, а тогава се бяхме настървили като зверове. А и заповедта беше такава: всичко да мине под нож, освен най-младите, здравите и силните, които си струваше да водим до Гърция. Като кошмар ми е тая нощ. Легна вечер да спя, а сън не ме хваща и все онези улици и къщи виждам, ужасените човешки лица, кръвта, която се плиска по плочите като вода, чувам писъците, врявата, предсмъртните стенания…“ „Ами с царското семейство какво стана?“ — продължаваше да разпитва Лаерт. „Бяха се затворили в крепостта на двореца, но нашите бързо проникнаха в нея и започнаха да избиват мъжете. Убиха Приам, мъжа на Елена Деифоб и малкото останали живи царски синове. Жените търчаха по залите като стадо, обезумели от страх, красиви жени, невидено богато облечени. Търсеха защита в светилищата, но нашите ги измъкваха и оттам. Което е право, никой не посегна на живота на тези жени, но Астианакс, синът на Андромаха, бе хвърлен от крепостната стена.“

„Големи страдания ще да се били…“ — каза Лаерт. „Толкова страдания и мъка видяхме през тази нощ, продължаваше разказа си боецът, че ако бяхме на себе си, можехме да обезумеем пред тях. Но ние не бяхме на себе си. А когато на другия ден отрезвяхме и видяхме какво сме извършили, и плячката, и победата сякаш загубиха стойността си за нас.“ „Голяма ли беше плячката?“ „Да се каже голяма е малко. Огромна! Гражданите на Троя бяха богати като царе, а в двореца всичко беше от злато. Разграбихме града, а после го подпалихме. Всъщност той сам пламна, защото в суматохата на клането и грабежа се подеха пожари, които никой не гасеше, и те се разпространиха бързо по целия град. Две денонощия горя Троя като огромна клада, цяла планина от огън. През нощта на брега бе светло като ден. Заревото се виждало чак в земята на траките, през Хелеспонт. През тези страшни нощи Хекуба се хвърли в морето и се удави, а Касандра стана наложница на Агамемнон.“ „Коя е тая Касандра?“ — запитах, пронизана от съчувствие и изтръпнала от ужас. Всичко бе толкова диво и жестоко! „Една от Приамовите дъщери, сестра близначка на Хелен и тя гадателка.“ „Млада ли беше?“ „Не беше много млада, но изглеждаше като момиче.“ „А хубава ли беше?“ „Хубава. Тънка и лека като палмово вретено. Кожата й бе матова като алабастър, косата голяма, гладка, черна и лъскава, а очите широко отворени, сини, наследство от фригийската кръв на майка й. Красива беше, но струва ми се, че не с красотата си привличаше мъжете, а с нещо свое особено, каквото човек не може да види у другите жени. Отдаваше се на насладите до безпаметство и в същото време бе някак безразлична към живота. Чувал съм я да казва на Агамемнон: «Каквото и да спечелиш, каквото и да преживееш, в края на краищата ще умреш и нищо няма да ти остане!». Може би това презрение към живота я правеше безстрашна пред смъртта. А който не се страхува от смъртта, той не се плаши от нищо. Тя така подчини и Агамемнон на себе си и го направи свой роб, защото не се плашеше от него. Виждал съм я да го заплюва в лицето и да му говори какви ли не дързости. А той й се умилкваше така, както кучето се умилква на господаря си. За всичко й беше покорен, само за Поликсена не я послуша.“

„А коя е Поликсена?“ — запита Антиклея. „Сестра на Касандра. Най-малкото дете на Приам и Хекуба. Беше на възрастта на Ифигения.“ „И какво стана с нея!“ „Агамемнон искаше да я принесе в жертва, види се, за да си върне за Ифигения. Каза, че уж сянката на Ахил му се явила на сън и поискала от него тая жертва.“ „И принесохте ли я в жертва?“ „Разбира се!“ „Жесток човек беше Агамемнон, рече Лаерт, но и него жестока съдба го срещна.“ „Касандра вярно му предрече, каза аргийският боец, но той не вярваше в пророчествата й, така както и всички.“ „Защо не й вярваха?“ — запитах. „Знам ли, господарке! Навярно защото имаше особен нрав. Всичко вършеше като на игра. Понякога прорицателстваше, говореше с покъртителен глас, сълзи течаха от очите й, пяна се събираше на устните й, ридаеше, блъскаше се така, сякаш се бореше с идващото нещастие. А после за миг забравяше какво бе предсказала, прегръщаше Агамемнон и започваше да го гали, танцуваше или пееше, нещо, в което беше голяма майсторка, или се задяваше с някоя млада робиня и се заливаше в смях.“ „А какво стана с Елена?“ — запитах пак. „Разправяха, че отначало Менелай налетял да я убива, но след това я отвел в шатъра си и тя вече не излезе оттам. Едва когато тръгвахме за Гърция, я видяхме, прибулена, тиха и мълчалива, да върви с покорна крачка към корабите на мъжа си.“ „Ами Одисей какво правеше през тези дни?“ „Господарят Одисей е мъж разумен, затова се стараеше колкото може да намалява страданията на хората. И да усмирява, разбира се, нашите царе.“ Значи Одисей не се беше променил чак толкова! Отдъхнах си и запитах: „Пак ли се караха?“. „Щом превзехме Троя, и всеки започна отново да се цепи. Двамата братя Атриди цял ден прекарваха в свада, глъчката им се чуваше по целия бряг.“ „За какво се караха?“ — попита и Лаерт. „Менелай искаше да напуснат час по-скоро Мала Азия, а Агамемнон настояваше да създадат от царството на Приам нова гръцка държава, за да бъде тя като преграда между ахейските земи и Азия.“

„Тук Агамемнон е бил прав“ — рече Лаерт. „Може и да е бил прав, господарю, но никого не можа да убеди. Заминаха си един по един всички ахейски царе, край Троя остана само Агамемнон със своите аргийски войски.“ „И Одисей ли замина?“ „И Одисей. Но се завърна след една седмица. Само че то нямаше смисъл. Липсваха хора, за да се осъществи замисълът на Агамемнон. Той си тръгна с намерението да се върне след една година, но сега, със смъртта му, всичко пропадна.“ „Одисей с Агамемнон ли тръгна?“ „Тръгнахме заедно, но после той се отби встрани, към остров Самос, заедно с корабите на Еврилох, а ние продължихме към Евбея. Вече стигнали Евбея, при самия Хорейски нос, нас ни настигна страшна буря. Сигурно и те са били застигнати от същата буря, освен ако с време не са се отбили на остров Хиос.“ „Кога беше това?“ „Преди около два месеца.“ „Тогава и тука имаше буря!“ „Все пак няма защо да се отчайваме — заключи Лаерт. — Има още надежда да си дойде. Морето оттогава досега бе все бурно. Едва от една седмица се умири. Ако е тръгнал през тия дни, трябва вече да го очакваме. Тъкмо ще чуем новини и за Ктимена. Нея я забравихме покрай Одисей. Все за боеца ни бяха грижите. Дано тя и децата да са живи и здрави. И ако и Одисей, и Еврилох се завърнат, ще забравим бързо и грижите, и преживяното зло.“ Когато Антиклея се оттегли и Лаерт излезе, агрийският боец рече: „Така е, хората мислят, че на война човешкият живот е най-застрашен. Но ето, аз изкарах войната и се завърнах в Микена, а там заварих всички мои близки измрели. Най-напред някакъв мор отнесъл децата ми, след това умряла и жена ми, от скръб по тях и от грижа за мене, а накрая и баща ми и майка ми се преселили от съкрушение в царството на Аид“. „Затова ли си напуснал Микена?“ — го запитах. „Да! Не ми е мила вече родната земя, щом ония, които ми бяха най-мили, ги няма на нея. А и след убийството на Агамемнон взех да се плаша за собствения си живот. Нали бях негов телохранител? Знам ли! Може това да се окаже неугодно на новите ни господари.“ „Няма ли да се връщаш в Микена?“ „Искам да се заселя в Лакедемон или Итака. Войната промени много неща. Мнозина изпратихме ние в царството на Аид и мнозина други оставихме без родина, но и много от нас станаха жертва на безжалостните Кери или пък се оказаха след войната несвои в родината си. Ето, сега и Диомед напуска Аргос и заминава в неизвестна посока.“ Останах силно изненадана. „Напуска Аргос ли? Защо?“ „Научил, че докато бил при Троя, жена му му изменяла неведнъж!“ Замислих се за Егиалея, жената на Диомед. Спомних си мъчителните състояния, в които изпадах сама, непоносимите главоболия, ужасното чувство за опустошено тяло и душа, и прошепнах: „Аз бих й простила! Целомъдрието не е по силите на всекиго!“. „Той й бил простил, господарке — отвърна аргиецът. — Егиалея е жена мила, синеока, румена и весела като зората. Всички я обичат и мъжът й така както и другите, но срамът пред хората го измъчвал силно.“ Мълчах, но си мислех: „Богове, колко жестоки са хората в своето плиткоумие! Толкова истински нещастия ги преследват, а те измъчват още и себе си, и другите с въображаеми беди. Животът е по-важен от всичко! Поне това би трябвало да научат от войната!“.

Лаерт принесе за втори път хекатомба на бог Посейдон и макар че морето се задържа този път дълго време тихо, Одисей все не идваше и не идваше. Един ден Телемах ми каза: „Майко, ти вярваш ли, че татко ще си дойде?“. „Разбира се!“ „И аз го вярвам, но нека повече да не го чакаме. Когато му дойде времето, той все едно ще се завърне.“ Разбрах, че синът ми се бе изморил да чака баща си, мислеше и за моята умора от чакането и искаше да ме спаси от нея. Наистина всички вече изнемогвахме в нашето безкрайно очакване. Антиклея, по-болна от всякога, взе да вика ден през ден при себе си свинаря Евмей, който бе отрасъл в двореца заедно с Одисей и Ктимена. Не платеше и не ридаеше, а разговаряше за детството на децата си с него. Беше ми ясно, че тя се мъчеше да избяга в спомена от непосилната си грижа за Одисей и от мъката си за Ктимена, която не бе виждала вече цели десет години и от която я отделяше цяло море. Свинарят бе простодушен като децата, но имаше великолепна памет. Финикийски пирати го бяха продали едва петгодишен на Лаерт. Свекърът ми го бе купил от жалост и свекърва ми също от жалост го бе взела в царските покои, за да расте той заедно с нейните деца. Затова Евмей гледаше на хората от царското семейство не като на господари, а като на по-богати и влиятелни роднини. На Одисей казваше „бате“ и го обичаше като свой по-голям брат. Нямаше случка, станала с царските деца, която той да не помни до най-малките подробности. Той помагаше на Антиклея да си припомни всичко, което се отнасяше до детството на децата й. Току питаше: „Майко, спомняш ли си как Одисей дръпна кравата на стария Алитерсес за опашката?“. Или: „Помниш ли как цял ден се губиха със сина на Евриал в гората?“. И те започваха да възстановяват случката подробност след подробност и свекърва ми се предаваше цяла на спомените, залисваше се с тях, разведряваше се. Веднъж си спомниха една твърде забавна случка. Одисей бе присъствал на обреда на очистването на новородено дете в дома на Египтий. А когато се бе завърнал вкъщи, старият Аркезий, още жив тогава, го бе запитал: „Е, сине, какво беше детето: момче или момиче?“. И той бе отговорил с неизвестно недоумение: „Че как да го позная, то не беше облечено?“. Тоя отговор бе предизвикал навремето голям смях в семейството, той накара и сега Антиклея да се смее. Но на мене този смях ми се виждаше по-страшен, отколкото стенанията и воплите й. Имах чувството, че тя не е съвсем на себе си.

Зимата изтече. Вече не говорехме за Одисей, сякаш между нас имаше някакъв мълчалив заговор за това. Едва изчакал времето да се затопли, Лаерт избяга в полето. А Антиклея държеше Евмей непрекъснато в двореца и не говореше за нищо друго, освен за детството на децата си. Ако не беше ведрата обич на Телемах, мисля, че щях да се разболея през тези дни от мъка. Но тя смекчаваше страданията ми и ме крепеше. С настъпването на пролетта от материка до нас достигна една лоша вест: Аякс Ойлеид бе претърпял крушение край Хорейския нос и сам се бе удавил в морето. Тази вест ме изпълни със страшни опасения за Одисей. Страховете се нахвърлиха върху изтерзания ми от чакането дух като демони и ме мъчеха непрекъснато с кошмарни видения и сънища. На сън и наяве виждах мъртвото тяло на Одисей, носено от вълните. Мислех: „Богове, възможно ли е това?! То би било такава нелепост! Да изкара войната невредим и да загине в морето от някоя случайна буря!“. Постарах се вестта да остане в тайна от Антиклея, но не мина много и тя я научи от невнимателните робини. Това, което последва, беше ужасно. Тя сякаш изведнъж се събуди и излезе от заблудата, която сама си бе създала. Изпадна в паника пред победилата я действителност и мъката й нямаше граници. Тя плачеше непрекъснато и повтаряше: „И той се е удавил, и той се е удавил…“. Не допускаше никакви възражения и не приемаше никакви утешения, сякаш търсеше да измъчи колкото се може повече и себе си, и другите. Напразни бяха всичките ни опити да я успокоим. Така минаха няколко дни, а после, един следобед, в покоите ми дотърча Евриклея, загубила обичайното си спокойствие, и изрече задъхано: „Ела веднага, че Антиклея е зле! Тоя път, изглежда, Сребролъкият я улучи със стрелата си!“, и отново отърча нанякъде. Изтичах в покоите на свекърва си. Отначало видях само гърбовете на робите и робините, които пренасяха тялото й на леглото. После, когато те се отдръпнаха, пред мене се откри болната, простряна с цялата си дължина върху разхвърляната постеля. Тялото й не помръдваше като на мъртвец, но от гърдите й излизаше тежко хъркане. А лицето й беше страшно: подпухнало и потъмняло, почти синьо, с подбелени кървясали очи. Останах за миг ужасена, след това неволно пристъпих към леглото. „Майко!“ — прошепнах, макар и да знаех, че е безсмислено да се обръщам към нея. Вдигнах ръката й. Бе необичайно тежка, неподвижна, безжизнена. Веднага я пуснах и тя падна върху постелята, сякаш бе ръка на умрял човек.

Антиклея прекара три дни в борба със смъртта. Силното й тяло не искаше да се предаде. Но страшно беше да гледаш тая борба. Тя продължаваше да бъде в несвяст. Редувахме се край леглото й: аз, Евриклея, Евринома. А Лаерт стоеше денонощно в съседната стая. Загледан с невиждащ поглед в една точка, от време на време задрямваше седнал, с глава, отметната назад, но не напускаше поста си. „Татко, му казвах отначало, иди да си легнеш, няма смисъл да се измъчваш тука!“ Той не ми казваше нищо, но продължаваше да стои. Само веднъж вдигна посърналото си лице към мене и с изплашени, по детски безпомощни очи рече: „Не ме карай, дъще, не мога“. Не позволявахме на Телемах да влиза в стаята при баба си и той ходеше с унило лице, изплашен за нея и тъгуващ за мене, по прохода край покоите й. Забравяхме ги и двамата, залисани около болната, която ставаше все по-зле. Животът в дома бе загубил обичайния си ход. Пред страшното тайнство на смъртта всичко губеше значение.

На четвъртата нощ Антиклея дойде на себе си. Стоях край нея заедно с една дремеща робиня. Отначало долових промяната в дишането й: тя бе престанала да хърка. След това в полумрака на слабо осветената стая видях очите й да се отварят към мене като две тъмни ями, да се спират върху лицето ми и да остават неподвижни. Не можех да откъсна погледа си от тези очи. Като две бездни на страданието бяха те. Не зная колко време се гледахме така. Не издържах и прошепнах: „Майко…“. При звука на гласа ми нещо трепна в лицето на Антиклея, после то се сгърчи в конвулсия, засъхналите й устни се размърдаха и аз чух шепота й: „Чедо, мило чедо…“. Никога не ме беше наричала така. Ръката й шавна, но не можа да се вдигне. Наведох се и долепих устните си до тая осакатена, лишена от подвижност ръка. „Майко, майчице, скъпа…“ Риданията ме задавяха, беззвучни ридания, които напразно се мъчех да сдържам. След малко, по-скоро с духа си, отколкото със слуха си, долових, че Антиклея пак ми говори нещо. Повдигнах разплаканото си лице. Тя ме гледаше отново с тъмните си страшни очи. И в тях имаше такова очакване, така напрегнато и могъщо, сякаш цялата сила на съществото й се, бе превърнала в очакване. Няма ли го още? Думите излизаха из устата й бавно, със запъване, провлачени и накъсани. Но аз ги разбирах. Само че какво можех да й отговоря? Сведох погледа си, за да не гледам очите й, и замълчах. Антиклея остана за малко неподвижна, след това застена и се замята и отново падна в несвяст. Гърдите й се заповдигаха пак с тежко хриптене като ковашки мех. Погледнах я с притаена боязън: очите й се бяха отново подбелили. Станах и събудих дремещата робиня. Беше ми непоносимо страшно да стоя сама в полуосветената стая, с огромни гонещи се сенки по стените, пред умиращата Антиклея, да гледам очите й, потръпващото й тяло, да слушам хъркането й. На разсъмване тя дойде пак за малко на себе си. Сграбчила дрехата ми с пръсти на удавник, зашепна с пъшкане: Не ме давай, не ме давай, не ме давай… Постепенно гласът и взе да заглъхва, лицето и посивя и започна да се стапя, в гърлото й нещо заклокочи. Извиках силно и изтичах навън. Спрях се чак под колонадата на двореца. Прегърнах една от колоните, допрях бузата си до нейната студена повърхност и се разридах. Отначало усещах само хладината на колоната, о която се държах, после почувствах утринния зефир, който развяваше дрехата и нападалите ми коси, дочух и гласовете на птичките, които се събуждаха в храстите и дърветата на градината. Бавно се опомнях. Тогава видях Евриклея. Идваше с кротка крачка към мене. Лицето й имаше необикновено изражение. Тъга, но в същото време и облекчение, и като че ли някакво просветление бе легнало върху него. „Влез, чедо — каза тя. — Страшното мина. Тя вече е успокоена завинаги. Иди да починеш.“ Отидох в спалнята си и полегнах на леглото, но не можех да почивам. Навън утрото настъпваше, птичата глъчка в градината се засилваше, през прозореца се промъкваше пурпурната светлина на зората. Чувах леките стъпки на Акторида, която правеше като всяка сутрин приготовленията си за утринния ми тоалет. „Богове, си мислех, ето, всички ние сме живи: аз, Акторида, Евриклея, птичките, дърветата, слънцето… целият свят живее, тече потокът на живота, а тя е мъртва, изхвърлена на брега на потока. Защо? Защо се е родила, щом е трябвало да умре? Какво е животът? Какво е смъртта? Богове, защо сте ни създали смъртни и сте ни дали съзнание за това? Ако можехме поне да проникнем до дълбочината на тайната и да я разберем! Но тя е скрита за нас и върховният промисъл остава недостъпен за нашия ум!“ Не можех повече да лежа. Станах и отидох отново в покоите на Антиклея. Тялото бе още непобутнато: дребничкото пълно тяло с подпухнали ръце и подути глезени. Очите й бяха затворени, а лицето неподвижно, безнадеждно неподвижно, по-тежко от когато и да е, не плът, а камък. Не, това не беше Антиклея! „Къде е тя? — се питах с недоумение. — Къде е тя?“ Евриклея дойде и сложи ръка на рамото ми. Обърнах се към нея и произнесох гласно: „Майко, къде е тя?“. Евриклея ме разбра и рече: „Душата й е вече в царството на Аид, дано намери там мир и успокоение“. Но аз не можех да приема казаното от Евриклея. И не само през този ден, но и много дни след това в ума ми звучеше все този въпрос: „Къде е тя? Къде е тя? Къде са мислите й и чувствата й? Къде е онова, което бе човекът в Антиклея? Нима всичко бе изчезнало веднъж завинаги от света, като снежинка, която се стапя, като цвят, който улита?“. И душата ми се бунтуваше срещу преходността на човека.

Изгорихме тялото на Антиклея. Денят се случи ветровит. Буреносният Евър се спускаше по склоновете на Нойон и Нерит, събираше дъждовни облаци. Кладата гореше буйно, вятърът раздухваше пламъците, развяваше пепелта. Едва успяхме да съберем няколко шепи пепел, които да поставим в урната. Това бе всичко, което бе останало от Антиклея. „Нищото я погълна — си казвах. — То ще погълне всички ни.“ През следващите седмици животът до такава степен се обезцени за мене, че дори не изпитвах мъка за Антиклея, нито тревога за Одисей. Пролетта цъфтеше на острова, но на мене всичко ми изглеждаше помръкнало и почернено. И хората ми приличаха на сенки. Дори Телемах не можеше да разведри духа ми. Гледах го и страх и безнадеждност ме обхващаха. „Защо съм го родила, си мислех, за да умре и той!“

Лаерт изчака да преминат всички възпоменателни дни от смъртта на покойницата и принесе всички полагаеми се жертви на Хадес и подземните божества. За пръв път бе изоставил лозята и градините си. Ходеше тихо из двореца, като сянка, изведнъж остарял, превърнал се в старец. Понякога говореше с Телемах или с някого от прислугата, но повечето мълчеше, седнал в някое кресло, замислен, с поглед, обърнат навътре в самия себе си. На сутринта след последната траурна гощавка ме извика на разговор. Отидох при него в малката зала. „Какво има, татко?“ Той помълча малко, сякаш обмисляше какво да ми каже и как да го каже, а след това заговори с равен, спокоен глас. „Виждам, рече, чедо, че смъртта на майка ти те натовари с мъка и размисъл и душата ти боледува. И аз съм като тебе. Но аз съм вече старец, а ти си млада. Аз приключих сметките си с живота, но ти трябва да живееш.“ „И ти трябва да живееш, татко!“ „Аз трябва да доизкарам живота си — отговори Лаерт. — Като някоя стара маслина да дочакам под небето онзи час, когато и последният ми клон ще изсъхне.“ „Какво мислиш да правиш?“ „Ще напусна завинаги града и двореца…“ „А кой ще управлява царството?“ Лаерт ме погледна и за пръв път от смъртта на Антиклея лека усмивка се плъзна по свитите му старчески устни. „Ти!“ — рече. Загледах го удивена. „Как аз?“ „Ти!“ — повтори Лаерт. — „И в миналото жените са управлявали царствата, когато мъжете са отсъствали. И братовчедка ти Клитемнестра десет години управлява Аргос. Боговете са ти дали повече разум, отколкото на Клитемнестра, повече разум, отколкото, на която и да е друга гръцка жена. На народа е нужен разум и доброта. Ти имаш и двете, затова няма от какво да се плашиш.“ Не бях изплашена, но някак стъписана. Духът ми не можеше да приеме изведнъж решението на Лаерт, затова се колебаеше и противеше пред него. „Измъчена съм, рекох, от скръб и грижи и трудно ще ми бъде да управлявам царството. Като иго ще бъдат за мене задълженията на управник.“ „Това иго ще бъде в същото време и твое благо — отвърна Лаерт. — Когато се натовариш с грижите на другите, товарът на собствените ти грижи ще олекне.“

Евриклея искаше да отиде с Лаерт в полето и да сподели там неговото усамотение, но той й каза: „Ти си още нужна тука в двореца. Особено сега, когато Пенелопа ще има и други задължения, освен поддържането на царския дом“. Тя го погледна само с големите си тъмни, все още хубави очи. С думи не рече нищо, но очите й говореха достатъчно. В тях имаше и покруса от раздялата, и някакъв като че ли укор, и гаснещия пламък на някакви, може би последни, надежди. Лаерт наведе погледа си пред тези очи и промълви: „Което е минало, то не може да се повтори. Голяма е скръбта ми за Антиклея. Обичта може да бъде заместена от друга обич, но общият живот кара човека да се срасне с другия и такава загуба остава незаменима“.

Не запитах нищо Евриклея, но си спомних нашия разговор от преди десет години, в деня, в който бях открила близостта на Одисей с Меланто и преживявах първия си пристъп на ревност към нея. Няколко месеца след това, в една есенна нощ, когато двете останахме да предем до късно край огъня, след като бяхме изпратили слугините да спят, чух нейната изповед. Навън валеше ситен дъжд вече цяло денонощие и морето бучеше яростно. Аз мислех за Одисей, но мълчах. Евриклея обаче каза: „Какво ли прави сега нашият упорит старец Лаерт? Дали е здрав? Или лежи болен в своята колиба? Дали има кой да му запали огъня и да му сгрее вино или старицата, която взе да му прислужва, се е схванала и лежи и той трябва да се грижи и за нея?“. „Утре ще изпратя човек да им занесе храна и да го види“ — рекох. А в себе си помислих: „Афродито, каква е тази твоя мощ, която нито раздялата, нито безнадеждността, нито възрастта дори могат да прекършат и намалят? В моите мисли стои Одисей, а в нейните Лаерт. Макар че и тя обича Одисей, като майка го обича, защото го е откърмила и отгледала. Лаерт е вече старец, а и тя старее, но старостта види се не поставя межда на любовта. От душата зависи обичта на хората, не от възрастта им“. Помълчахме, всяка заета с мислите си, а след това аз запитах: „Майко, от толкова години живеем заедно, а никога не си ми разправяла как си дошла в Итака и попаднала в дома на Лаерт и Антиклея“. Евриклея не ми отговори веднага, а с известно закъснение, през време, на което като че ли обмисляше нещо. После каза: „Истина е! Досега не съм ти казвала нищо… Но тази нощ ще ти разправя всичко“. Тя стана, сложи нови дърва в огъня и отново седна. Морето продължаваше да бучи в далечината, иначе нищо не нарушаваше нощната тишина. „Аз съм родена на север, нагоре по крайбрежието, в Епир — започна Евриклея. — Баща ми бе мъж свободен и имотен. Оп се наричаше той като нашия орач. Бях хубава девойка, затова се омъжих рано. На тринадесет години бях вече майка. Тогава ни се случи голямо нещастие: пирати нападнаха брега ни и отведоха много хора в робство. Мъжът ми се защитаваше — убиха го. И детенцето ми загина в суматохата. А мене качиха на пиратския кораб и на третия ден ме продадоха. Тогава на брега на река Ахелой ставаше голямо пазарище на роби и добитък. Там ме купи Лаерт. На нечувано висока цена: двадесет бика. Можеше да ме вземе и наполовина по-евтино, но той не се пазари. За човека, казваше, никаква цена не е достатъчно голяма!“

Докато говореше Евриклея, огънят в огнището се бе разгорял и сега осветяваше лицето й с пурпурна светлина. Но не това го подмладяваше, а някаква друга светлина, която идваше отвътре, която скъпият спомен запалваше в душата й. „Той беше млад тогава, твоят свекър. Хубав. Усмивката му те стапяше, думите му те ловяха за сърцето. А аз бях като златна ябълка, като румен нар, гърдите ми, напращели от мляко, очите ми, плувнали в сълзи от срам пред голотата ми и от мъка пред нещастието ми. Косата ми тогава бе двойно по-голяма и бе разпусната, та с нея се покривах и тайно триех сълзите си.“ „Облечи се, Евриклея, рече Лаерт, и ела с мене!“ „И аз усетих, че съм готова да отида с него, където и да ме заведе. Нея нощ прекарахме при овчарите на Лаерт, на материка. Постлаха ни кожи от овце и бици и върху тях легнахме. А на другия ден светът ми се стори прекрасен като зората и светъл като слънцето. Нямаше грижа в мене и мъката ми бе изчезнала така, сякаш някой я бе взел в ръка. След една седмица стигнах до там, че благославях пиратите, които бяха нападнали брега и ме бяха отвлекли. Не жалех за мъжа и детето си, на смъртта им гледах като на откуп за моето щастие и не изпитвах угризения от това. Голямо нещо е щастието и нищо по-голямо не съществува от него.“ „А после какво стана?“ „После всичко свърши отведнъж.“ „Как така отведнъж?“ „Така. Дойдохме тука и заварихме Антиклея, че очаква дете. Часът й бе наближил, можеше да роди всеки ден. Тя веднага разбра какво има между мене и Лаерт и изпадна в голяма тревога. Започна семейна разправия, която завърши с това, че Лаерт й обеща да не дели никога вече постеля с мене. Очаквах, че след това Антиклея ще ме изпрати в полето, но тя ме остави в собствените си покои, за да й бъда винаги пред очите. Три дни след това се роди Одисей и аз му станах кърмачка и бавачка. Млякото ми не бе съвсем прегоряло и щом детето засука, то слезе отново. Бях доволна и от това, че гледах сина на Лаерт, че можех всеки ден да виждам самия Лаерт и да говоря с него. А и надеждата, че някой ден той ще забрави своето обещание пред Антиклея ме поддържаше. Но той не го забрави. Постепенно се примирявах. Когато Антиклея замина при Ктимена, надеждите ми се върнаха, но само за да бъдат отново измамени. И сега при смъртта й стана същото. Мъжете са неблагодарни пред любовта и винаги са готови да направят по-големи жертви за законната си съпруга, отколкото за оная, която ги обича.“ „Сигурно и Антиклея го е обичала“ — рекох. „Не, тя не го обичаше — отвърна Евриклея. — Друг й беше нея на сърцето. Чувала ли си нещо за Сизиф?“ „Коринтският цар?“ „Да!“ „Той отишъл веднъж на гости на Автолик, защото двамата се разбирали и търсели. Сизиф бе също разбойник и измамник, дори по-голям от Автолик. Антиклея, тогава съвсем млада девойка, видяла Сизиф и веднага пламнала по него.“ „А той!“ „Той също я харесал и я убедил да избяга с него.“ „Избягала ли!“ „Да. Но след като поживяла няколко месеца при него, той я прогонил и тя се върнала при баща си. Била обаче толкова нещастна, че се случвало да гори ръката си на факела, за да може чрез болката на плътта да позабрави болката на душата. Тогава Лаерт дошъл случайно в двореца на Автолик, видял нещастната хубавица и дали от жалост пред мъката й или от милост пред младостта и красотата й, я поискал за жена. Тя приела без колебание, сватбата станала и младоженците заминали за Итака. Щом обаче мълвата за станалото стигнала до Сизиф, той се изпълнил със съжаления за Антиклея и страстта пламнала в него с непозната дотогава сила. Веднага се отправил обезумял за Итака, макар и да знаел, че не е възможно да върне нещата назад. Лаерт го приел любезно, защото като мъж разумен не желаел да нарушава законите на гостоприемството. А може би в добротата си той да е изпитвал и жалост към своя съперник. Така или иначе, Лаерт не се отнесъл със Сизиф като с враг, а по-скоро като с приятел. И Сизиф започнал да се държи като приятел на новото семейство. Когато аз дойдох тука, на коринтския цар бе станало обичай да идва почти всеки месец в Итака. Не искам да коря свекърва ти, особено сега, когато е покойница, но трябва да ти кажа, че тая дружба със Сизиф не беше много редна. Някои мислят дори, че истинският баща на Одисей не е Лаерт, а Сизиф, и което е право, Одисеи няма нищо от Лаерт, а със Сизиф приликата му е несъмнена. Аз виждах и разбирах всичко, но трябваше да мълча и да се правя на невиждаща. Така продължих до самата смърт на Сизиф.“ „Тежко си живяла, майко!“ „По-тежко, отколкото можеш да си представиш, дъще! През всичките тези години бях като Тантал в Ада. Вода газех, а ходех жадна. Ръцете ми бяха завързани и устата заключени, та с нищо не можех да си помогна. И досега жаждата гори в мене. Вече разбрах: доде сляза в царството на Аид, тази жажда няма да ме напусне!“

Нов живот започна за мене. Трябваше да управлявам Итака и всички подвластни на нея земи. Това, което по-рано бе задължение на Лаерт, сега стана мое задължение. Всеки ден се будех в зори. Най-напред давах разпорежданията си за дома и за царските имоти. Орачи, копачи, овчари, козари, свинари и говедари, занаятчиите от царските работилници, всички очакваха моята дума. Не беше лесно да давам заповеди на тези хора. Трябваше де познавам труда им, а също и нрава на всеки от тях. За да не бъда голословна в заповедите си, реших да се запозная с труда на хората и да проникна, доколкото мога в характерите им. Понякога се губех по цели дни в полето. Търсех и съветите на Ментор, който бе винаги готов за помощ и подкрепа. Въпреки това правех грешки, които ме обезкуражаваха. Управлението на държавата бе още по-тежко, защото там и отговорността бе по-голяма. Особено трудно ми беше да раздавам правосъдие. С мъка стигах до решенията си и с още по-голяма мъка ги съобщавах. Все ми се струваше, че и двамата противници са прави. Вече бях разбрала, че всеки човек има свой вътрешен закон, на който е подчинен. Различни бяха хората, с различна природа и различна беше и тяхната правда. От друга страна, обстоятелствата ги люшкаха тъй, както вълните на морето люшкат отломките. Съществуваха ли тогава виновни, се питах? Кого трябваше да накажа и кого да оправдая? Често привидно правият се оказваше не прав по същество. И в края на краищата и най-неправият бе прав от своя гледна точка. Това бе най-страшното, че аз влизах неволно в кожата на всеки и започвах да гледам на нещата с неговите очи. Обърквах се и ставах несигурна, а несигурността ми пречеше да вземам твърди решения. Издавах присъди, с които се мъчех да задоволя всички. Получаваше се тъкмо обратното. Обикновено всички оставаха недоволни. А аз ставах все по-объркана и по-несигурна. Най-после отидох при Лаерт за съвет. „Ти, чедо, каза свекър ми, искаш и вълкът да бъде сит, и агнето цяло! Но то не е възможно. Всичко, което човек прави, е несъвършено. Несъвършен е и неговият съд. Напълно справедлива присъда няма и не може да има. Ти искаш да задоволиш всеки човек, мислиш за доброто на всеки. Затова ти е трудно. Когато съдиш, трябва да мислиш най-напред за общото добро. Съдът е измислен, за да има ред в живота на човеците. Трябва да им се попречи да посягат един на друг, на живота и имота си. Затова са и наказанията!“ Започнах да постъпвам според съветите на Лаерт и работата ми на съдник тръгна по-добре. Но аз оставах неудовлетворена и в постоянни съмнения. Относителната справедливост, която налагах на хората, терзаеше духа ми. Ако останеше на мене, бях готова да простя на всички и да оправдая всички. Навярно бих осъдила само убийците и предателите. Но тогава си спомнях за Клитемнестра, която бе убила Агамемнон, и за Одисей, който коварно бе превърнал Паламед в своя жертва, и си давах сметка, че дори и убийците и предателите имат своите основания да бъдат такива, а следователно и право на оправдание. Непрекъснато мислех за тези неща, но не успявах да стигна до нищо определено и ясно. Аз бях права, но и Лаерт бе също прав. Ако всеки започнеше да прави каквото иска, човешкият живот би се превърнал в хаос. Хората щяха да стигнат до пълен произвол и злото щеше да тържествува. Защото в човека живее звяр, който не заслужава доверие. В работата си на съдник се сблъсквах с него всеки ден.

Тежко е да познаеш човека и такова познание не носи радост. Особено ако по природа си склонен да виждаш доброто в хората и да им вярваш. Скоро разбрах, че малцина са човеците, към които можеш да пристъпиш с доверие. Човешкият дух се разкри пред мене, не толкова силен в злото, колкото слаб в доброто и тази слабост ме обезкуражи. Истински зли хора се срещаха толкова рядко, колкото и истински добри. Повечето, рожби на Девкалион и Пира, бяха безразборно създадени, имаха посредствени сили и душите им представляваха смесица от добри и лоши нагони, които се проявяваха според случая, според това с какви сили им действаше животът отвън. Най-често той възпитаваше в тях злина, жестокост, грубост и алчност. Пораждаше дребни, лоши страсти. Това бе осакатяване, което те не чувстваха и с което продължаваха да живеят. Както лечителят се занимава непрекъснато с недъзите на тялото, така и съдникът се сблъсква ден след ден с недъзите на душата. И това е като отрова за собствената му душа. Големи сили се искат, за да устоиш на тая отрова. Понякога се прибирах като болна от градската стъгда. И вече разбирах Лаерт, който бягаше през всеки свободен час при своите дръвчета и лози. Наистина жестоко беше познанието, което придобих в качеството си на съдник. Видях в човека онова, пред което не можех да изпитвам друго, освен покруса и мъка. Но чудно! Не преставах да обичам хората. Може би защото виждах във всеки човек Одисей с неговата двойственост, може би защото в тая двойственост откривах отражението на живота, който бе също двойствен, може би защото разбирах, че няма човек, който да не се е поддал никога на по-силния от него живот, но хората ми ставаха все по-мили, аз приемах огорченията, които ми причиняваха, със снизхождение и всяка моя присъда над тях бе едновременно и защита.

Не мина много време и аз открих, че и хората също изпитваха към мене обич, дотолкова, разбира се, доколкото тя не им струваше нищо и доколкото изобщо бяха способни да обичат. „Зито!“ — викаха въодушевено, когато се появявах на градската стъгда, облечена в траурна дреха, със златна княжеска препаска в косите и с жезъла от слонова кост на Лаерт в ръка. И странното беше, че аз изпитвах удовлетворение пред тези възгласи и нуждата да се срещам с гражданите на Итака и да участвам в живота им растеше непрекъснато в мене.

Времето течеше неусетно. Със заети мисли и претоварена със задължения нямах време да мисля, както по-рано, за Одисей. Но той беше непрекъснато в мене и аз усещах как неговият ум и дух ме ръководят, как неволно се обръщах към него за съвет и помощ във всичко, което вършех. Не разбрах как мина една година от падането на Троя и завършването на войната. Но самата годишнина ме сепна. Гръцките кораби пресичаха за по-малко от седмица Егейско море. Бяха минали прекалено много седмици, за да мисля все още, че някаква обикновена причина задържаше Одисей далече от Итака. Бе се случило нещо извънредно, но какво? Дали буря бе потопила кораба му? Но той бе тръгнал с дванадесет кораба от малоазийския бряг. Нима всички те бяха претърпели крушение и всички итакийски мъже бяха загинали? И никой не се бе спасил, за да каже какво се бе случило? Не можех да го повярвам и жаждата ми да проникна в неизвестното от ден на ден се засилваше. Жив ли бе Одисей или мъртъв? Имах чувството, че е жив! Но кое тогава му пречеше да се завърне в родината си? Дали не бе тръгнал нарочно да скита по чуждите земи и морета? Познавах любопитството му към света и хората… Но той не бе сам… С него бяха всички мъже итакийци, участвали във войната срещу Троя… Нима бе успял да склони и тях за едно безсмислено пътешествие, докато близките им в Итака изнемогваха в мъчително очакване? Във всеки случай, ако това бе станало, то означаваше, че Одисей бе охладнял не само към мене, но и към всички свои близки, а също и към родината си. Като стигнех до тука, започвах да мисля, че само любовта към друга жена би могла да изтрие в душата му чувствата към бащата и майката, към сина, към хората и земята на Итака. Имаше ли наистина такава жена и коя би могла да бъде тя? Елена! Менелай също не бе се завърнал още в Лакедемон и това ме изпълваше с опасения, които не смеех да споделя с никого. Минаваше ми през ум да не би Одисей да е убил Менелай от любов към Елена и после, изплашен от делото си, да се е заселил на някой чужд бряг… Но какво бе станало с бойците спартанци — хората на Менелай? С шестдесет многовеслени корабът бе отплавал царят на Лакедемон към Троя, всички натоварени с бойци. Не бе възможно Одисей да е избил и тях…

Така духът ми се губеше в догадки и напразно търсеше вярната посока в лабиринта, създаден от собственото ми въображение. Не смеех да се допитам до оракула, защото се плашех от неговия отговор, но търсех обикновени гадатели и прорицатели, чиито предсказания не ме задължаваха непременно да им вярвам. Отидох при Алитерсес, който живееше в град Итака и гадаеше по полета на птиците. „Одисей е жив, Пенелопе“ — ми каза той. Не бях много убедена, ме чувам истината от устата му, но все пак си отдъхнах. „То е най-важното! — промълвих. — Нека боговете да те наградят за добрите думи. Но само това ли можеш да ми кажеш?“ Алитерсес се колебаеше, види се имаше да ми съобщи нещо недобро. „Кажи ми всичко! — рекох, за да го насърча. — Няма по-тежко нещо от неизвестността.“ „Одисей е жив, повтори Алитерсес, но е много далече оттук. Чак на края на света!“ „А няма ли надежда да се завърне оттам?“ — запитах. Бях обезкуражена. Ако Одисей не се завърнеше, той щеше да бъде мъртъв за мене. „Ще се върне, отвърна Алитерсес, но ще минат много години…“ Докато говореше с мене, той следеше с очи полета на птиците и броеше полугласно: „Една, две, три… четири, пет… шест, седем, осем… девет… Да! Тъкмо девет скитални години стоят пред него“. „Богове, си помислих, но аз няма да издържа! Да чакам още девет години! Това е извън всяка човешка мярка, то надвишава всяка човешка издръжливост!“ Сякаш доловил мислите ми, Алитерсес рече: „Годините минават, Пенелопе! Ден по ден става година! А какво е денят? Миг. Додето съмне и вече гледаш, че мръква. Неусетно минават годините. Неусетно тече човешкият живот!“. Да, истина беше! Но вместо да ме утеши, тази истина ме потискаше и изпълваше с мъка. Нещастието не бе в това, че годините минаваха, а в това, че никога нямаше да се върнат. Животът изтичаше, минаваше моето златно време в скръб, грижа и очакване и което губех, беше безвъзвратно загубено. Алитерсес видя помръкналото ми лице и изглежда, за да ме утеши, рече: „Не унивай, щерко! Който обича, той се и надява, а с надежди чакането не е толкова тежко!“. Бях изморена вече да чакам и да се надявам и си помислих за Евриклея, за нейното безкрайно чакане, за нейните винаги мамени надежди, за безсмислието на целия й невероятен подвиг. В душата ми се надигаше бунт. Не исках повече да чакам! Но какво можех да направя, след като обичах Одисей, освен да го чакам? Чувствах се като птичка в примка или като риба в мрежа. Духът ми бе безсилен да отхвърли игото на любовта. Бях здраво хваната, невъзможно бе да се освободя. Ща не ща, трябваше да се примирявам с нещастната си съдба.

ЧАСТ ВТОРА

СЪНИЩА И ДЕЙСТВИТЕЛНОСТ

Наближаваше нова пролет. Хелиос се задържаше все по-дълго върху небето. От дълбоките усои се носеше тревожното гукане на гълъби. Морските птици летяха с крясъци над брега. От време на време над острова преминаваше топъл повей. Вечер небето бе тъмно, тежко натегнало върху земята. Падаше звезда, като оставяше огнена диря след себе си. Другите трепкаха неспокойно, сякаш всеки миг се канеха да полетят подире й. Хората се готвеха усилено да празнуват пролетните Дионисии. Една сутрин, докато ме решеше, Акторида каза: „Господарке, знаеш ли, че се е появила нова прорицателка? Някаква фригийка от Мала Азия“. „Тука при нас ли?“ „Не, на Сама. Но някои оттук вече са ходили да я видят. Разправяла, че е жрица на азиатската богиня Кибела. Нашите разрушили светилището на богинята още в началото на войната. Но на жрицата не сторили зло. И тя по божествено внушение, според както сама твърдяла, преминала Хелеспонт и тръгнала по ахейските земи да разпространява из тях вярата в Кибела. «Допитвал ли се е някой итакиец до нея?» «Египтий ходил да пита за сина си. Снаха му не го оставила на мира, додето не отишъл.» «Е?» Прорицателката казала, че Антиф е жив, но че е много далече оттук.“ „Истина ли?“ „Така казала, а дали е истина, не зная?“ До вечерта реших да изпратя Ментор да доведе жената в Итака. Това, което тя бе казала за Антиф, съвпадаше напълно с думите на Алитерсес, казани за Одисей. Съблазънта бе много голяма, за да мога да й устоя.

Тя дойде една привечер, когато здрачът вече се спускаше и мрак пропълзяваше по ходниците на двореца. Акторида изтича да ми съобщи, че е пристигнала и че чака долу, под колонадата. „Въведи я в малката зала — казах. — Веднага ще сляза!“ Оправих набързо дрехите и косите си и с припряна, неспокойна крачка забързах към малката зала. Жената бе вече вътре, но стоеше права, в очакване. Застанах на вратата и се опитах да я разгледам в полуздрача на залата. Беше висока и снажна жена с бели като сняг коси, разпилени по раменете. Очите й блестяха пронизващо сини, а лицето й тъмнееше, загоряло като на човек, който се намира по всяко време на открито. Дрехата й имаше необичайна кройка, но бе направена от груба тъкан, груби бяха и сандалите на нозете й. Бе наметната с извехтяла еленова кожа и се опираше на висока тояга. Въпреки простото, бедняшко облекло обаче целият й вид бе достолепен и вдъхваше още от пръв поглед уважение, дори страхопочитание. Тя също ме гледаше. Съсредоточено бе спряла върху ми неподвижни твърди зеници, но аз имах чувството, че като гледа мене, тя вижда в същото време цялата зала и целия дворец. Разменихме си обичайните приветствия и аз пристъпих да седна на трона. Прорицателката остана права, само се обърна с лице към мене. „Ела, майко!“ — рекох.

„Пристъпи и седни и ти!“ Тя направи няколко крачки, без да бърза и седна в креслото срещу мене. Помълчахме малко, после тя заприказва така, сякаш ме познаваше от детинство и всеки ден се срещаше с мене. „Викала си ме, Пенелопе — рече. — По море за мене човек си пратила!“ Неочаквано гласът й се прекърши и тя проточи словата си като слова на песен. „Ой, страшни са морските пътища! Ой, несигурни са рибните пътеки! Къде искаш да ме водиш, пратенико! Защо безпокоиш старицата?“ Мълчах, смаяна от странните й слова. Без да се смути от моето мълчание, жрицата на Кибела заговори отново: „Не щях да дойда! — каза. — Но майка ти, блажената Перибея, и свекърва ти, Антиклея, три нощи вече ме молят за тебе! А и Кибела, многострадната владичица, милосърдната наша кърмилница, се застъпи за твоята мъка!“. За пръв път чувах някой да говори така. Сякаш жената си играеше с думите, сякаш редеше приказка, в която измислицата и истината се преплитат. Въпреки това аз й вярвах. Усещах как духът ми неволно се покорява на нейния дух, как нейната сила ме пренася в друг свят. Бях като зашеметена от необичайното усещане. А жрицата, след като помълча пак известно време, заприказва, този път като че ли с известно усилие. „Мъча се, чедо, да стигна до него… да го видя къде е що прави… С далечината се боря, като птица срещу вятъра се блъскам…“ Тя въздъхна и се улови здраво с две ръце за високата тояга. Главата й се наклони встрани, едрата й снага се сведе и устните й замърдаха в отривист шепот: „Ох, тежко е, тежко е, но трябва да се помогне! Човек се мъчи тука! Чака… Не е камък, не е дърво човекът! Жива душа носи!“. Неволно следях промените в лицето на жрицата. Очите й се свиваха все повече и повече и чертите й ставаха все по-напрегнати. Цялото й същество показваше усилие и напрежение. Сякаш вървеше срещу препятствие, което преодоляваше с мъка. „Ой, зелени очи, заговори пак така, като че ли припяваше прорицателката, върло слънце ви заслепява! Ой, червени коси, тих вятър ви развява!… Големи вълни се надигат… Невидени вълни! Като подвижни планини! От край до край се подемат! Сякаш зли духове с корабчетата играят. Подмятат ги към небето, после ги тласкат надолу, в разиграните бездни… А хората, човеците дръзки, рожбите несвестни на Кибела, за корабчетата са се вкопчили, като лишей за камък са залепнали… Ей, скиталецо с червени коси, къде си вперил погледа си? Безкрайна е далечината пред тебе, слабо е кормилото в ръцете ти, несигурна — дъската под нозете ти… Ох, няма по нас такова море… Океанът трябва да е това, дето опасва земята.“

Колкото повече слушах прорицателката, толкова повече се вживявах в казаното от нея. Изведнъж радост преля в сърцето ми. Ликуващ възглас излетя из гърлото ми. „Значи Одисей е жив, майко?“ При звука на гласа ми лицето на прорицателката за миг се сви болезнено и тя ме погледна с невиждащи очи. Остана така известно време, неподвижна. Сякаш се мъчеше да се върне при мене, да проникне в смисъла на казаното от мене. Най-после промълви: „Жив е!… Само че е много далече…“. Неочаквано ме обхвана такава жажда да видя Одисей, каквато отдавна не бях изпитвала. Да го видя поне така, както го виждаше жрицата, като видение. „Искам да го видя така, както ти го виждаш!“ — казах със смелост, която досега не бях показвала пред никой гадател. Духът ми бе възбуден до крайност, сякаш бях пила силно вино. Чувствах силите си неимоверно пораснали и виждах нещата, подчинени на моята воля. Бях самоуверена, както никога. „Всички искат да виждат като мене, каза прорицателката, но то не е дадено на всеки. Ти, чедо, можеш да видиш Одисей само насън!“ „Не съм го сънувала отдавна — отвърнах. — Искам, но не мога. А и когато се случи да го сънувам, сънищата ми са все неясни и объркани.“ Жената мълчеше, мислеше, съсредоточена в себе си. „Аз не говоря за такива сънища, промълви тя най-после, които смъртният човек вижда в съня си всяка нощ. Дим са те и мъгла, която се разнася, игра на празни мисли и незает дух. Думата ми е за сънища, измолени от божеството и изпратени от него. Верни и истинни!“ Изведнъж тя занарежда с припевен глас, както й беше обичай: „Ой, силни очи има човешкият дух! Страшни очи! През камъка и през плътта виждат те, през земи и през морета преминават, в далечината безкрайна проникват. Господарю на световната светлина, Аполоне, и вие Хермесе, Атино и Афродито, водители на човешкия дух, от четирите посоки пристъпете и духа на дъщерята Кибелина с общи сили поведете!“. Жрицата млъкна отново с отметната назад глава и с очи, загледани в някаква невидима далечина. Изчаках я с мъка да сведе поглед към мене и я запитах, жадна да чуя по-скоро отговора й: „Може ли да стане това, майко?“. „Може, отвърна прорицателката с известно колебание, но по-добре е да не става. Не ми искай такова нещо, защото то няма да бъде за твое добро.“ „А аз мисля, че ако видя Одисей тъй, както ти го виждаш, ще се успокоя!“ „Няма, чедо, няма — заговори жената така, както се говори на дете, чийто разум е още слаб и неспособен да проумее дори най-очевидните неща. — Недей да ми искаш това, което ще направи грижата ти още по-тежка!“ „Защо по-тежка? Има ли нещо по-тежко от неизвестността?“ „Неизвестността не е умъртвила още нито една човешка надежда! — рече прорицателката. — А истината е безмилостна и понякога ни лишава от всички надежди.“ Думите на старицата бяха ясни, но аз, неизвестно защо, не можех да проникна до техния смисъл. Сякаш бях останала без разум и следвах единствено нишката на желанието си. Глухо упорство се надигаше в мене да постигна своето. „Майко, моля ти се, майко, моля ти се, майко, моля ти се…“ — повтарях като несвестна. „Не, не…“ — рече прорицателката и вдигна ръце, сякаш се бранеше. „Ще те обсипя с дари, майчице златна, не ми отказвай!“ „Какво можеш да ми дадеш ти повече от това, което ми дава Великата майка?“ — запита жрицата, като че ли с известен гняв, и тръгна бързо към вратата. Но аз я догоних и й препречих пътя. Държах я за ръцете и продължавах да я убеждавам: „Няма да видя вече мир и спокойствие, ако не удовлетвориш молбата ми, майко“. Изведнъж тя се спря и ме загледа в очите. Цяла ме пронизваше с поглед. Сякаш искаше да проникне до последната глъбина на съществото ми и да види какво се крие там. „Добре, промълви най-после, но помни, че всичко става по твоя воля!“

Прорицателката си замина, дните поеха своя обикновен ход и в реда на този ход цялата случка с нея започна да ми се вижда недействителна. Сякаш бях сънувала сън наяве. Не знаех как да си обясня обаче преживяното. Накрая реших, че мощният дух на прорицателката ме бе държал известно време в своята власт и ми бе налагал мисли и усещания, които сега ми изглеждаха като проста игра на въображението. Не е присъщо на ума ми да приема необяснимите неща за истински. Затова понякога се усмихвах на моето увлечение тогава и на доверието, с което бях приела думите на странната жрица. Но пролетта, която идваше, възбуждаше всичките ми чувства и караше мисълта ми да дири нови пътища за тяхното удовлетворение. Като че ли никога не бях изпитвала такава жажда да видя Одисей. От друга страна, любопитството, чието семе прорицателката бе хвърлила в духа ми, покълна и растеше заедно с дните. Неверието ми се примесваше с надежда. Може би наистина съществуваше някаква възможност да се свържа с Одисей насън. Най-после нищо нямаше да ми струва да направя един опит. По няколко пъти на ден вадех кожената кесия, в която стоеше билката, дадена ми от прорицателката. Припомнях си думите й. „Два пъти в годината, бе казала тя тогава, когато денят е равен на нощта, ти можеш да се срещаш с Одисей насън. Душата ти ще търси душата му и ще стига до нея. Великата майка Кибела ще я води. В тези дни сърцето на Кибела откликва на повика на всяко сърце. Тя ликува на пролетното равноденствие, защото Атис, смъртният мъж, пред когото тя, безсмъртната, се прекланя, когото тя, божествената, обожава, е възкръснал за живот. И страда безутешно на есенното равноденствие, когато види Атис отново белязан от знака на смъртта. Велик е нейният дух, затова и мъката, и щастието я правят еднакво отзивчива. Но запомни добре — само на двете равноденствия!“ Пролетното равноденствие наближаваше.

Не обичам жертвоприношенията. Стоя покрусена винаги пред умъртвените животни, пред пролятата кръв, пред разхитения сок на живота. Но човек не може да получи нищо даром. Това е тайната на осъществените човешки въжделения: жертвата. Трябваше да принеса хекатомба на Кибела. И отделно други жертви на Аполон. Всичко осветяващия, на Хермес Сънодаряващия, на Атина Промислителката и на Афродита Вседържителката. Никой, освен Ментор, Евриклея и Акторида, не знаеше за какво е жертвоприношението. Народът на Итака се събра и пирува през целия ден на равноденствието. Аз присъствах на жертвоприношението, но не взех участие в пиршеството. Прекарах деня, без да сложа нищо в устата си. Гладът и очакването ме замайваха. Привечер се изкъпах отново, свалих от себе си всички украшения, изядох парче пресен хляб, поръсено със сол, и изпих чаша неразредено вино, в което от три дни киснеше един стрък от билката на прорицателката. След това си легнах. Навън още не се бе стъмнило добре и дворецът не беше утихнал. Мислех, че шумовете, които чувах, и напрежението, което усещах, ще ми попречат да заспя, но съм заспала веднага. Не можех да кажа колко време съм спала, когато се събудих внезапно от собствения си вик. Изглежда бях викала и преди да се събудя, защото Евриклея се бе надвесила над мене, а Акторида стоеше изправена при нозете ми и ме гледаше уплашено. „Какво има, чедо? Какво има? — шепнеше Евриклея. — Какво видя в съня си?“ За миг си припомних това, което бях сънувала, и изпитах нов пристъп от ужас. „Майко — стенех — майко! Това не може да бъде! Много е страшно, за да бъде истинско!“ Действително бе толкова страшно, че ако не ми се беше открило насън, никога не бих могла да си го представя. Бях видяла онова море, за което ми бе говорила прорицателката. Непознатото, чуждо море, намиращо се неизвестно къде. Бях го видяла да се надига, величаво и равномерно, с огромните си вълни, без вятър, като жива гръд, която диша. А слънцето, увиснало на заник в безкрайната синкава далечина на хоризонта, приличаше на гигантско огнено око, жестоко и зловещо. Зарята му хвърляше червени отражения върху широките гърбове на вълните и върху гъсто нагънатите склонове на брега. Никога не бях виждала този бряг. Той бе за мене така непознат, както и морето, и като него величествен и страшен. Високи и стръмни възвишения го увенчаваха, отчасти голи, разкриващи тъмната скална гръд на планината, отчасти облечени в зеленина. Под тях се простираше широка пясъчна ивица, която белогривестите талази нападаха като неуморими пълчища. „Значи тука е дошъл Одисей…“ — си помислих и страх за него ме облада. Неочаквано съзрях върху мокрия пясък следа от бос човешки крак. Бе с невидени размери. А наоколо личаха и други следи от мъжки сандали с обикновена големина, които следваха дирята на великана. „Одисей е тръгнал с другарите си да търси този необикновено голям човек…“ — си помислих пак и още по-голям страх за него ме нападна. Сама тръгнах по дирите и те ме доведоха до гората, но тука трябваше да се спра и да събера смелост. Не бях виждала никога такава буйна растителност. Необикновените дървета, храсти и увивни растения се преплитаха в гъста мрежа. Зеленият полумрак и странните звуци, които се носеха от непроходимия гъсталак, ме плашеха. Влажният, топъл въздух, напоен с тежки аромати, ме замайваше. „Защо е влязъл в тази гора? — се попитах. — Какво е търсел в нея? Дали великана?“ Тревогата за Одисей ми вдъхна неочаквана смелост и изостри зрението ми.

Едва забележима пътека се откриваше пред мене и аз тръгнах по нея през гората. Вървях така известно време. Не виждах опасността, но я чувствах около себе си. После гората отведнъж се раздвижи и аз видях опасността, която до този миг ме дебнеше скрита. Отвсякъде наизскачаха зверове. Имаше жълти лъвове с пламтящи очи, които биеха опашки в силните си хълбоци, имаше пантери, които безшумно се промъкваха през гъстата зеленина, и огромни змии, които се спускаха от клоните на дърветата. Исках да бягам, но нямаше къде. Отвсякъде ме заграждаха врагове, защото звярът е винаги враг на човека. Тогава зачух удари на тъпан, които се носеха глухо и равномерно из гората. И душата ми се възрадва. „Само човекът познава магията на ритъма — си казах. — Значи тука има хора, които биха могли да ме защитят и спасят.“ След малко видях и тези хора. Те минаваха във върволица, един след друг, и бяха високи и снажни, но голи и съвсем черни. Походката им бе гъвкава, безшумна и дебнеща, а лицата им дишаха кръвожадност и жестокост. „Тези хора са по-страшни и от зверовете — си помислих. — Но какви могат да бъдат хората сред тази гора?“ Не посмях да им извикам за помощ и те отминаха, а след малко и тъпанът им замлъкна. Неочаквано открих, че и зверовете са изчезнали, и с подновена смелост тръгнах по пътеката. „Трябва да намеря на всяка цена Одисеи, си мислех непрестанно, и да го изведа оттук. Не мога да го оставя повече да броди по тези ужасни места!“ След известно време пътеката ме изведе на една висока поляна. Отново видях морето. То продължаваше да напада брега. Нощта се спускаше като зъл дух, изпълнен със заплаха, тъмнината се сгъстяваше над земята, само далече, сякаш на самия край на света, все още светеха лъчите на погълнатото от океана слънце. Обърнах се, видях пред себе си черната паст на висока пещера и веднага си казах: „Одисей е тука! Трябва да е дошъл да прекара нощта в безопасност!“. Тръгнах пипнешком напред. Не виждах нищо, но усещах, че в пещерата има живи същества. Постепенно очите ми взеха да свикват с тъмнината, но освен стените и пода от скала погледът ми не откриваше нищо друго. По едно време се обърнах да проверя дали се вижда изходът и така останах на мястото си, вцепенена от ужас. Между мене и изхода стоеше висок човек с невиден ръст, с кожа, черна като абанос, и с едно-единствено око на челото. Неволно залепнах за скалата, а ръката ми се протегна, сякаш диреше защита от тъмнината. В същия миг усетих как някаква здрава и силна ръка хвана моята и чух бърз шепот до ухото си: „Стой неподвижна! Той няма да те забележи!“. Беше Одисей! Познах веднага и ръката, и хватката му, познах говора и дъха му. „Защо си дошъл тук?“ — пошепнах на свой ред, като се мъчех да го погледна в лицето. В мрака не видях нищо, но по звука на гласа му разбрах, че се усмихва. „Любопитно ми беше!“ — промълви лукаво, по детски. „А не мислеше ли за мене?“ — го запитах. „Сега, когато съм в опасност, непрекъснато мисля за тебе — отговори Одисей. — Иначе морето и приключенията владеят духа ми.“ „Значи това чудовище пред нас е наистина опасно?“ „Повече от всички зверове — рече Одисей. — То се храни с хора. Преди малко изяде двама от моите другари!“ Едва не извиках. „Възможно ли е такова нещо? — запитах. — Нима това същество с човешки образ няма човешко съзнание?“ „Няма! — отвърна Одисей. — Той няма вяра и богове, не признава закони и правда! Той е циклопът Полифем. Има само едно око и с него вижда само едната страна на живота. Той е човекът звяр!“ „И как ще се спасиш от него?“ „Ще измисля нещо — каза Одисей, като се усмихна отново. — Аз съм човек с две очи и грък! Аз нося човешки дух в себе си. А духът на човека може да преодолее всичко!“ В това време чудовището протегна ръка към Одисей, аз изпищях и се събудих.

До сутринта разправих няколко пъти съня си на Евриклея и Акторида. И колкото го повтарях, толкова по-ужасен го намирах. Не можех да се успокоя, треперех с цялото си тяло и от време на време плачех и ридаех. Евриклея направи приношения от благовония на Аполон и Атина, а също и на Морфей. И ги молеше да ме успокоят, а сама се залови да ме успокоява с думи. Но аз заспах едва на разсъмване, а когато се събудих, изведнъж си дадох сметка защо прорицателката не бе скланяла отначало на молбите ми. За една нощ тревогата ми за Одисей бе пораснала толкова много, че едва издържах тежестта й. Непрекъснато се питах дали това, което бях видяла насън, бе истина. Действително ли Одисей се намираше в такава опасност? Съществуваше ли такъв великан или това бе само образ, създаден от моето въображение. Дълбоко вярваща в боговете, Евриклея бе дарена със здрав разум и отхвърляше съществуването на великани. „Щом има там, би трябвало да има и тука! — казваше тя. — Тебе, чедо, те е измъчвал зъл дух насън! Моли се на Аполон да просветли духа ти и на Атина да насочи разума ти по верен път!“ Напротив, Акторида бе склонна да вярва като децата всичко, което й бях разправила. Ментор пък казваше: „Не ставай глупава, Пенелопе, да вярваш на оная стара магьосница! Ако знаех, че ще те разтревожи така, щях да я удавя, докато я водех насам от Сама!“. Но аз си мислех, че навярно никой от тях не беше прав. Може Полифем и да не съществуваше, но явил се в съня ми, той трябваше да ми подскаже колко опасен бе животът на Одисей по онова огромно море, сред оная страшна гора, при хората зверове, които не познаваха нито вяра, нито закон. Все едно че продължаваше да бъде на война.

Пролетта настъпи и отмина, без да я усетя. Дните се нижеха, но не можеха да отнесат тревогата ми. Сънят, който бях видяла, продължаваше да стои пред очите ми и неговото видение дебнеше всеки миг, в който духът ми бе свободен, за да ме нападне със своите неизживени ужаси и мъка. Доскоро лишени от плът, безпокойствата ми имаха сега жив образ. В горещите, душни летни нощи, когато сънят бягаше от мене, мисълта ми се носеше по безкрайните простори на океана, към краищата на света, където Одисей водеше една друга война, не по-малко опасна от войната при Троя.

Есента неусетно вплиташе своите нишки в тъканта на лятото. Нощите захладяха, на небето затрепкаха Плеядите. Наближаваше есенното равноденствие. За мене това бе като да наближаваше нов потоп. В едно и също време и исках, и не исках да сънувам Одисей. Като от смърт се страхувах от един нов сън и въпреки това знаех, че няма да мога да се откажа от него. Трябваше да разбера какво е станало с Одисей, но възможността да го видя изпаднал в още по-голяма беда или загинал не ми даваше мира. През нощта срещу равноденствието изобщо не спах и на жертвоприношението се чувствах едновременно отмаляла телесно и изтерзана душевно. Денят се случи горещ, като че ли останал от лятото, слънцето приличаше силно и топлината, както и блеенето на животните, ми докарваха замай, а миризмата на прясна кръв и изгорено месо ми причиняваше гадене. Едва изтраях до вечерта. Дори изкъпването не ме ободри, така че когато седнах да вечерям, очите ми се склапяха сами и залъците хляб присядаха на гърлото ми. Заспала съм веднага, но сънят ми, както и първия път, бе кратък. И при събуждането си отново чух собствения си вик. В същия миг Евриклея влезе в стаята ми. Изглежда, бе стояла отвън пред вратата, докато аз бях спала, и бе чакала да се събудя. „Какво стана, чедо? — ме запита и аз долових в гласа й като че ли известно нетърпение. — Какво видя този път?“ „Той е жив, майко! — бяха първите ми думи. — Но пак е много далече. Броди по непознати земи, за които никой от нас не знае нищо!“ Както и първия път, така и сега изведнъж си припомних целия си сън. Видях го така ясно, като че ли бе нещо, което бях преживяла в действителност. Пред мене се издигаше мрачен и суров бряг. Планината се възземаше непосредствено от самата вода като висока крепост. Склоновете й бяха сиви, надиплени и прорязани от пукнатини, тъй както старческото лице е прорязано от бръчки. Тъмни борики и ели, закрепени като по чудо върху голата скала, растяха високи и устремени нагоре, сякаш се мъчеха да достигнат бледото далечно слънце. Белезникава мъгла, накъсана на парчета, се рееше между тях. Оловни/облаци се носеха ниско, като ту откриваха, ту закриваха върховете на планините, побелели от сняг. „Какви мрачни места! — си помислих. — Защо ли е дошъл Одисей тук?“ Долу, в дълбокия пролом, блестеше водата на тесен залив, на който не се виждаше нито началото, нито краят. Бе тиха и гладка като водата на езеро. Тук не се надигаше ни голяма, ни малка вълна и в прозрачната глъбина окото долавяше съвсем ясно очертанията на плъзгащите се като тъмни сенки риби. Ята от черни и пъстри птици се вдигаха с крясък, който ехото на пролома повтаряше. Река се спускаше с гръмлив шум като пенлив водопад, а някъде изпод високия свод на бориките се носеше тръбният зов на елена мъжкар. „Колкото и да е неприветливо това място, си рекох, то ми изглежда по-безопасно, отколкото онзи зноен бряг, където преди половин година видях Одисей!“ Тогава съзрях стръмен път, който се виеше между гънките на възвишенията. По него се спускаха каруци, натоварени с трупи. „Може хората тук и да са варвари, си казах пак, но техният живот прилича все пак на нашия.“ Изведнъж видях Одисей. Стоеше на една пътека върху склона на планината и оттам наблюдаваше нещо долу в залива. Приближих се безшумно и с върха на пръстите си докоснах рамото му. Той трепна цял и бързо се обърна. Лицето му бе враждебно и свито в закана, но щом ме видя, чертите му се отпуснаха и очите му ме заляха със светлина. Няколко мига остана така загледан в мене, после протегна ръка и ме привлече към себе си, но някак разсеяно. Личеше, че друго занимава духа му. Неговата разсеяност ме накара да се почувствам неловко и ми наложи сдържаност. За да скрия смущението си, запитах: „Какво гледаш там, долу?“. Одисей се усмихна и отново насочи погледа си към дъното на залива. „Гледам нашите кораби“ — рече. Сега и аз забелязах, че долу край грубо построен пристан бяха закотвени десетина кораба, гръцки по вид. „Казах им, продължи Одисей, да не закотвят корабите тук. Лестригоните рано или късно непременно ще ни нападнат!“ „Кои са лестригоните?“ „Хората, които населяват тази земя. Ето, виж ги!“ Вгледах се в мъжете, които караха трупите. Бяха много високи и снажни, с бели като лен коси и дълги бради. „От три месеца сме тук, каза Одисей, и живеем в добър сговор, но на варварите не може да се вярва!“ „Защо си дошъл тук? — го запитах. — Защо не тръгна към Итака, след като се спаси от човекоядците?“ Той ме погледна бързо, после отмести също така бързо погледа си и остана известно време мълчалив.

„Светът ме мами — каза след малко. — Не можеш да си представиш колко той е обширен и разнообразен. И човекът ме привлича. Искам да опозная всеки човек: дивака, варварина… всеки!“ Покруса изпълни сърцето ми. „А не изпитваш ли мъка за нас?“ — го запитах. „Даже много голяма! — отвърна Одисей. — Но по света има толкова неща за гледане! Ето този залив! Откога плаваме из него и все още не знаем къде свършва и не познаваме всичките му разклонения. Така дълбоко се е врязал той в сушата. А и всички заливи по този бряг са такива.“ „Колкото и да са необикновени тук заливите, си помислих, как може заради тях да измъчва мене, баща си, Телемах!“ Тъкмо исках да му кажа това, когато той поде отново: „А преди три месеца, когато дойдохме тук, нямаше нощ“. „Как нямаше нощ?“ — запитах недоверчиво. Помислих, че Одисей ми разправя небивалици, че се мъчи, според както му беше обичай, да отклони нежелания разговор чрез една шега. „Слънцето залязваше, продължи той, но денят не си отиваше. Небето едва-едва помръкваше и всичко се виждаше. Две надници можеше да получи онзи, който се задоволява с малко сън.“ Отново си помислих, че той ме залисва така, както се залисват малките деца. Загледах го сериозно в очите. „Кажи ми истината, го помолих с тих, но разтреперан от мъка глас, защо не бързаш да се върнеш, защо скиташ по моретата?“ Неочаквано лицето на Одисей стана лукаво и тънка усмивка се плъзна по устните му. В този миг по целия бряг се вдигна голяма глъчка. Иззад елите и иглолистните храсти наизскачаха множество руси великани и започнаха да къртят с лостове скални отломки, които сриваха върху гръцките кораби. Вдигна се прах по стръмните склонове на планината и писъци и глъчка от дъното на залива. А камъните продължаваха да се сипят отгоре и да трошат корабите на Одисей. Погледнах го: той бе побледнял и очите му, пламнали от гняв, едва не изскачаха из орбитите. „Няма ли да им помогнеш? — го запитах, макар и да знаех, че въпросът ми е безсмислен. — Те гинат…“ „А как да им помогна?“ — кресна Одисей в лицето ми. После, като се мъчеше да се сдържа, продължи: „Те постъпиха глупаво и сега ще заплатят с живота си за това. Тук всяка грешка се заплаща и то най-често с живота!“. Изведнъж той се сети за нещо. „Трябва да отърча и да спася поне моя кораб. Хайде!“ И като ме хвана за ръката, повлече ме по пътеката в обратна посока. „Бързай! — ме подканяше непрекъснато. — Антифат, царят на лестригоните, е хитър. Навярно е изпратил хора и при моя кораб…“ „Но защо враждувате?“ — го запитах. „Не враждуваме — отвърна Одисей, като продължаваше да тича. — Ние просто им омръзнахме. Додея им да живеят в мир с нас. Те са по-силните, това е достатъчно, за да ни нападнат и унищожат.“ Пътеката свърна надолу между камъните на урвестия склон и аз видях морето. Бяхме стигнали края на залива и Одисей взе да се пуска по стръмнината. Краката ни се плъзгаха по ронливото нанадолнище, но ние продължавахме да слизаме бързо, като се ловяхме за растящите наоколо храсти. Скоро между клоните на елите съзрях черния кораб на Одисей. Сивите вълни на морето го люшкаха леко, като ту го приближаваха, ту го отдалечаваха от скалите, за които беше завързан. Още няколко крачки надолу и додето усетя какво става, Одисей ме грабна и заедно с мене скочи на кораба. След това изтегли меча си и замахна да пресече въжетата. В същия миг забелязах двама лестригони, които откъртваха огромна скала от стръмнината. Скалата вече се клатеше над кораба, готова всеки миг да се сгромоляса върху ни. Тогава аз извиках и се събудих.

И от този сън не получих успокоение. Само нова тревога се настани в душата ми на мястото на старата. Забравих за човекоядците и пълната с опасности южна гора и взех да мисля за неприветните места, по които Одисей скиташе сега, и за северните варвари, които го заплашваха със своята безсмислена враждебност. И макар че този път имах повече надежди за неговото спасение, страхът продължаваше да ме измъчва. Ами ако онази скала се бе срутила наистина върху Одисеевия кораб? Дори и да останеше жив, той нямаше да има вече с какво да се завърне в Итака. „Къде ли са тези места?“ — се питах непрекъснато. Те ми напомняха за нашите високи планини, за Тайгет, която така добре познавах. Може би бяха по-близо до Гърция, отколкото предполагах. „В края на краищата разстоянието е нещо преодолимо — си казвах. — За същото време, за което е отишъл дотам, той може и да се завърне оттам. Ала, ако няма кораб, с какво ще тръгне? Но тогава той може да остане при лестригоните цял живот!“ — си мислех и чувствах как душата ми изнемогва под бремето на това предположение. В такива часове започнах да мисля, че действително щеше да бъде по-добре, ако не знаех нищо за Одисей, защото колкото повече знаех, толкова повече се измъчвах. Прорицателката се бе оказала права. Като цар Мида аз бях поискала един дар, който имаше две лица. А сега не можех да се откажа от него. Не можех да се откажа от истината, макар че тя ми носеше само тревоги. Всъщност аз не бях сигурна дали сънищата, които виждах, ми разкриваха истината или представляваха само плод на възбуденото ми от билката на прорицателката въображение. И въпреки това вярвах в тях. Приемах ги за истина, защото така получавах надеждата и вярата, че Одисей е жив. Предпочитах тревогата пред безнадеждността и примирието. Наблюдавах другите жени на бойци в Итака. Повечето от тях живееха покорни на съдбата си, отбягваха излишните терзания и се оставяха на живота, той да ги води. Отчуждени от мъжете си с течение на времето, сега те спокойно ги забравяха. Имаше дори такива, които нарочно диреха забравата, защото не искаха да страдат. Свършването на войната ги възвърна за кратко към миналото, но те скоро изживяха това възвръщане. Съпружеството бе за тях навик, а навикът бе изчезнал. Те гледаха вече на мъжете си като на чужденци, нещо по-лошо, като на покойници, сенки от едно минало, лишено от плът. Това бяха съпрузи призраци, чиито лица се разсейваха и чиито души чезнеха пред избледнелите, безсилни чувства на съпругите им. Животът течеше и без тях щеше да продължи да тече. Появата им, както това става винаги с призраците, можеше да предизвика само безпокойства. Нали така се бе случило и с Диомед? Много жени бяха постъпили като Егиалея, а някои вече отиваха и в други домове като съпруги на нови съпрузи. Даже родителите на изчезналите войни показваха от ден на ден все по-голямо примирие пред нещастието си. Само аз не се примирявах. Може би защото не можех да гледам на Одисей като на чужденец или покойник, а продължавах да го чувствам жив и свой както тогава, когато тръгваше за Троя. Чертите на лицето му бяха започнали вече да ми се изплъзват, но нищо от душата му не ми убягваше. Пороят на живота не можеше да заличи нейните безплътни черти и тя беше най-верният ми съюзник в борбата със забравата, която не е друго, освен борба със смъртта.

След топлата дълга есен, която сякаш не искаше да си отиде, зимата се появи като недрага гостенка. Нямаше сняг и бури, но хвана нечакан студ. Хелиос криеше посърналото си лице зад високи сиви облаци. Морето, избистрено от студа, бе придобило ярък синьо-зелен цвят. Тънък резлив вятър шумолеше в златистокафявата шума на дъбовете, свиреше в тъмнозелените вретена на кипарисите. В градината на двореца се появиха горски птици, дошли поради студа по-близо до домовете на хората.

Не бяха минали и десет дни след като сви студа, когато от Лакедемон пристигна пратеник. Този път Икарий бе изпратил един от бившите коняри на Тиндар, когото знаех добре. Но човекът се бе изменил силно с годините и аз не можах да го позная веднага, затова го посрещнах като чужд. Старият слуга не се обиди, а рече: „Сума години минаха откак не сме се виждали, Пенелопе, как ще ме познаеш? И аз едва ли бих те познал, ако те срещнех извън този дворец. Ти беше пъпчица тогава, когато тръгна от Лакедемон, а сега си разцъфнал цвят. Аз пък заприличах на някоя изсъхнала на клона смокиня. Бързо преминава човекът! Преди четиринадесет години все още обяздвах конете на Тиндар, а сега мога само да чистя яхърите на двореца!“. „Не си се променил чак толкова, Антилий! — казах, за да утеша човека. — Но аз съм забравила вече хората от Спарта, а и не очаквах да те видя!“ Антилий само махна с ръка. Разбрах, че утехата ми бе излишна, затова побързах да го запитам за новините. „Не са добри новините! — отговори Антилий. — Грижовни и тъжовни!“ Надигнах се изплашена: „Да не сте научили нещо лошо за Одисей?“. „Не, за Одисей не знам нищо, но стринка ти, царица Леда, умря…“ Отпуснах се покрусена в креслото. Усетих слабост в коленете и болка в сърцето, но не се разридах, както навремето, когато научих за смъртта на цар Тиндар. Сама се учудих на спокойствието си. Но всъщност нямаше нищо чудно. Времето бе минало и бе променило много неща. Четиринадесет години ме отделяха от онзи живот в Спарта и от далечината на тези четиринадесет години той ми изглеждаше вече безкръвен. Отдавна бях във властта на един друг живот, осезаем до болка, пълен с радости и страдания, от плът и кръв. Ала и моят нрав се бе изменил. Много скърби бях преживяла и много страдания бях изпитала, затова бях станала сдържана в страданието и търпелива в скръбта. Някога мъката бе за мене болка, впита в плътта, сега бе сянка, легнала върху душата. Въздъхнах тихо. „Кажи ми, промълвих, как умря царица Леда! Далномерецът ли я улучи или скрита болест я отнесе?“ „Трябва да е имала някоя скрита болест, отвърна Антилий, защото беше заприличала на сянка: само кожа и кости. Не можеше да яде нищо, а напоследък разправяха, че дори водата с мъка поемала. Така и изгаснала, като огън, оставен без дърва.“ Слушах словата на Антилий и се мъчех да си припомня стринка си такава, каквато я знаех от детинството си, после — каквато я бях видяла в деня на моята сватба и при изпращането ми от Лакедемон. Лицето й беше бяло като лилия, но позавехнало от плач, а големите й тъмни очи бяха пълни с тъга. Бе ме отгледала от малка, затова при заминаването ми тъжеше за мене. Аз бях весела и безгрижна и нито веднъж не ми мина през ума, че никога вече няма да я видя, че това е раздяла завинаги. „Колко е страшно! — пошепнах. — Разделяш се с човека и мислиш, че пак ще се срещнеш, а се оказва, че това е било последната ти среща!“ „И Елена не можа да я види! — рече Антилий. — Само Клитемнестра дойде няколко дни преди смъртта й.“ „Няма ли ги още Менелай и Елена?“ „Няма ги и кой знае кога ще се завърнат! Много натоварена си отиде царица Леда. Така, както и живя години наред. Добре, че беше Хермиона, за да я теши през всичките тези години на мъка, тревоги и срам!“ „Какво прави тя? — запитах. — Чувах, че била пораснала.“ „Децата растат, Пенелопе — отвърна Антилий. — Не можеш да ги спреш. Хермиона кара вече шестнадесетата си година. Зряла девойка е, хубава, руса като Менелай, но не е весела. Тъжен беше животът й, от дете все край разплаканата си баба. А и сега на какво да се радва? Би трябвало вече да я омъжат, но Икарий се страхува да го стори. И с право! Не се знае какъв ще излезе женихът и дали няма да посрещне утре с оръжие завърналия се Менелай. И Егист и Клитемнестра се боят от същото и вече предупредиха Икарий да не бърза. Кой знае? Както е тръгнало, може Хермиона да остане и небрачна. Баба й правеше живота й тежък, но трепереше над нея. А сега момичето остана само, без близък човек, който да го обича и милее.“

„Разсипа се домът на Тиндар!“ — рекох. „Разсипа се! — каза замислен и Антилий. — Голяма жажда за любов имаше в царица Леда, тя я предаде на децата си и оттам дойде злото.“ „Аз я помня като спокойна и разсъдлива жена…“ — рекох. „А аз си я спомням млада, такава каквато Тиндар я доведе от Етолия. Като Владичицата Олимпийка беше горда и красива. И нямаше мъж, който да не бъде победен от силата на красотата й. Разправяха, че сам Егидодържецът слизал при нея нощем от Олимп, преобразен на лебед. После, когато злите Кери отнесоха синовете й, духът й се пречупи и нравът й се силно измени. Заживя тя само за дъщерите си, но не видя от тях добро.“ „Оракулът излезе прав, казах, макар че никой навремето не искаше да вярва на словата му.“ „Жаждата за любов ги повлече в неверни пътища — рече Антилий. — Те видяха мъки, но видяха и щастие, а царица Леда само в тревоги живя. До последния си ден все за Елена питаше. Жените от покоите разправяха, че вече едва движела устните си, а все за това питала: дали ги няма Елена и Менелай.“ „Зная — казах. — И моята свекърва умираше и все за сина си питаше. Голяма е любовта на майките, но децата вървят по своя път и нехаят за нея. Но то така, изглежда, трябва и да бъде!“ „А някъде става обратното — рече Антилий — майките нехаят за любовта на децата. Зависи кой как обича!“ „За кого говориш?“ „За Клитемнестра! Откак убиха Агамемнон, Електра се е превърнала в зъл демон за семейството. Като вълчица обикаля и вие из двореца и града ден и нощ. Ходи облечена във вретище и косата й е винаги посипана с пепел.“ „Какво иска?“ „Отмъщение за баща си!“ „Че тя навярно едва го помни!“ „Там е работата, че не от любов към баща си иска тя това, а от ревност към майка си. Боговете са я надарили със същата жажда за любов, каквато има и в майка й, но и със злата воля на Атридите. Дали са й и разум да разбере, че майка й обича Егист повече от децата си, и с това тя не може да се помири. Лоши неща ще има да стават в Аргос, Пенелопе. Ето, скоро и Орест изчезна.“ „Как изчезна?“ — запитах. „Знам ли? Казаха: изчезнал. А как, никой не знае. Хората обаче предполагат, че враговете на Егист са го отвлекли. Навярно искат да възпитат момчето в омраза и злоба и да насочат духа му по пътя на отмъщението. Но ако е така, Егист рано или късно ще загине от ръката на Орест!“ „Богове, промълвих, зла участ очаква тогава Клитемнестра! Дано не доживее да види двамата си най-скъпи хора изправени като врагове един срещу друг! Дано не дочака онзи нещастен час, в който собственият й син ще убие обичания от нея мъж!“ „И тя това казвала!“ — рече Антилий.

Извиках Евринома и й наредих да се погрижи за Антилий, а аз наметнах мъхест топъл плащ и излязох под колонадата на двореца. Задух ме гнетеше в залата и тежестта на чутото от Антилий притискаше сърцето ми. Исках да вдъхна свеж въздух и да погледам света навън.

Вечерта бе мразовита. Спускаше се студ и въздухът бе наситен с мирис на дим от запалените огнища. Небето се издигаше бледо, само на запад аленееше заревото на залеза, а над Нерит се рееха прозирни мъгли като розови воали, които постепенно посивяваха. Звездите се появяваха една по една като едва видими искрици, а през оголените клони на тополите надзърташе тънък месец, приличен на голям сребърен полукръг. Гледах небето и мислех. Разговорът с Антилий ме бе насочил към един въпрос, който винаги занимаваше ума ми: кого обичам повече: Одисей или Телемах? И както винаги, така и сега, невъзможно ми беше да отговоря ясно на този въпрос. Можех да кажа само едно: Одисей ми беше по-необходим, но над Телемах треперех повече. Може би, защото в Телемах виждах продължението на нашия живот. Всъщност ние тримата бяхме едно цяло. Телемах бе съединил двама ни и чрез това съединение животът ни се удължаваше, преминаваше границата на отделното човешко съществуване. Чрез Телемах ние бяхме победили, макар и за кратко, смъртта. Затова, изглежда, мисълта за сина ми ме изпълваше винаги с гордост. Разбирах: ако има нещо велико в родителството, то е именно победата над смъртта и чувството за нея. И то бе по-силно у майките, защото те заплащаха по-скъпо победата, отдаваха й целия си живот. И все пак не можех да кажа, че обичам Телемах повече от Одисей. Но това нямаше значение. Важното беше, че любовта ми към единия не бе в противоречие с любовта ми към другия, че между нас съществуваше единство. Нещастните ми братовчедки бяха раздвоени в своите чувства и край тях единството се превръщаше в разединение и обичта в омраза. Жаждата за любов, бе казал Антилий, е причината! Но имаше ли нещо по-естествено за човека от нуждата да обича и да бъде обичан? Защо ставаше така, че всички тези хора — царица Леда, Клитемнестра, Егист, Елена, Менелай, Хермиона, Електра, Орест, трябваше да страдат от своите чувства или от чувствата на другите, да се превръщат в жертва един на друг, да се погубват едни други? Животът не можеше без любов. Неотменима бе властта на любовта, тъй както и тая на смъртта. Великата Вседържителка влагаше своя закон във всяка плът и във всяка душа и нямаше начин той да бъде отхвърлен. Защо тогава човекът трябваше да носи вината за този закон? Не беше ли достатъчно, че носи тежестта му? Божественият закон бе жесток, но човешкият го правеше още по-жесток! Одисей гледаше на любовта като на робство и я отричаше. Искаше да живее по правилата на разума, сам със себе си. Но това ли бе освобождението? Той бягаше от любовта, защото чувстваше безсилието на човека пред нея. Но това ли бе победата?

Продължавах да гледам небето. Бе станало тъмносиньо и звездите, наедрели от тъмнината, блестяха в безкрая като отломки от световния огън, като плодове на вечността. „Богове, си казвах, защо трябва да страдаме под това небе, пълно с толкова красота и величие? Или чрез страданията вие ни водите към усъвършенстване, към осъществяването на нашата малка земна хармония, принуждавате ни силом да прекрачим прага на човешкото и да станем нещо повече от човеци?“

Тринадесетте години бележат един предел в живота на човека: с тях свършва безгрижието му. Девойката започва да се готви вече за сватбата си, а юношата да се готви за живота. Разбирах, че подготовката на Телемах трябва да бъде по-различна от тази на неговите другари и връстници. Той щеше да стане цар на Итака, и то може би много скоро, веднага с навършване на пълнолетието си, ако Одисей продължаваше да отсъства. Владетелят стои на върха на човешката общност, затова той трябва да представлява и връх сред хората. Иначе естествената хармония на живота се нарушава. Не е достоен за власт този, който не превъзхожда онези, над които властва. Вече знаех колко превъзходството на хората едни спрямо други е относително. Всеки имаше своите качества, които другият нямаше и не можеше да има, всеки по един или друг начин бе необходим за живота. И все пак превъзходството между хората съществуваше, съществуваше и вярно мерило за него: мощта на човешкия дух, силата на човешката мисъл и чувства. Но тези качества не можеха да се придобият, човек просто се раждаше с тях. С радост откривах, че Телемах имаше независим ум и приобщен характер — нещо, което говореше за силата на мисълта му и за широтата на чувствата му. И то бе главното, което той бе получил като дар от боговете. Пред този дар моето възпитание изглеждаше излишно. Пък и не умеех да възпитавам. Единственото, което можех да направя, бе да създам край сина си един здрав живот, който неусетно да го направлява и да насажда в него полезни навици и верни понятия. Това и правех. Но сега бе дошло времето, когато той трябваше да прекрачи границите на този създаден от мене свят и да излезе сред големия свят, защото бе необходимо да опознае хората, които щеше да управлява, и живота, който щеше да ръководи.

Ментор се стараеше да направи от него изкусен боец. Аргийският воин, който се бе заселил в Итака, и още двама спартански бойци, изпратени от баща ми Икарий, се трудеха ден след ден да закалят тялото и волята му и да го посветят във всички тънкости на бойното изкуство. Аз пък го насочвах към мирния труд на хората. Телемах обичаше полския труд, но повече го влечеше към занаятите. Той имаше сръчни ръце и вярно око и показваше голяма придирчивост в работата си. Затова майсторите, при които учеше, непрекъснато го хвалеха. Хвалеше го и Фемий, дворцовият певец, който го учеше да свири на лира и да пее. „Синът ти, господарке, ми казваше, колчем ме видеше, е надарен от самия бог Аполон, водача на Музите. Жалко, че ще стане цар, иначе от него би излязъл чуден певец!“

Някои от новите занимания на Телемах ми носеха тревоги и безпокойства. Особено се измъчвах тогава, когато синът ми отиваше на лов или излизаше на море. Опасността, на която се излагаше в такива случаи, терзаеше духа ми като зъл демон. Преживявах я не само с душата си, но като че ли и с тялото си. Сърцето ми се свиваше в болезнена тръпка и цяла треперех от скрито напрежение. Понякога страхът ми, разпалван от въображението, бе така силен, че направо ме влудяваше. А мисълта, че отсега нататък ще бъде все така и че заедно с безгрижието на Телемах бе свършило и моето безгрижие за него, че и той вече се откъсваше от мене като Одисей, ме отчайваше. Евриклея се мъчеше да ми внуши спокойствие. „Моли се на Лето, страдащата майка, казваше, тя ще ти помогне!“ Но моята тревога не се влияеше от молитви. „Голяма е мъката на майките с момчетата — говореше тогава Евриклея. — Нали затова казват, че щастливата майка ражда момиче!“ Усмихвах се на думите й, макар че не ми беше до смях. Навремето сама бях пожелала да имам син. И това бе един дар с две лица. Но, изглежда, всичко, което човек получаваше от живота, бе с две лица. Като виждаше, че се усмихвам, Евриклея казваше: „Ще свикнеш, чедо! Човек свиква с всичко!“. „Да, изглежда ще трябва да привикна!“ — отговарях, но бе по-лесно да се каже, отколкото да се направи. Имаше дни, когато и при най-големи старания не можех да потисна тревогата за сина си. Но дори и тогава, когато успявах да усмиря безпокойствата си, в мене оставаше чувството, че съм ограбена. Животът ми отнемаше вече сина. Като долавяше какво чувствам, Евриклея продължаваше да ми говори: „Мъжът принадлежи винаги повече на живота, отколкото на любовта. Но то така и трябва да бъде, защото иначе какво би станало с живота?“. Знаех, че е права, но това не ми носеше утешение, нито пък ми помагаше да се примиря. Мислех си: нима цял живот пред мене ще стоят истини, които нито мога да приема, нито мога да променя? Моята съдба ли е такава или такава е съдбата на човека изобщо?

Зимата напредваше все такава мразовита, каквато бе започнала. Сух студ сковаваше всичко и принуждаваше хората да се задържат повече от всякога по домовете си. Но по средата на зимата времето изведнъж се затопли. От юг се носеше топъл дъх. Замириса на влажна пръст, на гнила шума. Морските птици летяха над брега, възбудени като през пролетта. А морето заприлича на разстлан плащ, в чийто ярък лазур Хелиос втъкаваше своето искрометно злато. В затоплените води се появи риба на цели пасажи и риболовците от острова тръгнаха с лодки и кораби да я преследват. Телемах пожела също да излезе на риболов и аз си дадох съгласието почти без колебания. Времето бе хубаво, корабът здрав и изпитан, кормчията вещ, гребците опитни, а с тях отиваше и Ментор. Придружих сина си до брега. Телемах бързаше, нетърпелив да се качи на кораба, и аз не го въздържах в нетърпението му, а припках до него, сякаш бях девойче на неговите години. Бързият вървеж до сина ми възбуждаше радостно духа ми, а слънчевата топлина и светлина ме опияняваха, така че когато стигнахме брега, бузите ми пламтяха и очите ми блестяха. Като ме видя такава, Ментор рече: „Ей, Пенелопе, всички се променят с годините, само ти оставаш същата. Сякаш си сестра, а не майка на Телемах!“. Усмихнах му се благодарна. Чувствах се щастлива. Прегърнах сина си радостно, сякаш го посрещах, а не изпращах, и той скочи на кораба. В същия миг обаче над брега се вдигнаха ята птици и без всякаква видима причина закрещяха тревожно и жално. Това бе лош знак. Изведнъж ясното небе и тихото море ми се сториха пълни със скрита закана. И в ума ми се промъкна мисълта: „Не изпращам ли с твърде леко сърце сина си? Не е ли това предизвикателство към съдбата? Към морето, тази невярна стихия? Към бог Посейдон, този капризен и коварен бог. Почувствах желание да извикам на Телемах и да го накарам да се върне обратно в двореца. Но такава постъпка ми се видя много детинска. Помъчих се да се успокоя сама“. „Досега предчувствията винаги са ме лъгали — си казвах. — А и предзнаменованията невинаги се изпълняват.“ Човек би трябвало да се затвори в ковчег, ако реши да се вслушва във всичките си предчувствия и да се съобразява с всички предзнаменования.

Вкъщи се залових за работа и това, както винаги, ме успокои. Не усетих как мина пладне. Изобщо не мислех за времето, когато забелязах, че навън притъмня. За мръкване бе още рано. Веднага излязох под колонадата. От юг се носеха тежки маси от черни облаци и въздухът бе станал душен. Сякаш идваше пролетна буря. Додето оглеждах разтревожена небето, под колонадата излезе и Евриклея. „Май ще вали“ — рече предпазливо, но аз долових в гласа й безпокойство. Неочаквано въздухът се раздвижи. Ослушах се: морето бе започнало да шуми. Подемаше се вятър. „Майко, започва буря!“ — промълвих. Тя не отговори нищо. Следващия миг първият напор на вятъра профуча над главите ни. По пътя се вдигна вихрушка прах, клоните на дърветата в градината зашумяха, грабнати от въздушната вълна, птици запляскаха с криле. После буйният Нот се втурна върху острова с бясна бързина и необуздана сила и под ударите на неговите невидими криле всичко затрепери, затресе се, зашумя. Нямаше съмнение: започваше ураган. „Телемах! Какво ще стане с Телемах?!“ — ми мина светкавично през ума и веднага хукнах като луда към брега. Но да тичам бе вече невъзможно. Вятърът идваше насреща ми и ме блъскаше в гърдите, пълнеше с прах очите и устата ми, задушаваше ме. Обръщах се за малко с гръб, дори правех няколко крачки гърбом, но продължавах да се движа напред. Додето стигна брега, бурята се разрази с пълна сила. Тихият допреди няколко часа залив сега бе неузнаваем. Морето се бе надигнало с потъмнели води и черни, мъхести облаци се носеха с голяма бързина над кипналите водни маси ниско, почти до повърхността им. Над сушата тегнеше завеса от прах и старата маслина при пещерата на нимфите глухо стенеше. „Телемах! Какво ще стане с Телемах?“ — продължавах да мисля и никаква друга мисъл вече нямаше в главата ми. Тревогата ми бързо растеше и се превръщаше в паника. Вече не усещах вятъра, който продължаваше да ме блъска от всички страни. Бях само неспокойна мисъл, страх и ужасна мъка. По едно време чух гласове зад гърба си. Бяха Евриклея и Евринома, дошли с неколцина мъже роби да ме търсят. „Прибери се, чедо — започнаха да ме увещават и двете. — Няма полза да стоиш тука! Телемах не е сам! С него са двадесет опитни мъже и Ментор, който го милее повече от собствените си деца.“ „Не се оставяй на майчините страхове, господарке — рече и Долий. — Нищо не се знае! Те може и да са излезли вече на брега, тука или на Сама!“ „Ами ако не са излезли? Нали сам каза, че нищо не се знае?!“ — отвръщах, защото бях стигнала до онова състояние на духа, когато страхът ни намира свой съюзник дори в разума. „И да не са излезли, казваше Евринома, ти все едно не можеш да помогнеш с нищо на Телемах!“ Именно и за това се и измъчвах най-много, но те не ме разбираха. Спасението на слабите души е в примирието, в признаването на собственото им безсилие. Те искаха да ми го наложат, за да ме спасят от мъката ми. Но аз бях, както винаги, непримирима. Евринома постоя малко и си тръгна с двама от робите, а Евриклея и Долий останаха с мене. Притулихме се в пещерата и зачакахме. Непрекъснато се взирах във водния хаос и продължавах да се надявам, че корабът на Телемах рано или късно ще се появи отнякъде. Но нищо, макар и малко прилично на кораб, не се мяркаше. На брега идваха и други хора, чиито близки бяха излезли в морето на риболов, но бърже си отиваха. А аз все чаках. От преголяма възбуда тялото ми трепереше, тъй както трепери сух бурен, когато напролет копачката на земеделеца го удря в корена, за да го изтръгне из земята. А от лявата страна на гърдите, там, където тупти сърцето, усещах да ми се трупа някаква болезнена тежест. Заваля дъжд. Южният вятър спря да духа и вместо него се появи северният Борей. В пещерата стана студено. Трябваше да се прибера поне заради Евриклея и Долий. А бе започнало и да се мръква.

Тази нощ не можех да мисля за сън. Напразно Евриклея ме увещаваше поне да си легна. Останах в залата, като през всичкото време се разхождах, защото ми бе невъзможно да се задържа на едно място. Самата Евриклея заспа след полунощ, тъй както си седеше в креслото. А аз продължавах да ходя по залата и тежестта върху сърцето ми все се трупаше и трупаше. Мислех си, че тя най-после ще порасне навярно толкова, че ще надвиши силите ми и аз ще рухна под нейния товар. Въртенето в затворено пространство ставаше вече непоносимо за мене. По едно време не издържах и открехнах дверите към колонадата. Навън бе страшна нощ. Вихърът беснееше над острова, сняг се сипеше от небето и нещо незапомнено за нашите места, не се стопяваше, а оставаше да лежи и да се трупа. Морето ревеше като див звяр, а откъм горите се носеше такъв вой и фучене, сякаш всички зли демони се бяха събрали в тях. Изведнъж ми се стори, че от брега се чуват викове на хора. Може би това бяха звуци, породени от бурята, или крясъци на заблудени птици, но те напомняха удивително човешки гласове и навремени аз ги долавях съвсем ясно. Първата ми мисъл бе да събудя робите и да отидем на брега. Но тогава до слуха ми стигна жален, пронизващ писък и аз загубих сякаш разсъдъка си. Бързо изтичах под колонадата, а после се спуснах по пътя, който водеше към морето. Но той бе затрупан със сняг и отдолу подледен. Не бях очаквала това. Веднага усетих несигурната повърхност под краката си, но бях дала вече много силен тласък на тялото си, за да мога да се спра изведнъж. Всичко стана за миг. Полетях, а след това усетих удара на твърдата земя и нещо в глезена ми изхрущя. Помъчих се да стана, но нетърпима болка в ставата не ми позволи да мръдна. Помислих, че ще загубя свяст. Съзнанието ми се бореше с болката като удавник с вълните, който ту потъва, ту изскача отново на повърхността. Не само да се изправя и пристъпя, но дори да пропълзя, бе невъзможно. Трябваше да стоя неподвижна. А бурята продължаваше да реве над главата ми, вятърът развяваше дрехите и косите ми, засипваше ме със сняг. „Но аз ще замръзна тука!“ — си казах и започнах да викам за помощ, ала воят на урагана и звуците, които изпълваха нощта, поглъщаха виковете ми. Отново се помъчих да се придвижа с пълзене, но разбрах, че ако упорствам в това, непременно ще загубя свяст и тогава смъртта ми ще бъде фигурна. Пак взех да викам. Трябваше да ме чуят. Бях оставила дверите полуотворени, а Евриклея имаше лек сън.

По-късно си дадох сметка, че това падане бе всъщност спасително за мене. Иначе тежестта, която чувствах да се трупа върху сърцето ми, навярно щеше да ме погуби. Голямата болка обаче, както и опасността, в която бях изпаднала сама, отвличаха мислите ми от Телемах и тревогата ми за него загуби част от силата си. Предполагам, че това ме спаси. Започнах да се вкочанясвам и гласът ми взе да преграква. Най-после на вратата се показа някой. Беше, изглежда, Евриклея. „Майко-о-о!“ — гласът ми прокънтя с неподозирана сила и като че ли успя да се възземе над воя на бурята. Изведнъж дверите се разтвориха широко, като пропуснаха сноп неравна светлина. И в тая светлина видях наистина Евриклея да притичва под колонадата, подобна на огромен прилеп с разветите си от вятъра дрехи и необичайните скокливи движения. Тя дойде до последната колона и като се мъчеше да погледне в нощта, взе също да вика: „Чедо-о-о! Къде си, чедо-о-о?“. Отново се обадих. Тогава тя се върна обратно и скоро пред вратите настъпи суетня. Излязоха робите пазачи, които спяха в двореца, а после и Евринома, която се щураше като изумена. Вече не виках, започвах да изпадам в забрава. Някаква сладка дрямка, с която не можех да се боря, ме обхващаше. По едно време усетих, че някой хваща ръката ми и чух гласа на Евриклея: „Кронионе, та тя е съвсем замръзнала!“. Но не можах нито да отворя очите си, нито да продумам. Едва изстенах, когато ме положиха върху плаща и понесоха. Не биваше обаче да заспивам веднага. Евриклея ме изкъпа с гореща вода, а Евринома наложи крака ми с ечемичени трици и оцет. Дадоха ми да пия вино и едва когато се загрях добре, ме сложиха да легна. Известно време останах будна, като продължавах да слушам морето, което бучеше все така страшно, и вихърът, който свиреше над колонадата, метеше покривите на двореца, огъваше дърветата до земята и свистеше в клоните им. Но бях далече от всяко вълнение. Душата ми бе станала безчувствена. Така неусетно преминах в пълната безчувственост на съня.

Когато се събудих, в стаята бе съвсем светло. Още щом отворих очи, видях Евриклея, която дремеше в креслото насреща. Пошепнах: „Майко…“, и тя веднага трепна. Взря се в мене и каза, без да чака да я попитам: „Телемах се завърна, чедо!“. Не повярвах на ушите си и продължих да я гледам с питащи, недоверчиви очи. „Върнаха се по обяд — бързо заразказва Евриклея. — Бурята ги заварила пред залива Рейтрос и те веднага излезли на сушата. Ментор изпратил двама вестители по брега да ти съобщят, че са в безопасност, но хората се заблудили във виелицата и се върнали.“ „Къде е той сега?“ — запитах. Все още не вярвах на щастието си и усещах недоверие към думите на Евриклея. „Отиде да спи. Да го извикам ли?“ „Не, нека спи!“ Замълчах, като се мъчех да проникна с чувство и мисъл в казаното от Евриклея. Значи синът ми бе жив! Значи боговете се бяха смилили над мене! Но защо не се радвах истински? Сякаш бях тяло, останало без душа. „Майко! Какво ми е?“ „Какво ти е, чедо? Кракът ли те боли?“ „Не.“ Вдигнах ръка към пламтящите си бузи. Евриклея ме загледа продължително, после докосна с устни челото ми, хвана с ръка ръцете ми. „Цяла гориш! — рече. — Имаш треска!“

За пръв път боледувах тежко. Горях в огън по цели дни и нощи. Често се губех, за кратко идвах на себе си и пак се губех. Гърдите ми тежаха, сякаш бяха направени от камък, и така ме боляха, като че ли някой забиваше в тях остриета на кинжали. Вече почти не усещах болката в крака си, не само защото бе отслабнала, но и защото бях цялата болна. Имаше дори часове, когато смятах, че ще умра. И тогава мислех за царството на Аид като за нещо действително, което трябваше да съществува. Можех да си представя, че тялото ми ще умре, но не и душата. Недопустима ми се виждаше възможността да изчезна напълно от света и никога вече да не видя Телемах, и никога повече да не се срещна с Одисей. Любовта ме караше да се чувствам безсмъртна, свързваше ме с живота като че ли завинаги. Или поне дотогава, докато онези, които обичах, съществуваха. Защото аз бях те и те — аз.

Телемах идваше всеки ден край леглото ми и ме гледаше мълчаливо с големите си очи на ястреб. Сериозни, не по детски, бяха очите му и страшни с избликналите в тях недетски сълзи. Той преживяваше за пръв път като възрастен безсилието на човека пред страданието и смъртта. И това потрисаше душата му. Веднъж ми каза: „Никога вече няма да изляза на море!“, и избяга. Но веднага се върна и додаде: „Това е обещание!“, за да не помисля, че говори празни слова.

Постепенно огънят в мене секна, но болестта не си отиваше. Кашлях до премаляване и гърдите ми така свиреха, че понякога ми пречеха да заспя. В такива нощи лежах будна, слушах как зимата вилнее навън и мислите ми се носеха отново към Одисей. „Къде ли е той сега? — се питах. — Дали все още броди по онези северни места? Какъв ли сняг покрива планините сега там? Какви ли виелици вият по урвите и проломите? Какви ли бури бушуват в морето?“

В деня, в който се вдигнах от леглото, Телемах ми донесе първия букет пролетни цветя. „Привет от Афродита, даруващата живот! — рече въодушевено от прага. — Побързай да се научиш да ходиш, защото богинята те кани при себе си. Вече се е настанила в полето и гората и всичко е украсила с цветя!“ Взех дъхавата пъстра китка в ръка и докато поемах с жадни ноздри мириса на цветята, гледах очите на сина си. Светлината се бе върнала в тях. „Вълната ни отмина и този път — си казвах. — И този път крехката хармония на нашия живот е запазена. Защо да мислим за утре? По-добре да се радваме. Нищо друго не ни остава! Пролетното равноденствие наближава. Трябва да съм оздравяла дотогава, за да мога да сънувам Одисей. И ако видя в съня си и него жив и здрав, няма да има от какво да се оплаквам.“

Не ми беше леко в този ден на равноденствието. Все още бях много слаба и се наложи да присъствам седнала на жертвоприношението. А привечер се почувствах така изтощена от глада, жаждата и умората, че трябваше Акторида да ме заведе до леглото. Заспала съм, разбира се, веднага, а когато се събудих, видях както винаги Евриклея да стои над мене със запален светилник в ръка и с угрижено лице. „Пак ли видя страшен сън, чедо?“ — ме запита. Изглежда и този път бях викала. Все още под впечатлението на преживяното, едва я чувах какво говори. И бавех отговора си. „Не, не беше страшен“ — промълвих най-после. Тя ме гледаше с изпитателен поглед, а аз не знаех къде да дяна очите си. Искаше ми се да се скрия цяла някъде от срам, да изчезна от болка. Евриклея почака малко, после отново запита: „Няма ли да ми кажеш нищо?“. „Не, майко! — пошепнах. — Не мога! Не сега! Утре!“ „Ако искаш, ще почакам! — рече Евриклея. — Още е съвсем рано. Има време за сън!“ „Не, не, иди си. — Гласът ми прозвуча умолително. — И не ми се сърди!“ Нарочно отклоних погледа си, за да не види сълзите в очите ми. „Както кажеш!“ — отвърна колебливо Евриклея, помая се малко из стаята, но накрая все пак излезе. А аз останах сама със съня си до сутринта. До сутринта той стоеше пред очите ми и болката като огнен вихър бушуваше в душата ми и я опустошаваше.

Бях видяла пак морски бряг, непознат, покрит с пясъчни хълмове и остролистни растения. А зад хълмовете започваха гори от вековни дъбове с дебели дънери и широки корони. Гората изглеждаше мъртва, но въздухът бе пролетен. Морето се гънеше в сребристи гънки, едва приплясваше с лека, боязлива вълни, а от бисерното небе се сипеше ситен дъжд. Покрит с капките на този дъжд, целият свят изглеждаше бисерно сребърен. Огледах брега. Не се мяркаше жива душа. Тогава поех към гората. Нямаше път, нито пътека, но между дънерите на дърветата бе просторно и аз тръгнах напосоки, като пристъпях почти безшумно по влажната, полуизгнила шума. Гората бе така тиха, че приличаше на омагьосана. Започваше да ми става страшно. Стигнах до една поляна и на нея видях огромно построение от каменни блокове. Имаше няколко отвесни и една грамадна плоча, която бе поставена върху тях водоравно. Не разбрах какво е това, олтар или надгробен паметник, но каквото и да беше, то говореше за присъствието на хора по тези места. Побързах да напусна поляната, защото видът и размерите на каменното построение ме потискаха. Продължих да вървя без посока из гората. По едно време забелязах, че по дърветата се появи имел и че ставаше все повече и повече, колкото повече напредвах. Не бях виждала никога толкова много от това растение. По сивите дънери висяха цели снопове от зелени клонки, отрупани в бели, прилични на мъниста, полупрозрачни топчета. Сякаш две дървета, едното безлистно, а другото зелено, се бяха сплели в едно. Пак излязох на някаква поляна и тоя път се спрях стъписана. Пред мене се издигаше сграда толкова висока и внушителна, че можеше да бъде наречена само дворец, макар че бе построена грубо и имаше недодялан вид. Застанах в колебание какво да предприема, когато чух шум зад себе си. Обърнах се и видях голяма мечка, която душеше нещо край едно дърво. Изплашена, не усетих как изкачих стъпалата на двореца и се озовах пред вратите му. Побутнах ги с ръка и те се разтвориха. Прекрачих прага и се намерих в малка полутъмна зала, сред която гореше огън. Подът на залата бе от камък, а по стените й висяха завеси от нашарени кожи. „Трябва да е дворецът на някой варварски цар“ — си рекох и се изплаших за Одисей, защото си спомних за лестригоните и техния цар Антифат. Когато очите ми свикнаха с осветлението, огледах залата и забелязах в един от ъглите легло, върху което лежеше някой. Вгледах се по-внимателно и при светлината на играещите пламъци открих, че това бе жена. Изтръпнах от лоши предчувствия. „Дали някоя жена не е подмамила тук Одисей?“ — си рекох и ревността парна душата ми с първото си пламъче. Запристъпях безшумно покрай стените, като едновременно наблюдавах жената. Бе висока, с дълго тяло, което, така както бе легнала, изглеждаше още по-дълго. Бедрата й бяха широки и тежки, а гърдите малки, сякаш току-що напъпили. Коса имаше огромна, остра и тъмна и тъмни косми покриваха кожата на ръцете и краката й. Главата й бе малка, а лицето смугло и бледо, с дребни черти. Имаше хлътнали бузи и тежка закръглена брадичка. „Не блести с красота, си рекох, и по всичко личи, че е варварка.“ Въпреки това оставах неспокойна. Сърцето ми, като предчувстваше жестоката истина, ту трепереше, ту замигаше в мъчително очакване като някое забравено от есента листо, върху което връхлита зимният Борей. Неочаквано една от кожените завеси се вдигна и се появи Одисей. Той не ме забеляза и се загледа в жената. Веднага почувствах желанието му към нея. Лицето му изразяваше една почти мрачна устременост и мъглата в погледа му бе по-гъста от всякога. В същия миг жената отвори очи и протегна към него тънката си ръка с дълги, смугли пръсти. И в жеста, и в погледа й имаше някакво завладяващо очарование. „Богове, си помислих, тая жена е наистина варварка, но тя без съмнение е и чародейка! Тежко ми!“ А Одисей светна в усмивка и тръгна към жената, докато тя продължаваше да лежи и да го гледа с тайнствен, загадъчен поглед, в който от време на време проблясваха и лукави искрици. Вървях след Одисей, сякаш бях неговата сянка.

И бях цяла само зрение. Те не ме виждаха, обладани от оная взаимна съсредоточеност, с която желанието на телата свързва душите. Одисей вече се навеждаше към жената. Тогава аз застанах до него и протегнах ръката си между двамата. Не усетих как го направих и сама се изплаших от постъпката си. А той се обърна бързо, видя ме и гняв измени лицето му. Очите му станаха изведнъж мъртви, като че ли бяха направени от емайл. „Какво търсиш тук?“ — ме запита тихо и необикновено спокойно. Но аз почувствах веднага какво се крие зад това спокойствие. „Исках да те видя“ — пошепнах с пресъхнали устни, които едва движех. „Защо трябва винаги да ме виждаш?“ — запита Одисей и аз забелязах, че гласът му бе станал сипкав от злобата, която сдържаше с мъка. „Само когато те виждам, живея“ — промълвих, като се мъчех да се усмихна. „Тогава ти живееш много пестеливо“ — рече Одисей и зла усмивка изкриви устните му. Задъхах се от удара и се почувствах зашеметена. Смътно си давах сметка, че е станало нещо ужасно. „Не се отнасяй с мене така… — пошепнах умолително. — Аз съм болна!“ „Болните хора стоят у дома си, на постелята си, отвърна Одисей. — Иди си вкъщи!“ И отново се обърна към жената върху леглото. Ръцете му се протегнаха към раменете й. „Недей! — казах тогава с неочаквана и за себе си смелост. — Тя е моя приятелка!“ Не зная защо казах това. За пръв път виждах жената, затова не бе възможно тя да бъде моя приятелка. Одисей се обърна пак към мене, изгледа ме с презрение и каза: „Ти си луда! Кой ти е приятел? Кирка ли? Тя е чародейка! Господарка е на любовната наслада… А ти…, усетих как Одисей търси думите, които биха ме засегнали най-дълбоко… ти си една отегчителна разумна жена!“. Разбирах, че трябва да си отида, но не можех да го направя. Тогава жената, която Одисей нарече Кирка, се повдигна, погледна ме и рече: „Това ли е Пенелопа? Мъжете са лоши, Пенелопе, нали?“, и се усмихна. „Не, не са лоши, отвърнах, но са като децата. Трябва им игра. Затова бягат от тая, която ги следва, и търчат подир оная, която им се изплъзва.“ Кирка ме погледна и отново се усмихна снизходително. „Но тогава любовта е безсмислица, каза, и може да ни донесе само страдания. Търси насладата и отбягвай любовта! Всъщност мъжете не заслужават любов! С безброй от тях съм делила постеля и ги познавам. Искаш ли да ти ги покажа в истинския им образ?“ Тя се изправи, вдигна ръката си и в нея се появи китка имел. С тая китка тя заварди Одисей, а с другата хвърли някаква смола в пламтящото огнище. За миг залата се задими, после лумнаха пламъци и всичко се преобрази. Пред мене се простираше дълга зала за пиршества, толкова огромна, че краят й се губеше в сиянието на пламтящите отстрани факли. Около наредените маси седяха множество мъже и всеки държеше до себе си по една гола жена, удивително прилична на Кирка. Мъжете късаха със стръвни зъби мръвки месо, наливаха се жадно с вино, безчинстваха безсрамно с жените. Отвратена от гледката, бях готова вече да се обърна настрани, когато забелязах, че телата на пируващите започнаха да се променят, да се смаляват и изгърбват. Пред очите ми те взеха да се превръщат в шопари, които, изправени на четири крака, грухтяха, душеха и риеха по масите. Жените отначало като че ли не забелязваха промяната, но след това се разпищяха, скочиха и хукнаха безредно като подплашено стадо. А шопарите ги сподириха с грухтене и квичене. В огнището отново лумнаха сини и зелени пламъци и обхванаха сякаш цялата зала. Изплашена извиках и се събудих.

През тая нощ всичко, което бях изстрадала досега за Одисей, взе да ми се струва само като едно въведение в истинското страдание. Ревност, по-силна от всякога, терзаеше духа ми. Защото аз и преди знаех, че Одисей ми изменя, но всъщност не го вярвах. Умът ми приемаше измяната, а сърцето ми я отхвърляше. Сега обаче бях видяла и повярвала. Пламналите ми чувства разкаляваха и мисълта ми и тя осветяваше неща, които до този час оставаха скрити за мене. А то бе по-тежко от всичко. Виждах себе си жертва на една чудовищна несправедливост. Никой не обича заради отплатата и все пак всеки я очаква. Защото хармонията на живота я иска. За цялата ми обич и за всичките ми страдания Одисей ми бе отвърнал с омраза, злоба и презрение. Като враг се бе отнесъл той с мене пред Кирка, така както никога преди не се бе случвало. Спомнях си първия ни разговор, когато ми бе казал: „Не унивай трижди блажена!“. Дори това бях загубила — простото съчувствие, което всеки човек дължи на човека. И тук именно се криеше истинската измяна на Одисей. „Но защо? Защо? — се питах непрекъснато. — С какво я бях заслужила?“ И си мислех, че дори смъртта на Одисей не би могла да ми причини по-силна мъка. Имаше нещо по-страшно от загубата на тялото и то бе загубата на душата. Вътрешното единство на нашия живот бе разрушено. В действителност ние бяхме вече мъртви един за друг и по-зле разделени, отколкото досега. Затова, изглежда, този път болката ми бе така ужасна. Болка пред смъртта бе това. Смъртта ме бе победила въпреки цялата ми смелост и упорство да се боря с нея.

„Не се отчайвай, дъще! — ми говореше Евриклея ден и нощ. — Та ти дори не знаеш дали това, което си сънувала, е истина.“ „Истина е! — отвръщах. Чувствам с цялата си душа, че е истина!“ „Нека е истина! — продължаваше Евриклея. — Но нали нищо в този свят не стои на едно място. Както я е залюбил, така и ще я разлюби!“ „Но аз ще бъда за него вече отдавна погребана!“ „Жив човек не се погребва така лесно! — възразяваше Евриклея. — А помни, че има и възкресение! Виж как Персефона побеждава смъртта и все отново и отново се връща към живота!“ „Не ми говори само за утеха, майко! Как мога аз да се върна в живота на Одисей, когото той дори не ме вижда. А тя е неотлъчно до него.“ „Човешката душа също има очи — отвръщаше Евриклея. — Живият живот се похабява, износва се като дреха, а споменът си остава непокътнат.“ „Мисля, че само чудо би могло да ме спаси.“ „Понякога стават и чудеса“ — думаше Евриклея.

Но аз не се надявах на чудо и за кратко време отслабнах толкова, че отново легнах на легло. И пак взех да мисля за смъртта, ала този път вече не й се съпротивлявах. Изплашена, Евриклея взе да ми вари билки, караше ме да пия старо червено вино, хранеше ме само с печено месо. Постепенно тялото ми укрепна, но колкото силите ми растяха, толкова и силата на болката в мен растеше. Душата ми приличаше на открита рана, която не търпи никакво докосване. Затова отбягвах хората. Странях Дори от Телемах. Станах мълчалива и затворена. А навън пролетта шестваше и светът ликуваше. Земята, изкъпана в светлина, облечена в зеленина и украсена с цветя, празнуваше тържеството на живота. Но аз бях далече от радостта на празненствата и животът не ме мамеше. Понякога излизах в градината или полето, гледах сухите голи клони на замръзналите през суровата зима смокинови и маслинови дървета и си казвах: „И аз съм като тях“. Един ден с уплаха и горест открих, че Телемах също бе започнал да страни от мене. Чувстваше се виновен за болестта ми и ме жалеше, но с мене му бе несгодно, а може би и скучно. Животът в него се надигаше вече със страшна сила и това го караше да бяга неволно от сянката на смъртта, която витаеше край мене. Откритието ми ме накара да се опомня. Трябваше да живея въпреки болката си. Евриклея бе навярно права. Додето бе жив, човек не биваше да мисли, че е загубил всичко, защото наистина можеше да загуби всичко. Отново се върнах към хората и работата си и поех всичките си задължения. Но душата ми си оставаше винаги обвита в трептяща мъка като лице, покрито с жалеен воал.

В неволята си не усетих как мина лятото и дойде есента. Изпитвах ужас пред един нов сън, но въпреки това знаех, че няма да мога и сега да се откажа от него. Очаквах да видя пак Одисей с Кирка и да изпитам още веднъж жестокостта му върху себе си. Но този път сънят ми ми показа съвсем друго. Видях пуст и безрадостен бряг. Висока ледена планина се издигаше в сивото притъмняло небе. Не се виждаше никаква растителност, а само черни скали, бял лед, пясък и зелени, студени вълни, които се издигаха и прииждаха огромни и заплашителни, готови сякаш да залеят брега и да погълнат планината. Нямаше слънце, нямаше и звезди, но полуздрач обгръщаше земята, като че ли нощта и денят се бяха смесили в едно. Скоро забелязах черноклюнния кораб на Одисей. Бе изтеглен на пясъка и до него стоеше самият Одисей като самотна, тъмнееща се фигура. Гледаше някъде на запад със съсредоточен поглед и сурово лице. Страх пресече коленете ми. „Дали няма да ме изгони пак?“ — си рекох. Въпреки страха си обаче се приближих и застанах до рамото му. Той не ме усети. Почаках малко, додето придобия смелост, и запитах тихо: „Коя е тази мрачна земя?“. Одисей се обърна. Но лицето му не изрази нищо, когато ме видя, ни радост, ни гняв. „Земята на кимерийците“ — отвърна тогава, когато аз вече губех надежда, че ще получа отговор на въпроса си. „Какво дириш тука?“ Одисей отново помълча, преди да ми отговори. „Тука няма нищо — рече след малко. — Само пясък, море и ледени вълни! Но от тука се отива в царството на Аид.“ Смразих се. Не знаех какво да мисля. Какво означаваха тези думи на Одисей? Шегуваше ли се или бе решил да погуби сам себе си? „В царството на Аид отиват само мъртвите“ — промълвих колебливо. „А аз ще отида жив“ — каза Одисей и сега за пръв път се усмихна, но продължаваше да не ме гледа. Помислих, че е загубил ума си, но не смеех да му кажа това от страх да не ме нагруби, както тогава, в двореца на Кирка. Най-после се престраших и го запитах: „Какво си намислил да правиш? Защото не мога да повярвам, че говориш сериозно такива неща“. „Ти никога нищо не разбираш! — отвърна Одисей рязко. — Кирка е в постоянно общение със света на мъртвите. И аз искам да стигна до него, като следвам нейните указания. Тя каза, че това е възможно!“ Отново Кирка! Душата ми изведнъж изтръпна в болка. „Тя е една ужасна магьосница! — пошепнах. — Моля ти се, остави магиите й, остави и мъртвите й и замини. Махни се от нея.“ „Ти си глупава — рече Одисей този път с ненавист. — Мислиш, че само нещата, които виждаш, съществуват. И нямаш желание да научиш нищо. А аз искам да разбера дали това, което се говори за мъртвите, е истина. Дали душата на човека продължава да съществува и след смъртта, дали има свят на мъртвите и къде е този свят?“ „За какво ще ти послужи това? — рекох. — Нима няма да умреш?“ „Ще умра, но ще зная, че нещо от мене, най-ценното нещо — душата, ще продължи да съществува, и това ще бъде за мене утешение.“ Спомних си мислите, които бяха предизвикали в мене смъртта на Антиклея и собствената ми болест, и си казах, че всеки човек има правото да се стреми към такова утешение. Не мислех вече за Кирка. В сърцето ми преля жалост към Одисей. И той е смъртен като всички, си помислих, вярва в това. Страшно е да вярваш в смъртта! Може би тъкмо вярата в смъртта състарява зрелите хора… Потърсих с очи очите на Одисей и пошепнах: „Мили, мили, мили… обични, никога не съм те обичала така, както те обичам сега…“. Не зная дали думите ми или милостта, която бликаше из очите ми, но нещо смекчи духа на Одисей. Той ме погледна като нещо далечно, но скъпо, чиято цена бе осъзнал неочаквано, и рече с лека усмивка: „Ти все за твоята любов мислиш!“. „Толкова е голяма любовта ми, отвърнах, че в нея всичко потъва и се загубва!“ В същия миг усетих как в сърцето ми напира огромна сила, готова сякаш да го разкъса и пръсне. Като че ли морето бе заключено в сърцето ми, безкрайно и необятно. И това усещане бе така мъчително и болезнено, че аз се събудих стенеща.

След този сън престанах да мисля за Кирка и душата ми цяла се проникна от жалост и нежност към Одисей и от такава човешка обич, каквато по-рано сякаш не бях изпитвала към него. Продължавах да усещам морето затворено в сърцето си и болката от съня често ми се явяваше и наяве. Тогава казвах на Евриклея: „Някога любовта ще пръсне сърцето ми!“. Но тя не се усмихваше на шегата ми, а продължаваше да ме гледа със загрижени очи. Знаех, че не изглеждам добре. Напоследък лицето ми бе бледо и повехнало.

Настъпи нова зима. Земята заспа вцепенена. Горите заглъхнаха, полетата помръкнаха. Нощем Селене, остролика и мъртвешки бледа, криеше посърналото си лице зад студени мъгли или осветяваше с призрачна светлина самотните върхове и пустите брегове. Като гледах мъртвилото край себе си, не преставах да мисля за смъртта. Но не вече с доскорошното примирение. Заради Одисей бях започнала отново борба с нея. Заради него духът ми диреше неуморно да я победи.

Веднъж отидох да посетя Лаерт и на връщане минах пеш през гората. Гледах нападалите мъртви листа и малките, едва забележими пъпки по клоните на дърветата, от които щяха да се разбият новите листа, и си казвах: „И хората са като листата на гората. Едни умират и други се раждат, за да умрат и те. Но животът не престава. В постоянна борба са животът и смъртта, но никой не може да победи другия. Ние ще умрем, но ще се предаваме в безкрая на дните чрез онези, който ще дойдат след нас. И може би след хилядолетия на света ще се появят отново една Пенелопа и един Одисей, в които ние ще се повторим. Дори може би не тука в Итака, а в някои други далечни земи, където нашето племе ще отнесе нашата кръв. Трябва да кажа на Одисей това, си мислех, и тогава може би смъртта няма да му се вижда вече така страшна. Но ще го повярва ли той? Защото без любов няма и вяра“.

Този път нямах търпение да дойде пролетта. Исках да видя отново Одисей, за да разбера дали бе проникнал в царството на Аид и какво бе успял да почерпи от това проникване. Да му кажа и за моето прозрение. Но пак видях нещо съвсем различно от това, което очаквах. Видях брега на остров Еея, острова на Кирка. И тревогата веднага отвлече мислите ми в съвсем друга посока. Разбрах, че Одисей се е завърнал при Кирка и че близостта на двамата не е прекъсната. Изведнъж ми се прииска да не отивам никъде, а да легна и заспя в пустата гора, далече от Одисей и Кирка и от мъките, които биха могли да ми причинят. Но продължих да вървя. Както и първия път над гората се сипеше ситен дъжд, който обличаше света в бисерно сребристо одеяние и му придаваше приказен вид. Неочаквано съзрях Одисей и Кирка. Вървяха под дъжда един до друг; той с помътени очи и неспокойни крачки, а тя с лице, което сияеше от тържество и женска гордост. Като я гледах, почувствах се излишна и безнадеждно ненужна. А Кирка ме забеляза и поведе Одисей към мене. Знаех, че го прави от жестокост, но нямаше къде да избягам. А и да имаше, навярно не бих избягала. Те се приближиха до мене и Кирка каза: „Пенелопа е дошла отново!“. Но Одисей не отговори нищо, дори не погледна към мене. Тогава Кирка ми заговори пак: „Дрехата ти е много стара, Пенелопе — рече. — И сандалите ти също!“. Знаех какво искаше да каже. „Ти самата си остаряла… Ти си минало…“ Погледнах дрехата си. Бе същата, с която бях облечена тогава, когато срещнах Одисей на брега на река Еврота и му казах: „Не унивай, богоравни!“. Наистина много време бе минало оттогава и всичко бе така ужасно променено. Сърцето ми се препълни с мъка, но казах на Кирка, като се мъчех да говоря спокойно: „Да, дрехата ми е стара, но затова пък има история…“. „О, рече Кирка подигравателно, забравих, че ти живееш със спомени. А за мен цена има само настоящето. То единствено е истинско!“ Вдигнах очи към Одисей. Той продължаваше да стои безучастен, като гледаше над главата ми. А аз копнеех за погледа му. „Веднъж поне да ме погледне — си казвах. — Нищо, че лицето ми е бледо и с повехнали черти! Да ми покаже малко човешко внимание, малко човешка обич и това би ми стигнало!“ Сякаш доловил мислите ми, Одисей наистина ме погледна, но очите му бяха безжизнени и студени и аз не видях в тях нищо. „Ела с нас в двореца! — рече Кирка, обхваната от неочаквано великодушие. — Тук може да станеш жертва на дивите зверове.“ „По-добре тяхна жертва, отколкото ваша“ — си помислих, но въпреки това тръгнах след тях. Те вървяха напред прегърнати, а аз ги следвах с душа, изгаряща от мъка и унижение. Чувствах се унизена в собствените си очи. Но не от страх вървях аз след тях. Невъзможно ми беше да се откъсна от Одисей, дори в този миг, когато виждах ясно, че всичките му мисли принадлежат на другата. Тъкмо в този миг най-малко. Когато стигнах двореца, те бяха отдавна вече вътре. Известно време останах вън пред дверите в колебание. Разумът ме възпираше, а пламналите ми чувства ме тласкаха вътре. Най-после бутнах вратите и се намерих пак в познатата ми вече зала. Неволно потърсих с очи леглото. Както и предполагах, Одисей и Кирка се намираха върху него прегърнати в любовна прегръдка. От движението на телата им завивката се бе смъкнала и сливането им се разкриваше пред очите ми.

Обезумяла от мъка и срам, веднага се обърнах с гръб към тях, но продължавах да чувам тежкото дишане на Одисей и смеха на Кирка, като писукане на невестулка. Обхвана ме желание да избягам, но объркана се спуснах към другия край на залата. Едва сега видях, че и там имаше легло, поставено в ниша и наполовина скрито от кожените завеси. На него също лежаха двама: мъж и жена. Мъжът бе грък по вид и приличаше много на Ментор, а жената бе явно варварка. Тя имаше едро месесто тяло, широко румено лице и тесни черни очи. Изведнъж чух гласа на Кирка зад гърба си: „Олгеста, хайде да се сменим!“. „Хайде!“ — каза жената, скочи, дотърча и легна при Одисей, а Кирка притича към леглото на другия. Но тука тя ме забеляза, спря се и се обърна към мене: „О, ти тука ли си? Ние те забравихме… Видя ли какво правим? Гледай и се поучавай!“. „Не искам да гледам нищо! — й отговорих с разтреперани от болка и отвращение устни. — Искам да бъда сама! Не искам да виждам вече хора!“ „О, така ли? — рече Кирка и пребледнялото й от сладострастие лице се озари за миг от весело лукавство. — Ами че ние можем да те оставим и сама!“ Тя се изправи и така, както беше гола, протегна напред едната си ръка. Веднага в нея се появи малка дъбова вейка. С тази вейка Кирка замахна около стаята, като в същото време шепнеше някакви заклинания. Изведнъж излезе силен вятър, който се втурна сякаш през отвора на огнището. Не, то не беше вятър, а направо вихър, който завъртя в кръг всичко от стаята, понесе го и го отнесе. Чувах само смеха на Кирка, като писукане на невестулка, да се отдалечава нанякъде и гърления смях на Олгеста, който му пригласяше. Когато всичко утихна, видях, че се намирам сама в стая, зазидана отвсякъде, без прозорец или врата, без какъвто и да е изход. Бях обхваната от ужас и се събудих.

Нощта, която последва, бе страшна за мене. Лежах неподвижна, с отворени очи и гледах тъмнината. Час след час. И все отново и отново виждах съня си. Ту ме тресеше, ту ме хвърляше в огън. Ревността бушуваше в мене като буря в морето. В същото време ме задавяше отвращение. Изпитвах погнуса от Одисей и от самата себе си, от тялото и сърцето си. Бих искала да се отърва от тях, но то бе невъзможно. Чувствах ги като затвор, в който бях осъдена да остана. Мъчех се да се откъсна поне от Одисей, ала и то бе също толкова възможно, колкото и другото. Продължавах да бъда едно цяло с него. Затова именно усещах себе си омърсена. Омърсяването на Одисей бе и мое омърсяване, макар че аз не носех никаква вина за него. Треперех, потресена пред тази нова несправедливост.

Към сутринта чувствата ми се поуталожиха, но тогава се надигна разумът ми, за да ме измъчи на свой ред и той. „Такъв ли бе Одисей? — се питах непрекъснато. — Такъв, какъвто го бях видяла в своя сън? Или се бе променил край Кирка? Аз ли не го познавах или Кирка го бе превърнала неусетно в животно, тъй както бе превърнала пред очите ми пируващите мъже в свине?“ Трябваше да приема едно от двете положения. Как иначе можех да си обясня тази обща локва на насладата, в която бях видяла Одисей да се валя заедно с другите? „Мъж ли е, казваше навремето свекърва ми, царица Антиклея, не поглеждай в душата му, защото ще се разкайваш. Животно се крие в нея!“ Но аз не бях съгласна със свекърва си. Пресилени ми се струваха словата й и проникнати от клевета. Любовта ми към Одисей искаше защита за мъжете и разумът ми я диреше неуморно. Какво трябваше да мисля сега? Че Антиклея е била права? Или да стоваря цялата вина върху Кирка и така да спася Одисей от моя съд? Себе си да спася най-напред от него. Защото страшно е да съдиш онзи, когото обичаш. Навярно преди години щях да тръгна без колебание по този път. Но не и сега. Вече разбирах: извън истината нямаше и не можеше да има любов. Чувство, което се градеше върху измама или самоизмама, бе ефимерно като мираж и несигурно като сграда, построена върху пясък. Затова не исках, а и не можех, да се заблуждавам. Трябваше ми истината. Но коя бе тя? „Майко, човек ли е той или животно?“ — питах непрекъснато Евриклея. „Не се терзай излишно, дъще — ми отговаряше неизменно Евриклея. — Мъжете понякога и по-лоши неща вършат и пак си остават човеци. Двойствена е природата им, та всичко можеш да очакваш от тях, но затова пък нравът им е променлив и лесно се възвръщат. И Одисей скоро ще отрезвее и сам ще се отвърне от Кирка, ще видиш!“ Исках да се надявам, но надеждата бягаше от мене. И вярата неусетно ме напускаше. Стоях потресена пред разрушението на моя свят. Като корабокрушенец се мъчех да се уловя, за нещо. Но отломките се оказваха слаби или ми се изплъзваха. Виждах ясно: бях изградила живота си върху любовта, но тя бе лишена вече от основание да съществува. Към кого бе насочена всъщност моята любов? И за какво бе послужила? Незнайни пространства ме отделяха от Одисей. Морета и земи лежаха между нас. Но по-страшна и от пространствата бе нашата вътрешна отдалеченост. И по-рано я чувствах, ала сега разбирах цялата й непреодолимост. Безкрайно далече бяха нашите две души в своята противоположност и любовта не можеше да ги сближи. Бе хвърлила само временно мост между тях, но този мост вече не съществуваше.

Одисей искаше да принадлежи единствено на себе си. И аз бях за него като дреха, която човек слага или маха от плещите си според това дали има нужда от нея или не. Той признаваше само една власт, тая на собствения си разум. Но Афродита го бе подмамила чрез плътта и роб на демона на сладострастието го бе направила. В настървение по удоволствието Одисей бе тръгнал по нанадолни пътеки. Като слепец вече не правеше разлика между грозното и красивото и като безумец, когото Атина е лишила от разсъдък, не отделяше човешкото от животинското. Бе приел жестокия закон на варварката чародейка, подобно на куче, което, като попадне в гората, приема закона на вълците. И така бе похабил най-човешкото свое чувство, чувството за другия, от което се раждат съчувствието, милосърдието, великодушието, доброжелателството, щедростта, всички онези добри сили, които свързват хората помежду им и ги превръщат от зверове в човеци. Но той не си даваше сметка за това и то беше най-страшното. Заблудата се коренеше в самия му нрав, намираше съюзник в собствения му ум, та нямаше и как да я разбере. Отчаянието ми ставаше все по-дълбоко. Бях отчаяна изобщо от хората, защото Одисей бе моята мярка за хората. Повечето от всякога бях убедена, че в човека стои скрит звярът, и човешката нищета ме ужасяваше. Като затворен и запечатан съд бе човекът. Нищо не можеше да прелееш в него и нищо не можеше да отлееш. Не бе възможно капка мъдрост или доброта да му дадеш, ако сам той не стигнеше до тях. „Всъщност всеки, който жадува да даде или да получи нещо, е самотник — си мислех. — Не са самотни единствено онези, които се задоволяват сами със себе си. Но пък те са бедни!“ И както къртицата рови безкрайни ходове, но винаги остава в мрак, така и моята мисъл, колкото и да се ровеше в нещата, не откриваше никакво просветление за себе си. Не зная колко време живях в тази мъка. Понякога ми се струваше, че душата ми умира. Може би тя наистина умираше. Може би бе вече умряла. След това усетих живота да се надига отново в мене из някакви неподозирани глъбини. Като далечно морско вълнение, което се долавя в тишината на нощта. Като кълнове, които напират из вкочанената земя. Сякаш в мене се зараждаше нова душа. Из разрухата на старата. Вярата, която бях загубила, вярата ми в Одисей и хората, се връщаше отново при мене като вяра в самата мене. И любовта ми — спасена, прочистена и закалена в огъня, в който бе горяла, ми подаваше отново ръка. Водеше ме по нови пътища, защото старите бяха вече изминати. И както реката, като срещне препятствие, го заобикаля, но продължава пътя си към морето, така и моят дух правеше завой, но продължаваше своя път. Към каква цел още не знаех, но вече смътно я предугаждах.

Веднъж видях нещо необикновено. Беше в гората на някаква закътана поляна. Някой бе клал тук огън през зимата и на това място все още тъмнееше мъртвото пепелище. Но из пепелта бяха поникнали нарциси и сега цъфтяха. Златните звезди на цветовете им се люлееха над сивата, бездушна пепел. Огънят бе изгорил безнадеждно тревата, но не бе успял да стигне до скритите надълбоко в пръстта луковици. „Така е и с мене, си казвах, и върху моето пепелище растат цветя. И това можело да се случи! Когато животът е скътан много надълбоко, него и огънят оставя понякога невредим.“

През тези дни на мъка и изпитание някаква особена гордост се роди в мене. Беше гордостта от собствената ми чистота. Тя стана мое убежище. Бягах в това убежище от грубото докосване на живота. Затварях се в него с моите рани. Допусках там само Телемах и Евриклея. И то с известна боязън. После моето убежище се превърна в моя крепост. Усетих силата си и нова гордост облада духа ми. Беше гордостта от моята сила. Промени се и любовта ми. От готовност за борба и мъжество бе проникната вече тя. „Няма да се предам! — си казвах. — И не само, че няма да се предам, но ще започна война с Одисей! Ще се преборя с него, като използвам неговото оръжие: разума. Ще му покажа непобедимостта на любовта, ще му докажа нейната мощ и така може би ще го накарам да я приеме, да повярва в нея, да се преклони пред нея!“ Знаех, че борбата ме водеше по пътя на отречението и че това беше жесток път. Но който иска да победи, той не трябва да щади себе си, не трябва да мисли за себе си.

През цялото лято се подготвях за една нова среща с Одисей и Кирка. Стараех се да се проникна от спокойствие и твърдост. Но случваше се да изпадна в обезсърчение. Плашех се от изненади. Плашех се от нови страдания. Съмнения разклащаха волята ми и въображението тровеше душата ми с мъчителни видения. Това обаче, което сънувах този път, бе така неочаквано за мене и така необикновено, че струва ми се и най-необузданият порив на въображението ми не би могъл да ме насочи към него. Видях се на кораба на Одисей, стария, изпитан кораб, плавал по толкова морета, преживял толкова бури и опасности и от всички излязъл невредим. Но сега този кораб се носеше по такова море, че гибелта му изглеждаше сигурна. Неописуемо бе това място. Едва ли някъде би могла да съществува по-жестока и безрадостна картина. От едната страна на хоризонта се бе ширнала необятната пустош на океана, тъмна, почти черна, заплашителна и безутешна, сякаш това бе самата смърт в нейната мрачна и страшна безбрежност. От другата страна пък се издигаха безкрайни вериги от черни скали, диво нарязани, като че ли някое чудовищно божество ги бе сякло в момент на сляпо изстъпление. Към тези скали, додето стига поглед, се носеха запенените вълни на океана с нестихващ рев и вой и с такъв могъщ устрем, че въздухът трепереше под техния напор. Вълните ту мятаха кораба на възбог, ту го спускаха в дълбоките си пазви, сякаш се готвеха да го погълнат. Потърсих с очи Одисей и веднага го видях. Бе застанал до кормчията и следеше едновременно кормилото и океана. Лицето му имаше необичайно напрегнат и суров израз, но бе озарено и от някакво тържество, от някакво опиянение, предизвикано, изглежда, от борбата му със страшната стихия. „Богове, си помислих, този безумец е щастлив от собственото си безумие! Гибелта стои пред него, а той изпитва радост от това, че успява миг след миг да й се изплъзне.“ Помъчих се да пропълзя по палубата към Одисей, но трябваше да положа невероятни усилия за това. Корабът бягаше непрекъснато под краката ми, вятърът ме ослепяваше и адският шум на вълните ме оглушаваше. Не можех да си поема дъх, не можех да съобразявам. Най-после успях да се добера до него и както бях на колене, прегърнах нозете му. Той се сведе веднага, изненадано се взря в мене и със свободната си ръка ме вдигна. Следващия миг бях вече в прегръдките му, крепко притисната към гърдите му. Изведнъж и ужасната картина, и бучащият океан, и опасността, всичко отстъпи от мене. Бях заслепена от светлината на моето неочаквано щастие. А Одисей ме погледна още веднъж, с бърз като искра поглед, но с такава обич, с такова горещо признание, каквито не бях виждала още в него. И аз го гледах, без да мога да отместя очите си от него. И тялото, и душата ми се намираха в някакво блажено вцепенение. Тогава Одисей ми извика в ухото, за да надвие грохота на океана: „Не се ли страхуваш?“. „Не! А ти?“ „Аз съм свикнал! Сега грижата ми е за тебе!“ Усмихнах му се. Бях изпълнена с такова силно усещане за вечност, че смъртта ми се струваше несъществуваща и опасността недействителна. „Знаеш ли какво ни предстои? — ми извика отново Одисей. — Ще минем през най-опасния проток на света, през протока на Сцила и Харибда.“ „Какво представлява той?“ „Гробница за всичко живо! Ако скалните зъби на Сцила не те надробят, то бездънната паст на Харибда непременно ще те погълне.“

Тъкмо исках да го запитам защо трябва да минаваме оттам, когато в морето настъпи такава промяна, пред която дъхът ми неволно спря. Дочух едно усилващо се бучене, сякаш океанът се бе превърнал във водопад, който се изливаше в невидима пропаст. После цялото море закипя като гигантски котел на огъня. Водата се виеше в диви гърчове, вреше в неукротим бяс. Нямаше вече вълни, но безброй водовъртежи се появиха около нас. Един водовъртеж подриваше друг, затова нямаше опасност да бъдем погълнати от морето, но корабът ни стана играчка на водните демони и вече не се подчиняваше на кормилото. След това настъпи нова промяна. Морето утихна съвсем. Водовъртежите изчезнаха и водата стана почти гладка. Тогава се появиха огромни дъги от бяла пяна. Постепенно пенестите ивици взеха да се съединяват една с друга и да се сливат в един-единствен кръг. „Започва най-страшното!“ — рече Одисей и ме завърза здраво до себе си, а сам той застана при кормилото. Погледнах лицата на хората. Бяха бледи от ужас, а на Еврибад, любимия глашатай на Одисей, косата изведнъж настръхна, изправи се като четината на таралеж и той закрещя неистово: „Обърнете кораба! Да се върнем назад!“. „Хвърлете го в морето!“ — извика Одисей, но никой не помръдна. А Еврибад хвана настръхналите си коси с две ръце и като се сви на кълбо, притихна. Обърнах се пак към Одисей и възхита изпълни душата ми. Лицето му бе осветено от сиянието на някакво свръхчовешко любопитство. И в същото време изразяваше едно невероятно ожесточение. Сякаш това бе същият бяс, с който кипеше водата, но овладян, превърнат във воля и амбиция да победи стихията. Не можех да отмахна погледа си от това лице. А Одисей се наведе към мене и пак извика в ухото ми: „Дано се спасим, за да мога да разправя на хората за това, което ще видим!“. В същия миг корабът бе подхванат от огромна вълна, която взе да го издига високо-високо, все по-високо, като че ли в самото небе. Въздухът трепереше и досегашният грохот се смесваше с някакво пронизително пищене. После корабът се намери на върха на вълната и остана за кратко там. Погледнах от шеметната височина, на която се бяхме издигнали, и пред очите ми притъмня. Пред нас се разкриваше фуния с невероятни размери, един гигантски водовъртеж, който обхващаше сякаш целия океан. Вътрешността му бе равна и гладка, с катранено чер цвят и се въртеше със зашеметяваща бързина. Следващия миг корабът се откъсна от върха на вълната и полетя надолу в бездната. Чух гласа на Еврибад: „Кронионе, Тартарът ни поглъща!“, и се събудих разтърсена от ужас.

Веднага разправих този си сън на Евриклея. Но в началото думите ми бяха несвързани и мисълта ми неясна, дотолкова бях възбудена. Плачех и се смеех едновременно. Духът ми се люшкаше непрекъснато между две крайности. Ужасът ми се заменяше с възторг и възторгът с ужас. Тревогата ми бе примесена с радост и мъката ми се преплиташе с щастие. Но като че ли щастието надделяваше. И ставаше все по-пълно. С напредването на нощта мислите ми взеха да се избистрят и аз започнах да осъзнавам нещата. Нямаше съмнение, отново имах любовта на Одисей. Все още виждах очите му да ми казват за един кратък миг онова, което устните му не ми бяха казвали никога. Но пълнотата на щастието ми идваше от друго. От това, че моята собствена любов бе получила най-после основание да съществува. Истинско, а не въображаемо основание. Бях открила един нов образ на Одисей, който досега не познавах, но който долавях скрито с душата си и заради който ми се струваше, че го обичам. Бях видяла в Одисей човека, непобедимата човешка сила, която се бори със силите на света и ги побеждава. Хората го наричаха богоравен. И с право! Не беше ли той равен на бога на моретата, когато се одързостяваше да се бори с неизмеримата мощ на океана? Величие имаше в него, и то бе равно на божественото величие. Пред всичко това случаят с Кирка ми изглеждаше нищожен. „Ти беше права, майко — говорех на Евриклея. — Аз не го познавах. Не познавах изобщо мъжете. И ги мерех с моята женска мярка.“ Очите ми се бяха отворили изведнъж. Безкрайно различни бяха мъжът и жената. Дотолкова различни, че никой от двамата не можеше да бъде измерен с другия. От хармония бе проникната женската душа. И това бе силата й: нейната цялост. Но то бе и слабостта й. В мъжа се бореха две души. И това бе неговата слабост, но и неговата сила едновременно. Двустранността на природата му го правеше по-богат и по-сложен. Животинското и човешкото еднакво подхранваха духа му. Борбата на двете начала в него го тласкаше напред. Един ден просветление осени ума ми. Открих дълбокия смисъл на Одисеевите странствания. Той търсеше да познае света и това познание да даде на хората. Бе разбрал, че войната на гърците не свършва при Троя. Гърците бяха победили, за да воюват по-нататък, за да побеждават по-нататък. Сега вече за всички хора. Защото те бяха водещият отряд на цялата човешка общност. „Богове, си казвах, а аз го съдех заради една жена!“ Може би не само нуждите на тялото и душата го бяха тласнали към Кирка. Навярно това бе стремеж на духа му да преживее всичко, да проникне във всичко, да опознае всичко. Чувствах се виновна пред Одисей в най-непростимия грях на любовта, в неразбирането. И изпитвах разкаяние пред него. Не се противях на това чувство, а го приемах с благодарност, защото то водеше любовта ми към нов живот, даваше й нов смисъл, облагородяваше я, извисяваше я.

Тази зима се случи необичайно мека. И цялата приличаше на едно въведение в пролетта. Нямаше бури, нямаше сняг и студ. Неподвижното море отразяваше като огледало тихите брегове. Нежносиньо небе гледаше ласкаво земята с бездънните си очи. Поляните се раззелениха и градините се покриха с розовите облаци на нацъфтелите бадеми. Въздухът бе пълен с благоухание на мед и звънеше от песента на пчелите. Пролетното равноденствие бе още далече, но подранилата пролет ме караше да го чувствам близо. Отново мислех за съня, който ми предстоеше да видя. Очаквах го с нетърпение, но не и с предишната трескавост. И макар че тревогата за това, дали Одисей се е спасил от чудовищната паст на Харибда, продължаваше да ме терзае, душата ми бе променена и дълбоко в себе си аз бях спокойна. То бе спокойствието на удовлетворението. А може би и на познанието. Вярата ми бе станала по-твърда и надеждата по-здрава. Изненадите не ме плашеха както преди.

Странен бе този път сънят ми и твърде чудноват. Не мога да каже, че ме разтревожи особено, но обремени за дълго ума ми с размисъл. Видях се отново на кораба на Одисей. Бе спокойна привечер. Слънцето залязваше над тихото като езеро море. Зеленикавите води стояха неподвижни и бяха така прозрачни, че под тях се виждаха жълтите пясъци на дъното. Корабът се движеше бавно. Веслата се вдигаха внимателно, заставаха за малко, като че ли в колебание, и пак се спускаха все така внимателно. Кормчията следеше със зорко око плитчините, а гребците следяха с очи него. „Значи са се спасили от онзи адски водовъртеж!“ — бе първата ми мисъл и веднага подирих с поглед Одисей. Но едва не извиках от изненада, когато го видях завързан за мачтата на кораба. Приближих се обезпокоена и го запитах: „Какво си сторил, че са те завързали?“. „Лудостта ме хвана пак!“ — рече Одисей. Разбрах, че се шегува, и повторно го запитах: „Наистина, кажи ми защо са те завързали тука!“. „Виждаш ли онзи остров, там насреща?“ — каза Одисей. Погледнах в тази посока, в която той ми сочеше с глава. И видях в чистия, прозрачен въздух, че пред кораба лежи равен остров, цял покрит със зелена трева и пъстри пролетни цветя. Сякаш това бе някоя ливада, която неизвестен бог бе вдигнал някъде от сушата и разстлал тука, сред тихите води на морето. „Да, казах, изглежда много приятно място.“ „На това приятно място, отвърна Одисей, безброй хора са намерили смъртта си!“ „Защо отивате тогава там?“ „Защото искам да чуя песента на сирените!“ „Кои са сирените?“ „И аз не зная още. Казват, че са жени, които обайват хората с чудно пеене. Всеки, който чуе песента им, бива така завладян от нея, че вече не иска нищо, не изпитва нужда от нищо, а стои заслушан в сладките й звуци, додето умре от глад и безсъние. Разправят, че върху свежите поляни на този остров е загинал не един мъж.“ „Затова ли си накарал да те завържат?“ „Позна! — рече Одисей с усмивка. — Заповядах всички гребци и кормчията да запушат ушите си с восък. Те няма да чуят нищо и спокойно ще карат кораба. А аз ще чуя песента, но все едно няма да мога да отида при сирените, защото съм здраво завързан за мачтата на кораба.“ В това време наближихме острова. Равнината бе безлюдна, но привличаше очите и душата със свежата си, сякаш току-що измита трева и гъсто нацъфтелите цветя. Островът приличаше на видение. Наоколо цареше пълна тишина. Чуваше се само плясъкът на веслата и звънът на водните капки, които се отцеждаха от тях. Изведнъж върху пустия бряг се появиха две женски фигури. Не мога да кажа откъде се взеха те. Сякаш изскочиха из тревата или се родиха от въздуха. Като се носеха леко, с младежки бяг, те тичаха към кораба, който продължаваше да се плъзга към брега. Жените дойдоха до водата, спряха се и се загледаха в нас. Аз пък наблюдавах тях. Бяха млади девойки, полудеца-полужени. Имаха дребен ръст и крехки, нежни нозе, а кожата на телата им бе бяла като мляко. Корабът се приближаваше все повече и повече. Сега можех да виждам съвсем ясно лицата им. Прелестни лица с дребни черти и нежни овали. Имаха малки нослета с тесни ноздри и розови устни, а зъбките им бяха бели и остри като у рибите. Най-вече се налагаха очите им. Големи и широко отворени, те имаха сиво-зелен цвят. У едната бяха изпъкнали и приличаха на езера, над които са легнали тежки мъгли, а у другата бяха дълбоки и напомняха въртопи, пълни със звезди. Косите на момичетата бяха също светли, сиво-зеленикави и се спускаха като наметала върху голите им бели рамене. Погледнах Одисей. Бе впил погледа си в девойките и сякаш бе забравил всичко друго на света. А те изчакаха корабът да дойде почти до брега, после се приближиха една до друга, кимнаха си и като обърнаха главици към нас, запяха. Не бях чувала никога такова пеене. Като звън на сребърни струни се носеха гласовете на момичетата, изчистени от всяко чувство и въпреки това пълни с живот. За миг кънтящата песен завладя сякаш света и като че ли пееха вече не момичетата, а водата и въздухът, тревите и цветята, облаците и пясъкът, всичко пееше:

Син на мига,

син на мига,

протягащ ръце към вечността!

Ела при нас,

ела при нас,

остави да те води нашият глас!

Послушай как пее за тебе света!

Послушай зова на радостта!

Чуй!

От радост просторът кънти…

Чуй!

От радост земята ехти…

О, радост,

глас на вечността!

О, радост,

кипеж на кръвта!

О, хубав свят!

Погледни!

Тръпнещо в радост

морето искри…

Погледни!

В шемет от радост

безкраят гори…

О, радост,

божествена радост!

Песен на светлината,

песен на душата…

Радост — цвят на деня!

Радост — плод на нощта!

О, радост, ти в нас се всели

и първо безумство и мъдрост

последна за нас ти бъди!

Докато слушах песента, чувствах как цялото ми същество се изпълва с непобедима, безсмислена, но толкова по-силна радост и как всичко друго изчезва от духа ми, освен жаждата да се насладя и да се радвам. Изведнъж чух гласа на Одисей: „Еврилохе, развържи тези проклети върви!“. Ала Еврилох не го чу. Тогава той започна да се извива във въжетата като змия, но Еврилох и Перимед скочиха и го завързаха още по-здраво. А жените продължаваха да пеят:

Вселената радост залива,

радост, чиста и дива.

Нека грабне духа ти,

нека къса плътта ти,

плячка ти й стани!

Сега Одисей сякаш наистина полудя. Лицето му побледня от усилията да се изскубне от мачтата, очите му бяха като че ли готови да изхвръкнат от орбитите, на устните му се появи пяна. „Освободете ме! — шепнеше той яростно. — Освободете ме! Еврилохе, ела по-скоро и ме развържи! Пуснете ме да отида при тях! Искам да тичам по поляните заедно с тях! Искам да ги целувам, искам да ги обладавам! Да се радвам, неспирно да се радвам!“ От усилията да се освободи, вървите, с които бе овързан, се впиха в месата му и капки кръв се появиха по кожата му. Приближих се до него и поставих кротко ръка на челото му. „Ти наистина не си на себе си! — рекох. — Защо искаш да отидеш при тях? Нали знаеш, че всичко това е измама?“ „А кое не е измама? — отвърна Одисей. — Измамата е навсякъде. Измама самият живот. Самият живот е сън, който преминава и отминава. Какво друго ни остава тогава, освен да се радваме?“ И отново напрегна мишци, опитвайки се да скъса въжетата. Неочаквано ме обхвана ужас. Не зная защо си помислих, че момичетата, които пееха, са мои дъщери. Разплакана, прегърнах с ръце шията на Одисей и го замолих: „Моля ти се, не ги гледай с такива очи! Не се отдавай на желанията си към тях! Те са мои дъщери! Аз съм ги родила и отгледала! Сестри са на твоя син!“. Сега Одисей ме погледна с такъв гняв, че ако ръцете му не бяха завързани, навярно би посегнал да ме удари. „Махни се, безумна жено! — извика. — Словата ти ми са противни! Какво от това, че тези девойки са твои дъщери? Техните тела и души ме мамят и аз зная, че чрез тях мога да почувствам живота в неговата пълнота, да уловя неговата хармония още веднъж и още веднъж!“ Негодувание се надигна в мене. „Ти си станал вече като Полифем! — му казах. — Няма вече за тебе човешки закон!“ „Какво е човешкият закон пред божествения?“ — отвърна Одисей. „Кое наричаш ти божествен закон?“ „Свободата! — извика Одисей. — Тя е привилегия на силните.“ „Свободата!“ — извика той повторно думата с такава сила, че аз трепнах цяла и се събудих. Дълго време мислих и върху този свой сън и то не само през тази нощ, но и през всички дни и нощи, които последваха. И колкото мислех, толкова повече се обърквах. Кой беше правият: Одисей или аз? Защо божественият и човешкият закон се намираха в противоречие? Нима човешкият закон не бе продиктуван от божеството? Защо Одисей смяташе свободата за божествена привилегия? Не бе ли богът сам по себе си закон? Не бе ли самата негова същина неотменим ред?

Съществуваше ли изобщо свобода? Или имаше само човешки и божествени закони и единствената свобода, дадена на човека, бе тая да избере едните или другите? Да се подчини на божествения ред и следва своите естествени желания или да приеме своя собствен човешки закон и да се покори на неговите повели? Но откъде бе дошъл човешкият закон? От живота на човека с другите хора. Ако човек не поставяше граници на своите желания, той не би могъл да живее дълго време сред себеподобните си. Но в човешките желания, дори в най-грубите, говореше богът, творецът на живота. Той нехаеше за страданията и щастието на смъртните, небрежеше човешките задължения и искаше преди всичко животът да цъфти и продължава. Затова, изглежда, бе напълнил човешката душа с желания. Може би и Одисей гледаше така на нещата и оставяше стихиите да носят духа му, тъй както бе оставил вълните на океана да носят кораба му. Искаше да познае живота, както искаше да познае и света. И все пак той се бореше с океана, следваше някакъв път през него. Нима човек не трябваше да следва някакъв път сред стихията на своите желания и страсти? Кое обаче трябваше да приеме и кое да отхвърли? Все едно, аз не можех да приема свободата на Одисей, но тя разкриваше пред мисълта ми глъбини, които ме мамеха с шемета на непокорените бездни. Надзъртах в тези пропасти, в които витаеше богът, и тръпнех от свещен ужас, както в протока на Сцила и Харибда.

Това, което ставаше напоследък с Телемах, отново и отново ме връщаше към тези мои мисли. Синът ми се променяше. Някаква знойна, напрегната и буреносна пролет бе връхлетяла съществото му и го разтърсваше из основи. И тялото, и душата му се намираха в кипеж. Той продължаваше да расте. Мишците му наедряваха все повече, нова сила се появи в костите му и златист мъх полази по брадичката и горната му устна. Духът му също не бе предишният. Не можех да го позная. Онова ведро спокойствие на нрава му, което така много ме радваше и което бе основа на щастието между нас, вече го нямаше. Враждебни сили се надигаха в него, неочаквани и неподозирани изблици, глуха борба на душата сама със себе си. „Кръвта му се променя, казваше Евриклея, затова и той се мени. Превръща се вече в мъж!“ Виждах и разбирах какво става. Божествената воля се проявяваше в моя син и се раждаше неговата нова, двойствена душа, която ме плашеше. Струваше ми се, че тя плаши и него. Той откриваше себе си такъв, какъвто още не се познаваше, виждаше света такъв, какъвто още не го беше виждал. И ту се възземаше в порив на ликуване, ту се бъхтеше озлобено със силите, които напираха в него тъмни и непонятни и пред които той се чувстваше унизен. Държането му стана променливо. Дори към мене. Започваше да ми противостои. От самолюбие. То се бе надигнало изведнъж в него като алчно чудовище, което иска всичко да му принадлежи, което жадува всичко да владее. Или просто от желание да изпита своята и моята сила, от стремеж към игра, от несъзнателната склонност към несъгласие. Сякаш искаше да разруши единственото между нас. Всъщност той не го искаше. Но разрушението бе вече вътре в него и той не можеше да устои на неговите подстрекателства. Те го нападаха обикновено внезапно и го заварваха неподготвен. И стълкновенията ни бяха мигновени. Но винаги ме оставяха стъписана и недоумяваща. Страдах от тях. Разбирах нещата само с разума си, а сърцето ми искаше предишната сладостна хармония между мене и сина ми. Душата ми вехнеше в такива часове и изплашена се затваряше в себе си. Като виждаше пораженията от своите изблици, Телемах бързаше да поправи стореното, разкаян ми се покоряваше отново сляпо, връщаше се към предишното обожание. Но не минаваше дълго и отново настъпваше някакъв неочакван, трескав миг в него и той пак диреше да отхвърли властта ми от себе си и се държеше така, сякаш се срамуваше от предишното си обожание към мене. Понякога ми се струваше, че той страда от това, дето аз управлявам Итака. Не от властолюбив, разбира се, а защото бе започнал да ме обича по мъжки. В обичта си той искаше вече да ме подчини на себе си, да ме чувства по-слаба от себе си, покорна нему, нуждаеща се от неговата подкрепа. И понеже не можеше да постигне това, спореше с мене, показваше ми открито непослушание, а случваше се и незачитане, макар и прикрито. Понякога хващаше ръцете ми и беше щастлив, когато виждаше, че аз не мога да помръдна. Иначе отбягваше да ме докосва и не позволяваше да го галя. А ако аз настоявах да бъда нежна, смущаваше се и ставаше груб. В такива мигове си спомнях за Одисей и сирените и гледах сина си с горчивина, в която се примесваше насмешка. Вече познавах мъжката душа. Но затова именно не можех да се заблуждавам. Нямаше съмнение, това бе краят на моето безметежно майчинско щастие. Отсега нататък трябваше да воювам с Телемах тъй, както и с Одисей. Да го обичам и да виждам враг в него. „Богове, си казвах, каква съдба сте отредили вие за нас, жените! Вечно и напразно да гоним хармонията в борба с тези невероятни същества, мъжете. Те рушат неуморно сградата на нашето общо щастие, която ние така търпеливо градим. И ние трябва все отново и отново да градим!“

Тази година по време на есенното равноденствие валяха дъждове. В морето бушуваха бури. Над острова се носеха разкъсани сиво-бели облаци, гонени от висок вятър. В прибулените простори отекваше неочаквано тътен на далечна гръмотевица. Нощем се чуваха тревожните крясъци на идващите от север ята щъркели.

Самият ден на равноденствието започна със слънце, но после се стълпиха облаци и заръмя ситен дъжд. Влагата загаси жертвените огньове и това беше лош знак. Може би страхът от предзнаменованието ми внуши съня, който сънувах. Или обратното, трябваше да приема предзнаменованието като вярно указание за това, което видях на сън.

Намирах се отново на кораба на Одисей. Но не можах да разбера това веднага, защото над мене се лееше порой от вода. Сякаш бях застанала под водопад. Водата ме заливаше, пълнеше очите, ушите, носа и устата ми и ме давеше. След това, когато пороят се оттече, видях напрегнатите голи гърбове на Одисеевите другари, които изчерпваха водата от трюма без суетене, с привични, пестеливи движения. Доде се опомня, нова вълна се стовари върху кораба. А после видях отново измъчените хора да изчерпват водата от трюма. И това се повтаряше, и като че ли щеше да се повтаря безкрай. Одисей държеше кормилото, цял облян от вълните, покрит с пяна, с прилепнали коси и потъмнели мокри дрехи, от които се стичаха струйки. Беше застанал някак особено, с разкрачени нозе и превит на дъга гръб, за да може, изглежда, да устоява на страшното люлеене. Бе до такава степен вдаден в това, което вършеше, щото ми се струваше, че той и корабът представляват едно цяло. Вълните прииждаха, прилични на планини, които бързат в надпревара, настигат се, сблъскват се и непрекъснато менят формата си. Това, което в този миг бе връх, в следващия вече се превръщаше в пропаст. Цяло чудо беше, че те не са погубили досега кораба, че не са го обърнали или смачкали. Но чудото продължаваше пред очите ми, корабът се носеше от връх на връх през пропастите и Одисей бе този, който го водеше със силна ръка и бърз, съобразяващ ум, и с очи, които обхващаха всичко и виждаха всичко. Пак ни заля вълна и когато тя се оттече, помъчих се през мъглата на мокрите си ресници да разгледам лицето на Одисей. Бе неузнаваемо. Сякаш не само изразът, но и чертите му се бяха променили. Печатът на някакво вътрешно вцепенение бе легнал върху това лице и то изглеждаше като изсечено от камък. Само по зачервените очи личеше, че е от жива плът. Изведнъж почувствах, че Одисей е изморен до смърт и че дори не с усилия на волята, а по-скоро по силата на някакъв сляп навик или на някакво несъзнателно упорство да се бори докрай, той продължаваше да прави това, което правеше. Не смеех да пусна въжето, за което се бях хванала, защото вълните бяха толкова силни и огромни, че всяка можеше да ме отнесе в морето. Не смеех и да се обадя на Одисей, за да не отвлека вниманието му. Един миг на разсейване и гибелта на кораба би била неминуема. Всяка вълна, която се носеше към нас ни подемаше и ни издигаше върху гребена си. Там ние се задържахме за малко. Кратко затишие. Водата кипеше наоколо с бяла пяна, но корабът оставаше спокоен. После пред него се разтваряше изведнъж бездна, една главоломна яма, и той политаше стремглаво в нея. Разбирах, че ако в този миг кърмата на кораба останеше извън водата, той щеше непременно да се обърне в морето, пометен от ураганния вятър. Разбирах и положението на хората. Те се намираха в смъртна опасност и се бореха за живота си. Бяха пленници на бурята и щат не щат трябваше да премерят силите си с нея. Питах се от колко време продължава този ад. Може би денонощие, може би две, може би повече. Този вятър, който шибаше и гонеше вълните и ги издигаше високо с огромната си сила. Тези вълни, които се стоварваха непрестанно върху кораба със своите тежки и могъщи тела. Бученето на океана, което оглушаваше, блясъкът на мълниите, който заслепяваше, тласъците, които зашеметяваха. Аз бях вече като изумена. Чудех се как хората върху кораба издържат. Гледах ги и се питах докога ще издържат. Докога щеше да издържи Одисей?

Бурята бе наистина нещо невъобразимо. Море и небе се сливаха в едно. Гонени от урагана, облаците прииждаха и те на вълни, на вълни. Навремени се стъмняваше съвсем и мракът ставаше почти непрогледен. Тогава чаках да блесне светкавица, за да видя Одисей, и в нейната светлина той ми приличаше на някакво божество, което се бори с демоните на океана. Те бяха навсякъде, дебнеха го отвсякъде, зелени чудовища, гъвкави и силни, със запенени уста, готови да го погълнат всеки миг. Всъщност това бе борба между двамата: между Одисей и океана. Неравна борба, защото мощта на океана бе безгранична, а силите на Одисей имаха граници. Исках да се обърна с молба към Посейдон, но както и при болестта на Телемах, думи на молитва не идваха в ума ми. Чувствах: тук нямаше място за молитва. Все едно, стихията бе безмилостна. Сякаш в отговор на тези мои мисли пред кораба се надигна изведнъж великанска вълна. Вятърът виеше върха й така, че на всички страни летяха парчета бяла пяна като огромни пеперуди. В същия миг страховит грохот разтърси въздуха и в очите ми блесна такава силна светлина, сякаш небето се бе разтворило над главите ни и небесният огън падаше върху нас. Събудих се зашеметена, ослепяла и оглушала и дълго време не можах да дойда на себе си. Но дори и когато се опомних съвсем, все още продължавах да чувствам мощните тласъци на вълните, чувах бученето на океана и оглушителния трясък на гръмотевиците, виждах ужасния хаос на бурята и хората, попаднали сред него — безпомощни същества, играчка на стихията, с лица, обезобразени от умора и страх, от чувство за обреченост и жажда за живот. И едва по-късно се сетих, че този път не бях успяла да разменя нито една дума с Одисей и той дори не бе разбрал, че аз съм била при него, на кораба. Мислех си дали това не бе последната ни среща. Дали Зевс не бе поразил кораба и хората върху него със своята мълния. Дали загасените жертвеници не означаваха угасването на всички тези човешки съществувания, на живота на самия Одисей. Без да искам, вярвах в предзнаменованието и тази вяра отслабваше надеждата ми, че Одисей се е спасил. Имаше дни, когато тъжах за него тъй, както се тъжи за мъртвец. После си спомнях за предсказанията на Алитерсес и надеждите се връщаха отново при мене. Но все пак повече мислех злото, тъй както това се случва винаги с онзи, който обича. И цялата есен и зима прекарах в това състояние на духа. Не смеех да споделя опасенията си с Евриклея от страх, че тогава непременно ще се сбъднат. А с Телемах отбягвах изобщо да говоря за Одисей. За него той беше вече легенда. Понякога се случваше и да ме ревнува от спомена за този никога невидян баща, но най-често моите преживявания предизвикваха скрита насмешка в него. Младостта го правеше жесток реалист. И той живееше изцяло обхванат от нейната буйна треска, безучастен към всичко, което не се отнасяше пряко до него.

През тази есен се бе отдал на своята първа мъжка страст — лова, и по цял ден се губеше из полето и гората. Страстта правеше лова още по-опасен за него, а това засилваше и моите безпокойства. Ала мъжете не могат без страсти. Вече знаех това и не възразявах нищо срещу увлечението на Телемах. Но броях часовете, които прекарваше на лов, и въображението ми рисуваше картини една от друга по-страшни. Навремето един глиган бе разкъсал коляното на Одисей на планината Парнас, във владенията на Автолик. Когато дойдох в Итака, тук все още се говореше за тая рана, която се бе оказала опасна, бе заздравяла трудно и бе оставила лош белег върху крака на Одисей. Евриклея обвиняваше тогава Автолик и синовете му, които не се бяха притекли навреме на помощ на младия Одисей. Аз обаче знаех, че на лов всичко може да се случи, и като нямах друго упование, час по час се обръщах с молитва към свещената мощ на Артемида. Но това не ми носеше особено успокоение. Успокоявах се истински едва тогава, когато виждах Телемах да се завръща невредим. А той идваше със зачервено от студа лице и с очи, все още бляскащи от настървението на лова, нетърпелив да ми покаже дивеча, който носеше. „Как си? Добре ли си?“ — ме питаше разсеяно, докато ми разправяше перипетиите на лова или ми показваше точния удар в плешката на някоя убита сърна. „Мъжът трябва да бъде и жесток — казваше Евриклея. — Как иначе ще воюва?“ Но аз мислех с тъга за това, колко милосърдие имаше някога в детската душа на Телемах. После той отиваше да се изкъпе, а аз се отправях към залата, където привършилите вечерята си слугини вече се нареждаха върху столовете с къдели вълна в ръце. Аз също вземах в ръце вретеното и докато чаках Телемах да слезе, гледах старото Одисеево кресло и си мислех: „Колко неуловимо нещо е човекът! Няма го вече предишния Телемах. От него са останали само малките дрешки и играчките. Ето и креслото, на което Одисей е седял някога като дете, стои тук и може да стои така още двеста години, а самият Одисей го няма и кой знае дали някога ще се завърне?!“.

Тогава предполагах, че Одисей е загинал. Но той се бе спасил и този път. Ако сънят, който сънувах на следващото равноденствие, не ме мамеше, той бе не само жив, но и щастлив. Неговото щастие обаче се оказа впоследствие нещастие за мене и това бе едно противоречие на душата, което аз се мъчих напразно да изживея в продължение на няколко години.

Видях се в своя сън на чудно място, създадено сякаш само за радост на смъртни и безсмъртни. Бе топла привечер. Слънцето залязваше и гъсто злато се отичаше по всичко, до което се докосваха неговите лъчи. Намирах се сред зелен гъсталак. Край мене се люлееха вейките на лаврови и миртови храсти. А над главата ми в златисторозовото небе се извисяваха стройни кипариси и грамадни ели. Птича глъчка като порой от радостни звуци огласяше листака. Тополи шепнеха, тръпнещи под ласките на морския зефир. Чуваше се страстното гукане на дивите гълъби, а от време на време прокънтяваше и гласът на славей, звънлив от пламенна нежност. В далечината блестеше морето, с цвят на опал и оттенъци на лъскава мед. Гръдта му се надигаше незабелязано, с лек шумол, като въздишка, пълна с копнеж. Широки поляни, прострели се между дъбравите, зовяха със своята свежест. Като че ли бяха пъстри везма, целите покрити със сини теменуги, бели нарциси, розови перуники и жълт шафран.

Ромон на вода се лееше подобно на мамеща песен. Въздухът бе свеж, но едновременно и замайващ, напоен с мирис на цветя и лавър, на борова смола и водорасли, на кедър и цъфнала лоза. „Богове, си рекох, дали това не са Елисейските полета.“ Защото не бях виждала, а и не можех да си представя друго място така чаровно, така предразполагащо духа на човека към блаженство. В същия миг забелязах Одисей. Бе застанал близо до мене и ме гледаше с ласкави, усмихнати очи. Исках да се хвърля към него и да го прегърна, но някаква преграда в иначе нежния му поглед ме спря. Подчиних й се, без да се запитам за причината й. „Значи ти се спаси?“ — пошепнах само. От радост гласът ми бе станал тих и сипкав. „Да, спасих се — отвърна Одисей и дори не ме попита откъде зная, че е бил в опасност. — И попаднах на този остров!“ „Това остров ли е?“ „Да!“ „А как се нарича?“ „Никой в Гърция не е чувал неговото име — отвърна Одисей. — Нарича се Огигия. Като пъп на океана е той. И едва ли има на земята по-красиво място от него. Тук цари вечна пролет!“ В гласа му долових съвсем ясно гордост, която не знаех как да си обясня. Изведнъж някакъв шум накара Одисей да застане нащрек. Лицето му стана сериозно и той се загледа в мястото, откъдето бе дошъл шумът. Но там нямаше нищо. Тогава се обърна към мене и като се усмихваше с детинско лукавство, рече: „Виждаш ли онази лаврова горичка? Иди и ме чакай там! Когато слънцето залезе, ще дойда при тебе!“. И изчезна в храстите. Останах сама, но не се помнех от щастие. Като на криле, без да усещам тялото си, стигнах до горичката. Притулих се между клоните и огледах мястото. Беше прелестно, както и всичко на този остров. Като обиталище на нимфи бе тази горичка или като гнездо на влюбени. Щастието ми ставаше все по-голямо. Срещата с Одисей на това място будеше в душата ми надежди за любовни радости. Усетих забравените желания да разцъфват в мене като набъбнали цветни пъпки, които чакат само един слънчев лъч, за да се разпукат. Чувствах се така, сякаш годините на разлъка между нас не съществуваха. Сърцето ми биеше ускорено и тялото ми тръпнеше от сладко предусещане. Въображението ми се разпалваше все повече и вълнението ми растеше. В това време слънцето залезе и мрак пропълзя над земята. Шепотът на тополите спря и в чистото небе затрепка бистра звезда. „Одисей ще дойде скоро!“ — си рекох. Вече се задъхвах от нетърпение. Опитах се да се разходя, но усетих краката си отмалели. Седнах и зачаках. Чаках дълго. Постепенно тялото ми изпадаше във вцепенение. А духът ми като в някакво бълнуване се носеше през времето и пространствата. Сякаш сънувах будна. Струваше ми се, че се намирам едновременно на остров Огигия и в двореца на цар Тиндар, където изпитах за пръв път любовната наслада, или в нашата спалня в Итака върху леглото от маслинов дънер. Не зная колко време прекарах така. Когато се опомних, наоколо бе вече пълна нощ. Между клоните на дърветата блестяха големи лъчисти звезди. Но Одисей го нямаше. Вълнението ми взе да замира и да се заменя с тревога. Какво се бе случило? Продължих да чакам, но духът ми бе угнетен от лоши предчувствия. Скоро нощта просветна и аз видях луната да надзърта между клоните на лавъра. В горичката потече сребро. Станах и излязох от гъстака. Исках да потърся Одисей, но не знаех къде. Островът спеше, обгърнат от тишина. Нощта бе преобразила света и той изглеждаше сега съвсем друг. Зеленината бе станала синя и от обилната роса светеше с матовия, блед блясък на тюркоаза. Изпарения се издигаха от цъфтящите поляни й ги прибулваха с лека мъглица. Дъбравите тъмнееха. А морето и небето се разкриваха безкрайни и необятни като сини бездни, пълни със святкащ огън. Всичко бе тайнствено и чаровно. Красотата на нощта ме завладя така, че престанах да мисля за Одисей. И тогава го видях отново. Крачеше бързо по поляните, но в посока, противоположна на горичката, в която трябваше да се срещнем. Отначало исках да му извикам, но после съобразих, че той навярно познава добре острова и не може да е сбъркал посоката. Мълчаливо го сподирих. И не го изпусках от очи. Видях, че на края на поляната той се спря и се срещна с една жена, която излезе от храстите. Да, жена беше! Луната светеше и аз виждах ясно здравото и закръглено тяло и светлото й лице. Тя хвана Одисей за ръката и те изчезнаха под дърветата. Спуснах се нататък, но над главата ми неочаквано изкряска сова със силен и зловещ глас и аз се събудих.

В голямо недоумение ме хвърли този сън. Не знаех какво да мисля. Ако Одисей любеше друга, ако му предстоеше да се срещне с нея, защо тогава ме бе накарал да го чакам в лавровата горичка? Нима, за да се подиграе с мене? Не можех да го допусна. Ако обичаше нея, защо се бе отнесъл с такава нежност към мене? Съвсем друг беше той тогава, когато беше увлечен в Кирка. Виждах ласкавите му, весели, пълни с неизречени обещания очи да се взират в моите очи. И започвах да се питам дали този мъж, който бях видяла да бърза през поляните, беше наистина Одисей. Или, ако това е бил той, дали аз действително бях видяла жена край него или само така ми се бе сторило. Игра на светлина и сянка беше може би това, което аз бях взела за очертания на женско тяло и женско лице. Доста време живях с тези съмнения. Но после щастието, надделя в мене. Бях щастлива от това, че Одисей се бе спасил и че ми бе показал обич. Постепенно се успокоявах. Всъщност успокояваше се душата ми, но не и тялото. Сякаш треската, която бях преживяла насън, продължаваше да се гнезди скрито в мене. Мислех, че съм свикнала с моя живот на девственица, и се чудех на настъпилата в мене промяна. Много безсънни нощи прекарах през това лято, а когато спях, сънувах Одисей как ме прегръща, целува и обладава. Понякога сънувах и други мъже: познати или непознати. „Майко, какво става с мене?“ — питах обезпокоено Евриклея. „Зряла жена си вече, чедо — казваше Евриклея. — Тялото на жената в зрялост е само сила и огън. Затова и жаждата му за любов е по-голяма. Както е жаждата на земята за дъжд в горещо лято!“ Наистина чувствах жажда да се надига в мене, предвечна и непобедима. И страх ме обхващаше.

Промени се животът в Ахейя и нищо вече не беше както преди. Друг вятър се носеше над гръцките земи. Егейско море бе станало гръцко море. Гърците посещаваха спокойно бреговете на Мала Азия и все повече се заселваха там. Спускаха се и надолу към Финикия и Кипър, а най-смелите отиваха чак в Египет. На запад пък стигаха до остров Сицилия, където се беше заселил Диомед, и дори още по-далече. Широки простори се бяха разкрили пред гръцкия народ и свободен достъп до богатствата и знанията на чуждите народи. Самата Троя бе обогатила Ахейя не само със златото си, но и с хилядагодишния си опит във всичко що е човешки замисъл и човешко дело. Във всеки човешки труд се прилагаха нови похвати, които гръцките войни бяха донесли от троянския бряг. А най-вече в занаятите. Тънки занаятчии бяха азиатците и нашите се мъчеха да им подражават, защото и вкусовете на хората се бяха променили. Който по-рано се кичеше с медна гривна, сега я захвърляше и търсеше сребърна или златна, и то такава, която да е изработена с вещо умение и художество. Който по-рано се намяташе с плащ в естествения цвят на вълната, сега диреше пурпурна багра, за да грее плащът му като цвят отдалече. Новите вкусове и нужди искаха и нови печалби, а новите печалби носеха от своя страна нови нужди и нови вкусове. И както по жилите на тялото кръвта тече неспирно към сърцето и обратно, така по морските пътища течаха жизнени сокове от всички достъпни на гърците земи към Гърция.

Духът на хората също се промени. Великото изпитание на войната бе минало като рало през душите и бе издълбало в тях дълбоки бразди. И макар че браздите изглеждаха заличени след победния край, почвата не беше предишната и други злакове растяха върху нея. Обогатили се бяха умовете и с добро, и със зло и хората гледаха с други очи на света и живота. Победената Азия бе проникнала именно чрез поражението си в ахейските земи и продължаваше да прониква. Прокрадваха се нови вярвания, създаваха се нови разбирания, нови обичаи и нрави се раждаха.

Мина доста време преди да забележа промяната. Улисана в работа и задължения, в грижи за Телемах и мисли за Одисей, бях оставила нещата да минават покрай мене. Дори не усетих как се изнизаха пет години от свършването на войната. Всъщност през тези пет години аз живеех като че ли повече със сънищата си, от равноденствие до равноденствие. И изведнъж видях онова, което бавно и неусетно се бе извършвало край мене в продължение на много дни. Животът бе направил голяма крачка напред. Може би не бях почувствала движението, защото самата аз участвах в него. Или защото духът ми бе зает с промяната, която се извършваше в самата мене. Крачката, която и аз бях направила през тези години, бе толкова огромна, че ме бе откъснала от живота. Крачка на познанието бе това, придружена от шемет и пламтяща болка. Но познанието е сила. Бях придобила нова сила и тя ме тласкаше обратно към живота.

През това лято срещнах за пръв път възмъжалия Антиной. Беше ясен, горещ дан, първият ден на ечемичената жетва. Златопръстата Еос ме завари на полето сред узрелите ниви и синорите, покрити с дъхави билки. Исках да присъствам на падането на първия сноп. Към пладне обаче си тръгнах за града. Положих един венец от класове пред олтара на Деметра Кърмилницата и се отправих към двореца. Бях изпратила робините напред с колесницата, затова се движех пеш и сама. Улиците вече пустееха поради нарастващата жега и дори глъчката по домовете бе започнала да стихва. Наближавах двореца, когато забелязах Антиной, сина на Евпейт и Адреста. Бе застанал до един нов зид и ме наблюдаваше отдалече. В първия миг не можах да го позная. Навярно защото и не очаквах да го видя. Той живееше вече от няколко години на остров Дулихий при вуйчо си, брата на Адреста. Бяха го изпратили там, за да го отделят от лошите му другари в Итака, макар че лошият всъщност бе Антиной. Сега обесникът, изглежда, се бе завърнал, но беше много променен. От скоклест юноша се бе превърнал в снажен и красив младеж. Разглеждах го спокойно през спуснатия си воал. Беше по-едър от Одисей и тялото му показваше рядка съразмерност. Като някаква бронзова статуя бе застанал той там, край белия зид, със своята тъмна, загоряла кожа и сякаш изваяни мишци. Особено красива бе главата му, гордо изправена, увенчана с венец от черни къдри. Носеше просто, но изящно облекло: къс пурпурен хитон, който оставяше едното му рамо голо, и блестящи сандали. Китките на ръцете му бяха пристегнати с широки златни гривни като у азиатците и скъпа фибула от злато и слонова кост, тънка резбарска работа, кичеше покритото му рамо. Красотата винаги е привличала очите и духа ми. И сега не можех да откъсна погледа си от красивия младеж. Любопитно ми беше да наблюдавам и промяната в изражението му. И друг път бях забелязвала у юноши, които израстват, как лицето от проста отливка се превръща в огледало на душата и започва да те мами с вътрешния образ, който отразява. Лицето на възмъжалия Антиной бе придобило израз на горда самоувереност и мъжка дързост. Веднага разбрах, че е от онези хора, които знаят само себе си и не се задълбочават много в разсъждения, но следват упорито желанията си. И реших да го отмина, като се престоря, че не съм го познала. Но едва се бях изравнила с него, когато чух звучния му глас да изрича приветствие към мене: „Поздрав, царице на Итака!“. „Поздрав и на тебе, Антиной!“ — му отговорих. — И добре дошъл в Итака! — Момъкът остана за миг загледан в мене. Личеше си, че ми се любува. За пръв път един мъж в Итака се осмеляваше да ме гледа по този начин, но вместо да се възмутя, усетих как радостна възбуда обхваща духа ми. Тъмните очи на Антиной горяха в огън като очите на породист жребец и цялото му същество криеше в себе си нещо опасно и в същото време примамливо, тъй както облакът крие в себе си светкавиците. Додето разбера какво става, младежът пристъпи близко до мене. Стори ми се, че иска да хване ръката ми, но не го направи. Само каза: „Значи ти не си ме забравила!“. Погледът му проникваше като че ли през воала ми, мъчеше се да стигне до лицето и душата ми. Трябваше да се защитя от това дръзко посегателство. Разсмях се и отговорих: „Не! Още помня как дръпна магарето ми за опашката и как Аргос те завлече във водата!“. Лицето на Антиной потъмня като море, над което преминава буреносен вятър. Стана неприятно. Стаен яд присви зениците му и румените му красиви устни се издуха в надменна гримаса. А думите, които изрече, прозвучаха рязко като удар, който свисти във въздуха: „Хе! То беше отдавна! Тогава бях още дете!“. Веднага се почувствах господарка на положението. Антиной бе открил слабото си място. Бе ми показал къде може да бъде засегнат и уязвен. И аз продължих да го дразня. „За мене ти ще си останеш винаги дете!“ Не беше лъжа, но не беше и съвсем истина. „Аз дете? — рече Антиной и избухна в пресилен смях. — Бой се от боговете, царице, защото изрече една голяма неправда. Нарече дете един мъж, който е пресякъл десет пъти Егея и е ходил не само в Мала Азия и Финикия, но и в Египет и Либия.“ Загледах го с изненада. „Моряк ли си станал, Антиной?“ — го запитах. Този път мед капеше от устните ми. Изведнъж се почувствах разкаяна пред младежа и поисках да го успокоя. „Да, царице! Търгувам с корабите на вуйчо си!“ Знаех какво значи да бъдеш моряк и да се бориш със стихията на морето, затова казах съвсем искрено: „Ти си прав! Няма по-мъжествено занятие от това на моряка! Геройски подвиг е да плаваш по моретата и той изравнява човека с Бога!“.

Думите ми подействаха веднага на Антиной. Лицето му за миг светна и очите му грейнаха от възхита. Той се приближи съвсем до мене и заговори отривисто. От силния напор на чувства гласът му трептеше леко. „Ненапразно славата ти се носи по цяла Ахейя! — рече. — Нито в Азия, нито в Гърция, нито дори в Египет човек може да срещне жена, дарена с толкова ум, с колкото те е дарила тебе богиня Атина!“ Почувствах се поласкана и в същото време ми стана неловко от похвалата. Разсмях се. Отдавна не бях се смяла така. Като песен на чучулига прозвъня смехът ми. Сама се изненадах от него. После казах: „Трябва да бъда умна, Антиной!“. Сякаш някой демон вложи в устата ми тези думи, които преди толкова години бях казала и на Одисей. „Защо?“ — запита веднага младежът. И пак сякаш демонът ме подбутна да отговоря: „Защото съм хубава!“. Това бе всъщност шега. Но шега или истина, то звучеше като предизвикателство към Антиной. И той го прие така и остана за миг стъписан. Побързах да използвам объркването му и като се сбогувах с него, продължих пътя си към двореца. Известно време ми се струваше, че ще ме извика или догони. Но Антиной остана неподвижен и безмълвен. На завоя на улицата едва го мярнах с поглед. Продължаваше да стои край белия зид, все така загледан в мене. Няколко дни след тази случка чух Евринома да казва: „Синът на Евпейт се е завърнал и по цял ден обикаля около двореца. Трябва да е хвърлил око на някоя от нашите робини!“. Тези думи ме накараха да се засрамя от себе си. И без това живеех със съзнанието, че съм допуснала една глупава грешка. Бях предизвикала лекомислено Антиной. Питах се защо, но не можех да си отговоря. Бях го направила неволно, почти несъзнателно. Тъкмо това ме объркваше най-много. То не бе присъщо на моя нрав. Бях изненадана от самата себе си и стоях озадачена пред постъпката си. Много добре си давах сметка, че моята женска игра с Антиной бе една измяна. Особено се измъчвах заради края на нашия разговор, който така много напомняше моя пръв разговор с Одисей. Чувствах се несигурна и бях пълна с неспокойство и лоши очаквания. Какъв бе тоя демон, който ме бе подтикнал към игра с момъка? Глас на тялото ли бе това или глас на душата? Нима Афродита бе решила да ме накаже или да се подиграе с мене? Но тук богинята изпадаше в противоречие със себе си. Защото като ме бе подчинила на трайната власт на едно чувство, тя самата ме бе осъдила на постоянна жажда. Един извор на любовни радости имаше за мене в целия свят и той ми бе отнет по волята на Мойрите. Нима аз имах някаква вина за това? Продължих да мисля за тези неща и най-после прозрение ме осени. Разбрах, че моята среща с Антиной бе всъщност среща с Одисей. Моите слова бяха предназначени за Одисей, а не за този младеж, когото не познавах, с когото нищо не ме свързваше, който бе така далече от мене и от моя живот. Пред Одисей се бях разкрила аз такава, каквато бях сега, след петнадесет години раздяла, същата и все пак променена, проникната от неговото отражение, обогатена с познание и придобила нови сили. Онова, което не можех да му покажа дори в сънищата си, защото ми пречеше чувството към него, бях показала на Антиной. Но младежът не знаеше тази дълбоко скрита истина. Едва ли би могъл и да я предположи. Тя беше прекалено сложна за неговия просто устроен ум. Затова трябваше да внимавам. Най-добре беше да избягвам нови срещи и разговори с него. Това и правех. Започнах да се движа навсякъде придружена от слугини. Често водех със себе си и Евриклея, която вдъхваше уважение на всички итакийци, особено сега, когато възрастта придаваше ново достойнство. Това наистина наложи сдържаност на Антиной. Той ме следеше с очи отдалече, но нито веднъж не посмя да се доближи до мене.

Беше вече краят на лятото, когато съдбата ни срещна отново лице с лице. Този ден бе напрегнат и изморителен за мене. Бях прекарала целия следобед на градската стъгда, където разглеждах едно трудно и объркано дело. Обвиняваха знатно семейство, че поддържа връзки с пиратите. Обвинения имаше много, но свидетелите си противоречаха и всъщност истински улики липсваха. Оправдах обвиняемите, но това предизвика злобата на обвинителите. Стъгдата кипеше като езеро по време на буря. Бяха ми нужди много самообладание и душевни сили, за да усмиря този кипеж. Успях да си тръгна за дома едва привечер.

По това време вечерите бяха започнали вече да захладняват. От морето нахлуваше влагоносен въздух, който караше листата на трепетликите край пътя, да шепнат възбудено. Шумът на вълните напомняше настойчив зов. Горите на Нойон въздишаха, а на хоризонта се събираха тъмни перести облаци, сякаш надвиснала опасност. Отивах си сама, макар че бях дошла придружена от две слугини. Но на едната бе прилошало от дългото стоене права, от горещината и шума на стъгдата и аз бях изпратила другата да я заведе в двореца. Вървях улисана от мисли за делото. Както винаги, чувствах се отвратена от злобата на хората и в същото време се съмнявах в правилността на собственото си решение. Лицето ми гореше, затова вдигнах воала си и открих бузите си на вятъра. Не очаквах, че ще срещна Антиной, но той ме изненада, като изскочи иззад една трепетлика и застана неочаквано пред мене. Не успях да забуля отново лицето си. Покрих само долната му част, но това съвсем не ме смути, защото с духа си бях все още на стъгдата при вълнуващите се граждани. „Какво има, Антиной?“ — запитах просто. Младежът остана за миг безмълвен, загледан в очите ми. Сякаш бе забравил какво иска да ми каже. После промълви бавно, като продължаваше да ме гледа в очите: „Какви очи имаш, царице! Сякаш слънцето грее в тях!“. Бях поласкана както от възхищението на Антиной, така и от словата му. Но веднага усетих дебнещата ме опасност, затова запитах със смях: „Това ли искаше да ми кажеш, момко?“. „Не, царице! Исках да те похваля за присъдата ти!“ Зарадвах се. Похвалата на младежа идваше тъкмо навреме. „Смяташ я за правилна, така ли?“ „По-добре не би могла да отсъди и самата Темида!“ „Защо мислиш така?“ „Всеки съдник би се повел по обвиненията и не би дирил доказателства.“ „Не всеки! — го прекъснах. — Навремето баща ти бе също обвинен, че поддържа връзки с тафоските пирати, и тогава Одисей го оправда пак поради липса на доказателства.“ Думите ми съвсем не се понравиха на Антиной. Той направи обикновената си гримаса на засегнато самолюбие и каза: „Не знаех, че ти черпиш мъдростта си от Одисей“. Искаше явно да ме засегне. Аз обаче не се засегнах и отвърнах спокойно: „Духът ми е в постоянно общение с неговия дух, затова неговата мъдрост е и моя мъдрост!“. Антиной се разсмя грубо, със скрит в смеха си яд и рече: „Жените винаги си въобразяват небивалици!“. Знаех, че е невъзможно да го убедя в нещо, което бе безкрайно далече от него, затова замълчах. Но в очите ми, които го гледаха, се появи насмешка. Това накара Антиной да загуби всяка власт над езика си и той рече: „Или може би аз си въобразявам небивалици, като вземам за истина една женска лъжа?“. Гласът му бе станал дрезгав от раздразнение.

Продължавах да го гледам с насмешка. Вече не виждах хубавото му лице, а само жалкото му самолюбие. Колко слаб бе всъщност този мъж! И колко неустойчив! Додето ме величаеше, и се опита да ме унизи, да ме приравни с жените, с които бе свикнал да общува: робините, блудниците от пристанищните градове, прислужничките, танцьорките и флейтистките от азиатските храмове. „Щом смяташ, че говоря лъжи, безсмислено е да разговаряме, Антиной — казах. — Сбогом!“, и си тръгнах. Не бях засегната. Исках просто да се отърва от себелюбеца, да поставя преграда между себе си и неговата пристрастност. Но едва бях направила няколко крачки и той ме догони. Като вихрушка, която връхлита разцъфналия в полето крин или като сокол, който се спуска над яребица, така застана Антиной пред мене, цял изпълнен с плам и устрем. Отново усетих не силата на духа му, а оная жизнена сила, която бях почувствала още при първата си среща с него, да ме завладява и покорява. „Царице, рече той, чуй ме!“ От вълнение думите му излизаха накъсани. „Не исках да те обидя! Но ти си една загадка за мене. Одисей отсъства вече петнадесет години, нима още не си го забравила?!“ Вълнението на Антиной неусетно обхвана и мене. Изведнъж си спомних думите на химна, който бяхме пели пред кладата на Антиклея. Думи, много прилични на онези, промълвиха и сега устните ми: „Потомка съм на земята и небето. Духът ми следва небесната светлина, макар че изнемогвам от жажда. Но аз пия освежителна вода от езерото на паметта и продължавам своя път сред звездите…“. Антиной ме гледаше смаян. „Не те разбирам…“ — каза най-после. Бях се вече опомнила. „Млад си още — отвърнах. — Може би след време ще ме разбереш.“ Понечих отново да тръгна, но младежът ме спря. Ръцете му се протегнаха към мене и горещото му дихание опари бузите ми. Неочаквано ме обхвана спокойствие. „Момко, казах и сама се учудих на твърдостта на гласа си, ако сега извикам гражданите на Итака, утре съветът на старейте ще ти наложи позорно порицание, глоба, а може би и изгнание.“ Антиной продължаваше да ме гледа. Двамата се гледахме очи в очи. Той отстъпи пръв. „Все едно, рече, аз ще замина и без наказанието на старейте“, и се отстрани от пътя ми.

Тази нощ сънувах, че Антиной ме обладава. Понякога ми се струваше, че това е Одисей, друг път, че е Антиной. Събудих се с разтуптяно сърце, с объркани мисли и чувства. Два дни след това Акторида, докато подреждаше гънките на дреха ми, каза: „Синът на Евпейт заминал пак! Отново тръгнал да скита по моретата. Снощи Адреста плакала така, че риданията й се чували по цялата улица. И Евпейт настоявал Антиной да остане вече в Итака и да се грижи за имотите на семейството. Но той бил непреклонен и заминал“. Изпитах облекчение и в същото време женско удовлетворение. Досега не познавах своята женска сила. Изведнъж разбрах колко голяма бе тя. После ме обхванаха съжаления. Жал ми беше за отблъснатия Антиной, жал ми беше и за Адреста. Ами ако такова нещо се случеше някога с Телемах? Върху съвестта ми се трупаха угризения. Мъчех се да се отърва от тях, да се оправдая пред себе си. Независещи от мене обстоятелства ме бяха срещнали с Антиной, независещи от мене сили ме бяха въвлекли в игра с него. Най-после тази игра бе една човешка нужда. Антиной обаче бе жив човек, а не играчка. Аз, която познавах така добре страданията на човешкото сърце и стойността на човека и неговия живот, би трябвало да държа сметка за това. Но всичко бе дошло толкова неочаквано. И аз не бях разбрала какво става. Отново изпитвах страх от себе си. Спомних си думите на Одисей, казани преди заминаването му, за силите, скрити в тялото и душата на човека, и ме обхващаше тревога. Усещах почвата под краката си лишена от предишната сигурност и устойчивост. Сякаш бях стъпила върху плъзгава повърхност. Схващах, че Одисей ми е по-необходим от всякога. Но къде беше Одисей? Ако сънищата ми казваха истината, той се намираше безкрайно далече, зареян сред необозримата пустош на океана, върху някакъв от никого невидян и нечуван остров. Вседържателко, имай милост към мене! Аз съм като войска, която воюва. Но в мене се появиха предатели. Как да ги обезвредя? По какъв начин да ги победя? Нима сляпата необходимост се покорява на повелите на духа? Не е ли то като да се защитаваш със запален светилник срещу обнажен меч?

Терзана от такива мисли и настроения, бързах да сънувам час по-скоро Одисей. Смятах, че дори ако сънят ми донесе страдания, те ще бъдат този път благотворни за мене. Ще ми помогнат да забравя станалото с Антиной, ще ме върнат към предишната ненакърнена цялост. Наистина очакванията ми се сбъднаха. Но само наполовина. Мъката, която новият сън ми донесе, бе толкова голяма, че веднага погълна в себе си всичко останало. Не бях стигала до сега до такова отчаяние. Бях лишена за пръв път от всяка надежда. Но една жива душа не може да носи дълго време товара на безнадеждността. Самата пълнота и завършеност на нещастието вече ни води към примирение. Така в мене се появи още един предател, с който трябваше да се боря — примирението.

Видях се отново в своя сън на остров Огигия. Слънцето се готвеше да залезе и приличаше на огромен алено златен нар, увиснал над ненаситните, неспокойни устни на океана. Дъбравите бяха започнали вече да тъмнеят и да потъват в тайнствената сянка на нощта. А над поляните се стелеше синкава омара и им придаваше малко загадъчен и още по-привлекателен вид. Въздухът, както и преди, бе натегнат от аромати и всичко, което ме заобикаляше, дишаше възбуда и притаена радост като човек, който живее с мисълта за предстоящи наслади. Гледах цъфналите вейки, които се полюшваха редом с натежалите от плод клони на смокиновите и наровите дървета, губерите от свежи цветя и налетите златни гроздове и си мислех: „Богове, какъв е този остров, върху който пролетта и есента са си дали среща? Където началото и краят се сливат в едно? Където изключващите се неща преливат в съвършена хармония? Одисей го нарече остров на пролетта, а аз бих го нарекла остров на любовта! И ако не знаех, че Афродита е родена на остров Кипър, бих казала, че тъкмо тук е нейното родно място“. Заедно с тези мисли копнеж за любов взе да се надига в душата ми. Къде ли се намираше Одисей? Наоколо, както и по-рано, не се мяркаше никой. Тръгнах напосоки през ливадите и все се оглеждах. Островът изглеждаше съвсем безлюден и аз си казах пак, че женският образ, който бях видяла край Одисей в лунната нощ, бе навярно само видение, създадено от луната и собственото ми въображение. По едно време навлязох в някаква горичка, в която се чуваше бълбукането на поток. Отправих крачките си по посока на звука и скоро стигнах до брега на малък ручей. И тук видях Одисей. Седеше на един голям, покрит с мъх камък и гледаше пред себе си с невиждащи очи. Лицето му бе ведро, макар и не съвсем спокойно. Не бях виждала никога Одисей да мечтае и се зарадвах. „Може би той си спомня за Итака, си рекох, може би мисли за мене или Телемах?“ Пристъпих тихо отзад и сложих ръка върху очите му. Той рече стреснато: „Ха!“, а после с гальовно движение обхвана ръцете ми и се изви да ме погледне в лицето. Очаквах любовен поглед, но очите му бяха строги, когато срещнаха моите очи, а думите му ме удариха като плесница. „На какво прилича това?“ — ме запита, сякаш бях някое малко момиче, което се бе пошегувало неуместно с възрастен човек. И понеже аз не можах да му отговоря нищо, а само смутено се усмихнах, додаде: „Държиш се като дете! И изобщо вършиш глупости!“. Не знаех какво да кажа. Наистина бях като дете пред него, безпомощна и глупава. Одисей също замълча и се загледа в гъстака пред себе си. Отново ми се стори, че той се страхува от нещо, че може би се пази от някого. „Какво има?“ — пошепнах. „Нищо няма!“ — рече Одисей. „Кой живее тука?“ — запитах повторно, насърчена от това, че ми отговори. Одисей изведнъж скочи: „Разбери най-после, каза отривисто, че не желая да имам нищо общо с тебе!“. Не беше зъл, нито злобен. По-скоро искаше на всяка цена да се отърве от мене. Затреперих с цялото си тяло. Обида, съмнения и страшна болка ме пронизаха за миг като разкъсващи стрели. После усетих мъчителна слабост, сякаш бях получила смъртоносна рана. „И с Телемах ли не искаш да имаш нищо общо?“ — успях да запитам само. Но гласът ми бе отмалял и думите ми излизаха разчленени. Веждите на Одисей се свиха. Сякаш името на Телемах го бодна болезнено. „Слушай, рече малко по-меко, аз се заселих вече на остров Огигия и никога няма да се върна в Итака!“ „Никога е голяма дума…“ — промълвих. Одисей се засмя. „И да искам, не мога — рече. — Но аз и не искам!“ „А другите, твоите другари, и те ли не искат?“ „Те са отдавна в царството на Аид!“ „Всички ли?“ „Всички. Кронион порази нашия кораб с мълнията си и те всички се издавиха.“ „А ти?“ „Аз, както виждаш, се спасих. Улових се за кила на кораба и се оставих на вълните. Девет дни ме носиха водите на океана. Всъщност аз не мога да кажа точно колко дни продължи този кошмар. Най-после, в една тъмна нощ, бях изхвърлен тука. Сега вече нямам нито кораб, нито другари. Как да тръгна да плавам по океана? Върху някой дънер ли? И сам ли? То не е като да отидеш от Итака до Сама. Ще мине може би месец, додето стигна земя, където хората са чували нещо за Гърция.“ Този път се събудих от собствените си ридания и първото нещо, което усетих, бе солената влага на сълзите върху страните и устните си. Сетне в очите ми светна светилникът на Евриклея и аз видях лицето й да се свежда над моето лице. Така, наведена и взряна в мене, стори ми се изведнъж остаряла с години. Бръчките й бяха врязани по-дълбоко от когато и да било, а очите й гледаха измъчено и тревожно. Сякаш злата съдба се бе надвесила над главата ми. Изплашена, затворих отново очи. Но тогава чух гласа на Евриклея: „Какво стана, чедо?“. Не, не бе възможно да избягам от съдбата си! И аз казах, като се мъчех да преглътна сълзите си: „Майко, той няма никога вече да се върне в Итака…“. Евриклея се отпусна на края на леглото. „Тежко на Лаерт… — прошепна едва чуто. — Видя го мъртъв ли?“ „Не, жив е! Но за нас, все едно че е умрял. На същия остров е, сред вълните на океана. И няма нито кораб, нито другари. Няма как да тръгне за Гърция. Но той и не иска да тръгне. Сам ми го каза.“ „Защо не иска да се завърне?“ — запита Евриклея. „Не зная. Навярно, защото се е отчуждил от нас. А и мястото там му харесва.“ Сълзите ми отново потекоха. Евриклея ме гледаше изпитателно. После рече замислено: „Не е то заради мястото“. И аз мислех, че не мястото е причина Итака да отмилее на Одисей. Но мълчах. В ума ми се мяркаха съмнения, като грозящи призраци, ала аз се мъчех да ги прогоня. Евриклея също мълчеше. Изглежда, искаше да ме щади. Така и двете притулвахме умишлено най-важното. Което съществуваше… Което знаехме, че съществува…

И през тази нощ спах малко, а когато се събудих, разбрах, че краткият ми сън бе като межда, която разделя живота ми на две. Досега живеех в очакване. Сега вече нямаше кого и какво да чакам. Бях като Пандора, която изпуска из кутията своето последно упование: надеждата. Не само океанът, но и желанието на Одисей разкриваше между нас двамата непреодолима бездна. Мечтата ми да се завърне той някога се превръщаше в химера. Бъдещето ми с него вече не съществуваше. Любовта ми губеше целенасоченост и като ослепяла птица кръжеше безсмислено около себе си. А нещата отново губеха своето значение… Търпението и постоянството ми… моята героична борба. За кого бяха предназначени те? Одисей никога нямаше да научи за тях, нищо от мен нямаше да достигне до него. Това обезсмисляше самото ми съществуване. Бях превърната в нищо. Сякаш бях умряла и бях изгорена на клада. И това, което бе останало от мене, бе само купчина непотребна пепел.

Есента настъпи и продължи мрачна и дъждовна. Дните се редяха влажни и тъжни, като разплакани очи. Прекарвах ги затворена в покоите си, отдадена на размисъл. По-скоро изпаднала в някакво вцепенение на духа, защото и мислите, и чувствата ми бяха все едни и същи. Бях във властта на самотата си. И това не беше предишното чувство на самотност, живо, бунтуващо се, непримиримо, а безпощадното, ясно и правдиво осъзнаване на самотата. Разбирах, че човек е винаги сам. Сам в раждането и смъртта си, сам в болката и страданието си. Сам дори в щастието си. Макар че тогава той не чувства своята самота, защото се намира в хармония със света. Единствено любовта съединява душите в едно. Но кой може да бъде господар на любовта? Да накара другия да обича, когато той не обича? Двадесет години се стремях с всички сили към любовта на Одисей, но какво бях постигнала? Нищо! Празнота в себе си и около себе си. Защото светът бе населен за мене не с хилядите непознати хора, не и с онези, които познавах, не дори и с онези, които ми бяха близки и мили, а главно и преди всичко с Одисей. Около мене се мяркаха безплътни сенки. И самата аз бях сякаш сянка, застанала пред тъмната бездна на лишения от живот свят. Може би трябваше да започна всичко отново. Но как да се върна по пътя, по който бях отишла толкова далече? При това, аз не виждах други пътища. А и тези, които виждах, ми изглеждаха бедни, жалки, не водещи никъде. Едно въртене в ограничено пространство, безцелно и безсмислено.

Месеци минаха, преди да изляза от моето вцепенение. Но, изглежда, душата на човека не може да стои на едно място. Към по-добро или към по-лошо, тя винаги намира някакъв път, по който да върви.

Бе вече средата на зимата, когато една сутрин Евринома дойде забързана при мене и каза: „Пристигнали са пратеници от остров Тафос. Какво ще наредиш?“. Останах силно изненадана. Очаквах пратеници от баща си Икарий или от сестра си Ифтима. Не бих се изненадала също, ако Клитемнестра би ми съобщила нещо чрез пратеничество, дори ако Ктимена би ми изпратила някаква вест от нейния далечен Самос. Но с остров Тафос не ме свързваше нищо. „Новият цар Ментес ги изпраща“ — поясни Евринома, разбрала моето недоумение. За миг си спомних Ментес, изтънчения момък, облечен изящно като жена, благоухаещ на скъпи източни благовония. То бе като полъх от моята младост, от дните на моето отминало щастие, от краткото време, прекарано заедно с Одисей. Развълнувах се. „Евринома, приготвена ли е голямата зала за гости?“ „Както винаги!“ „Изпрати бързо Акторида да ме причеше и облече, а пратениците нека почакат в преддверието!“ Струваше ми се, че старите времена са се върнали, и ми се прииска да се облека разкошно и блестящо, както прилича на царица, така, както Ментес би очаквал да ме види, така, както наистина ме беше виждал в онези хубави, ведри дни, когато ни беше гостувал, на Одисей и мене. Но желанието ми постави Акторида в голямо затруднение. Моите скъпоценни премени лежаха, вече от години, нагънати по раклите и оттам ги вадехме само два пъти в годината, за да ги проветрим. В покоите ми настъпи суетня, но в края на краищата Евриклея и Акторида намериха това, което ми беше нужно, и аз слязох в голямата зала и седнах на моето царско кресло облечена в богата царска дреха от златотъкан плат, наметната с пурпурно наметало и украсена с египетски изумруди. Пратениците влязоха и аз се учудих още веднъж на вкуса, който Ментес умееше да покаже във всичко. Напред вървеше достолепен старец, побелял, но с живи, умни очи и стоика на млад мъж, а след него двама красиви юноши, единият тъмен като нощта, другия светъл като деня, но еднакви на години и ръст. Те носеха в ръцете си две ковчежета, майсторска изработка от мед, слонова кост и янтар. Разменихме си обичайните приветствия, след което старецът каза: „Царице, нашият цар и господар Ментес ни изпраща при тебе с дарове. Открий сърцето си пред неговата щедрост и приеми даровете му с радост!“. „Цар Ментес е бил винаги приятел на този дом, отвърнах, но за какво ни изпраща той своите дарове?“ Старецът се поклони на моите думи и каза: „Преди години нашият господар гостувал в твоя дом, царице! И ето, той ти изпраща сега дарове от благодарност за твоето гостоприемство. Дано боговете ти изпратят още повече и с пълно щастие в живота да те сподобят!“. Той се оттегли и напред пристъпиха двама юноши, за да поставят в нозете ми своите ковчежета. Накарах Евриклея да ги вдигне и отвори. И останах смаяна пред това, което те съдържаха. В едната се намираше княжеска диадема, широка златна лента за челото с инкрустирани десет скъпоценни камъка върху нея, различни по цвят, но еднакви по големина и форма. В другото бяха наредени десет пръстена, за всеки пръст от двете ми ръце. И всеки пръстен бе украсен с по един от десетте камъка от диадемата. Първото нещо, което изпитах, бе радост. Но после ми стана неловко и се смутих. Какво означаваше този закъснял дар на Ментес? При това толкова голям, така невероятно щедър? А старецът заговори отново. „Това са десетте камъка на живота, царице! — рече той. — А словото на цар Ментес към тебе е такова: положи венеца на челото си и пръстените на ръцете си и нека всички твои помисли и всички твои дела бъдат озарени от скъпоценната светлина на живота!“ Думите на Ментес ме развълнуваха до сълзи, но духът ми продължаваше да се колебае пред този нечакан и богат дар. „Радвам се, че получавам това съкровище, промълвих, но ми е жал, че цар Ментес се лишава от него…“ „Нашият господар каза още: което оставиш за себе си, е мъртво, живее само онова, което дадеш на другите…“ — отвърна старецът. Веднага разбрах значението на казаното от Ментес. То не се отнасяше до златото и скъпоценния дар, а до чувството, което стоеше зад този дар. И вълнението ме обхвана още по-силно. Сбогувах се с хората и отпратих всички от залата. Останах сама с ковчежетата върху коленете си. И от очите ми потекоха сълзи. Сякаш нещо се ломеше в мене. Бях като планинска река, която, огрята от слънцето, чупи леда, който я е сковавал до този миг. Плаках дълго и през всичкото време си мислех: „Значи Ментес не ме е забравил! А какво съм дала на Ментес? Нищо, в сравнение с това, което дадох на Одисей. Само малко внимание! И за тази дреболия той е поискал да ми въздаде радост. Той е щял, може би, да ми изпрати своя дар още при завръщането си в Тафос, но изглежда се е стеснявал от баща си. А да ми направи по-малък дар навярно не бе искал от страх да не принизи своята благодарност. Така той беше чакал цели седемнадесет години и през това време чувствата му не се бяха променили“. Сравнението с Одисей ми се налагаше неволно. Защото чувствата на Одисей през тези седемнадесет години се бяха менили непрекъснато като луната. За да изчезнат накрая съвсем, тъй както изчезва водата, оставена в открит съд.

Горчилка се трупаше в мене от тези мисли. Но скоро разбрах, че този път това бе горчилката на лека, не на отровата.

Промени се от тоя ден и моята душа, стана друга, тъй че сама се чудех на себе си. Болката, с която толкова години вече ме терзаеше любовта ми към Одисей, взе като че ли да се разсейва. И макар че дълбоко в себе си аз изпитвах тъга по нея, защото бях свикнала с нейните бодли като със собствената си плът, чувството за облекчение бе по-силно. Приличах на роб носач, който смъква тежкия товар от плещите си, изправя гръб, вдига винаги наведената си глава от пътя, по който крачат нозете му, и открива, че светът около него е светъл и широк и че все още го мами с хубостта си. Знаех добре, че моят товар стои до мене и че рано или късно ще трябва да го нарамя отново. Но мисълта ми едничка бе заета със страданието, а чувствата ми пърхаха подобно на пеперуда, която разкъсва оплелата крилете й паяжина и се готви да излети на свобода. Дишах леко, гледах ясно й сърцето ми биеше с ритъма на живота край мене.

Тиха бе моята възвърната радост, без шума и показа на младостта, затова не правеше впечатление на никого. Само един човек от тези, които ме заобикаляха, й обърна внимание. Един момък на име Евримах. За добро или за зло, той я забеляза веднага и след като я забеляза, вече не преставаше да се занимава с нея.

Млад човек бе тоя Евримах, но умен и зрял духом не според годините си. Нравът му бе такъв, че обичаше да търси истината в душите на хората, кога за свое удоволствие, кога за своя изгода. Знаех го още от ранното му детство и го виждах почти всеки ден. Затова мога да кажа, че той израсна и възмъжа пред очите ми. Семейството му бе едно от най-знатните в Итака и отдавна се намираше в близки връзки с царското семейство. И ние двамата се държахме един с друг като хора близки, но душите ни бяха в много неща далечни, та често се пресрещаха в разпра и вражда. Все пак нещо ме влечеше към него. Отначало това бе властта на спомените, свързани с Одисей. А по-късно в мен се появи и желанието да премеря силите си с този толкова различен от моя дух. Особено откак умът на Евримах узря и започнахме да влизаме в словесни схватки с него.

Когато дойдох от Лакедемон в Итака, Евримах бе четири или пет годишно момченце. И още тогава Одисей се възхищаваше от неговия ум. Помня, че като изпращаше Еврибад да кани гости за пиршеството по случай нашата женитба, той му заръча неведнъж: „… и недей забравя да кажеш на Иполит да доведе на всяка цена и сина си…“. А когато аз полюбопитствах да узная какво представлява този син, той ми обясни: „Едно много сладко момченце! Ще го видиш! И голям умник! Сякаш самата Палада-Атина е люляла люлката му!“. Вече знаех, че Одисей цени ума в човека повече от всичко останало. Но ми направи впечатление определението „сладко“. Не очаквах, че чарът на едно дете може да има някакво значение за него. Детето се оказа наистина много мило. То имаше чудесно телце, като че ли изваяно от алабастър, и хубава главица, натегнала от златисти къдри. Златисти бяха и очетата му, пълни с лукави светлинки. Още щом го видя, Одисей го грабна със силните си ръце и го издигна високо над главата си. Но хлапакът не се изплаши, а само каза: „Искам още по-високо!“. Одисей се разсмя, пусна детето и рече: „Я виж хитрец! Знае, че не мога да го вдигна по-високо, и затова иска още!“. И като сложи ръка върху главата на детето, додаде: „Така е Евримах! Никой не може да надмине собствения си ръст!“. Той го взе за ръчичка, а после го постави на коляното си и през цялото време на пиршеството го държа до себе си. Наряза му късчета месо в своето блюдо и му даваше да пие от своята чаша. А мене тази гледка ме трогваше. Виждах една привлекателна страна от нрава на Одисей. Виждах и желанието му да има син. Предполагах дори, че той бе поканил нарочно Иполит с момченцето, за да ми покаже това, което в скритостта си никога не би се решил да ми каже със слова.

Бащата на Евримах, Иполит, бе знатен собственик на земи и стада, един от най-богатите хора в Итака и най-тачен след Одисей и Лаерт. На младини той бе избягал от дома си и бе скитал дълги години из Азия. Бе се завърнал оттам обогатен със знания и житейски опит, но и придобил някаква опасна болест, която разяждаше бавно дробовете му. Пак оттам, от земите на Двуречието, си бе довел и жена — Никия. Тя беше горда и силна жена, от могъщия господарски народ на асирийците. Евримах приличаше повече на грък, но той бе наследил много и от племето на майка си. Това личеше още от пръв поглед. Той израсна висок и строен, с великолепни крайници, но плещест и мускулест подобно на асирийските войни. Лицето му бе тънко, с триъгълна форма, но очите му бяха леко изпъкнали и веждите му имаха формата на дъга. Носът му бе къс, ала силно извит и с разкрити ноздри. А когато говореше или се смееше, хубавите му, нежни устни се повдигаха и откриваха здравите му и остри зъби на хищник. Изобщо цялото му същество представляваше една неуловима преплетка между грък и асириец. Такъв беше и нравът му. Евримах бе изтънчен и чувствителен, но в същото време прям до грубост и жесток. Многословен, но и решителен във всяко дело. Проникнат цял от хладната светлина на разума, той не познаваше пристрастието, но бе жертва на суетно самооблъщение. Обичаше само себе си. Към жените се отнасяше с нежно презрение, а към мъжете с любезно пренебрежение, и с присмех и недоверие към целия човешки род. А боговете изобщо не го занимаваха. Но аз подозирах, че той ги мрази скрито, защото се бои от тях. Бе изпълнен с отрицание към живота и то идваше тъкмо от съзнанието за слабостта и преходността на човека. Той виждаше в света преди всичко разрушението, а в хората най-напред злото. Човекът бе за него звяр, но звяр, който чрез разума си се е научил да се крие зад маски, понякога дори красиви. Затова ироничната усмивка не слизаше от устните му, когато говореше за хората. И въпреки това хората го обичаха. В него имаше някакъв чар, на който малцина можеха да устоят. Аз също се поддавах на този чар. А Телемах бе напълно в неговата власт. Той потърси дружбата на Евримах още щом поизрасна и двамата бързо се сприятелиха. Но докато Евримах бе хладен и спокоен в своята дружба, Телемах показваше разпалеността и зависимостта на влюбен. Той не вършеше нищо без Евримах, не предприемаше нищо, без да поиска мнението му, правеше му подаръци, канеше го всеки ден в двореца. „Какво ти харесва толкова в него?“ — го питах понякога. Телемах не знаеше още, че противоположностите се привличат. Замисляше се. „Той е умен! — отговаряше след малко. — По-умен е от всички итакийски младежи. И не е дребнав…“ Наистина Евримах умееше да се постави винаги над нещата със себеуважението на родения аристократ. Но той влияеше зле на Телемах. Тровеше младежката му вяра със своето отрицание и предизвикваше злите сили в него. Можех да забраня дружбата между двамата. Но в началото се страхувах да не би с това да оскърбя старите приятели на Акезиевци. А по-късно не исках да накърнявам свободата на Телемах в избора му на приятели. Докато накрая открих, че и аз държа на връзката с Евримах.

Той беше като хром човек, който иска да върви по пътя на истината с един крак. Безспорно, в неговите мисли и думи имаше правда, но това бе половинчата правда. Той виждаше само едната страна на нещата. Бе открил противоречията на живота, но не познаваше неговата хармония. Навярно, защото не познаваше любовта. И това бе недъг на духа. Но той не си даваше сметка за него и вярваше непоколебимо в своята правота със самонадеяността на младостта и на азиатската си кръв едновременно. А мен ми бе жал за него. Изпитвах едно почти майчинско чувство към този хубав и умен младеж, когото боговете бяха така жестоко онеправдали. Той ми напомняше в много неща за Одисей и това бе една причина повече да го жаля и милея. Случваше се обаче и да споря ожесточено с него, цяла пламнала от амбицията да му се наложа. Но не успявах и тогава се оттеглях за дълго. Той оставаше спокоен. Докато в мен се явяваше отново надеждата, че ще успея да го победя. Младежът бе умен. Трябваше най-после да види истината. Но той не я виждаше. От това моята амбиция само растеше. Така, ден след ден, аз се свързвах неусетно с Евримах.

Започнала рано тази година, зимата бързаше вече да си отиде. Лъчистите очи на Хелиос се разпалваха все повече и със своя огън гонеха дрямката и вцепенението на земята. Пролетта витаеше невидима над острова. Присъствието й се чувстваше дори нощем. Въздухът не бе така усоен, както беше през зимата, а небето от черно бе станало синьо и дълбоко. Звездите сияеха поживи от всякога и кръглоликата Селене плуваше усмихната сред спокойния небесен океан.

В душата ми се промъкваха странни настроения, неуловими и те като пролетта. Някакво очакване, някакви надежди… За какво, сама не знаех. Нямаха име моите надежди и очакването ми бе лишено от образ. Не чаках вече Одисей. Далече бе той изглежда, завинаги загубен за мене. Спомените се мяркаха в мисълта ми като безплътни сенки. Отдалечаваха се. Не ги виках обратно. Нямаше смисъл. Сънят, който ми предстоеше да видя, също не ме вълнуваше. И той ми изглеждаше безплътен и неистински. Чаках по-скоро нещо действително, нещо, което животът край мене би могъл да ми донесе. Но какво бе то, още не знаех. А и не исках да зная. Не бързах да се ровя в себе си, да изпитвам сама себе си.

Веднъж, като се завърна от лов, Телемах ми донесе няколко стръка пролетни цветя. Зарадвах им се като дете. „Цъфнаха ли вече?“ „Подават се тук-таме — отвърна Телемах. — Но скоро всички поляни на припек ще се покрият с цвят. Ако времето е хубаво през следващите дни, вземи няколко робини и иди да се разходиш из гората. Може и аз да ви придружа. А може да извикаме и Евримах.“ Не отговорих нищо на сина си, но реших да направя според неговите думи.

Този ден се случи хубав. Ясен и топъл, изпратен ми сякаш по благоволението на боговете. Слънцето грееше и морето блестеше. Гората бе още мъртва, но поруменяла от набъбващите листни пъпки. А по заветните места трепетликите вече зеленееха с бледа, нежна и въздушна зеленина като странни облаци, спуснали се и плъзнали между голите дървета. Над поляните се носеше дъх на сухи треви и понякога мирис на мед от разцъфналите тук-таме цветя. Бях накарала момичетата да се облекат в яркоцветни дрехи, за да бъде излизането ни като празник. И самата аз носех ясносиня дреха с пурпурна лента в косите. От началото се движехме тихо. Телемах ме оставяше да се радвам мълчаливо на красотата около себе си. Девойките също мълчаха. Едва-едва пошепваха полугласно по някоя дума зад мене. После чистият въздух ни опияни. Из гората звънеше сребърната песничка на чичопея. Изведнъж една от девойките запя с чист глас: „Харити, пред мен вървете, цветя ръсете, Афродита славете!“. И веднага другите й отговориха в хор: „Слава на тебе, богиньо всичко оживяваща, всичко осветяваща…“. Песента отекна в долищата и после ехото я изпрати отново към нас от насрещния рид. Същата девойка, която запя, извика: „Привет, о мила нимфо!“. И ехото й отговори: „Нимфо!“. Другите момичета се разсмяха. Пътеката, по която вървяхме, се извиваше нагоре, като оставяше пенещия се между скалите поток ниско под себе си. Тук на височината ни чакаше Евримах. Той ми се поклони, размени няколко думи с Телемах и мина отзад, за да пази, според както сам каза, момичетата от горските зверове. Поласкани, девойките му отговориха с викове и смях. Продължихме да се изкачваме нагоре и ставахме все по-шумни. Евримах пускаше шеги, шепнеше на момичетата слова, от които те румееха. По едно време се спря и каза, че чул рева на магарето, което пияният Силен язди из горите. И когато девойките се умълчаха и заслушаха, сам изрева като магаре и стресна всички.

Движението, слънцето и смехът ме възбуждаха все повече. Бях обхваната от някаква приятна трескавост. А когато видях долчинката, за която бяхме тръгнали, направо се забравих от радост. Това бе цяло море от цветя. Нагазих в него и вече не виждах нищо друго, не мислех за нищо друго. Късах и късах, и алчното ми желание сякаш нямаше да има насита. Но по едно време на Телемах, изглежда, доскуча от това безкрайно късане на цветя и той предложи да играем на „сляпа баба“. Завързахме му очите и се пръснахме в кръг около него. Играта ме увлече веднага и ме изпълни с нова възбуда. Телемах излови бързо момичетата и вече преследваше само мене. Но не можеше да ме улови. Бях по-ловка и по-съобразителна от другите. А и приемах играта сериозно. Изпитвах детински страх да не бъда уловена. Неочаквано се заклещих между две млади дъбчета и изпаднах в паника. Освободих се, но в уплахата си хукнах през глава из рядката гора. Бягах и се смеех от радост, че съм се спасила. Така попаднах на Евримах. Бе се отдалечил от нас, без да го усетим, и сега седеше на един повален дънер между дърветата. Посрещна ме с усмивка. „О, царице на Итака! — рече. — Гласът ти звъни из гората! Отдалече предупреждава: иде опасност! Също като сребърните звънчета върху сандалите на майка ми!“ „Каква опасност?“ — запитах. Още не можех да съобразявам. „Жената е винаги опасна!“ — отвърна Евримах. Седнах до него на дънера, като си веех с двете ръце. „Така ли мислиш?“ — запитах разсеяно. „Не го мисля — каза Евримах. — Само го говоря, за да доставям радост на жените!“ Изведнъж схванах значението на всичко, казано от Евримах. И се разсмях отново с глас. „О, лукавец!“ „Но с тебе съм винаги искрен, царице! Забележи! — рече Евримах. — Все едно, зная, че не мога да те измамя. Много си умна!“ „И това е измама!“ — отвърнах. „Може и да е! — каза Евримах. — Колкото хората са по-умни, толкова по-тънко се мамят. А най-добре мами онзи, който мами чрез истината!“ Запратих китката цветя, която все още държах, върху му. „Чудовище!“ Евримах не трепна. Продължаваше да ме гледа. Янтарните му очи бяха станали съвсем прозрачни. Останахме за миг така. Около нас играеха слънчеви петна. Обедният въздух трептеше от жуженето на насекомите. Сякаш отдалече, от много далече чувах гласовете на момичетата, които ме търсеха. „Никога ли не си мислила, че можеш да живееш другояче?“ — запита изведнъж Евримах. Въпросът ме завари съвсем неподготвена. „Не! — казах. — Защо? Как другояче?“ „Трябва да помислиш! — отвърна Евримах, като едва-едва се усмихна. — А и другите ще трябва да помислят! Макар че те навярно няма да искат това. Твоята добродетел е едно от чудесата на света и единственото чудо, което Итака притежава!“ Странно, но думите на Евримах не ме възмутиха. Напротив, усетих ги в хармония със собствените си чувства.

Зимата чезнеше с всеки изминат ден. Разходката в планината и думите на Евримах също чезнеха от съзнанието ми. Други неща ме вълнуваха. Настъпващата пролет ме товареше с грижи около стопанството и терзаеше духа ми с мисълта за новия сън, който ми предстоеше да видя. Страхувах се, че той ще сложи край на спокойствието ми, че ще помрачи едва-що върналата се при мене радост. Но чувствата ми не допускаха да прекъсна тази последна и единствена връзка с Одисей. Наистина аз не очаквах вече нищо от него, но той не беше още за мене мъртвец и аз не можех да го предам без жал на забравата. Питах Евриклея за съвет, но тя ми отговаряше неизменно: „Както ти решиш, чедо!“. А аз не можех да реша нищо. Решението ми дойде от само себе си след един разговор с Евримах.

Той продължаваше да идва в двореца, но след случката в гората не бе разговарял с мене. Един ден го срещнах в нашата градина. Бяха мятали копие и диск с Телемах и сега си отиваше. А аз се разхождах с малката Мегара, дъщеричката на градинаря Долий, която от известно време бях взела при себе си в покоите, и като слушах детските й брътвежи, се смеех. Евримах се приближи до нас, също усмихнат, поклони ми се и рече: „Радостно ми е вече да те срещам, царице на Итака! А доскоро само като зърнех крайчеца на дрехата ти и ставах сериозен, настройвах се плачливо!“. Заканих му се с пръст. „Не се шегувай с човешката мъка, Евримах!“ „Не се шегувам — отвърна младежът. — Мисля само, че ти съзнателно търсеше да страдаш. Но не издържа!“ „Не е истина, рекох, мъката беше в мене!“ „Защото я държеше в себе си! — отговори Евримах. — Но силите ти не стигнаха да издържиш до края! Слабо нещо е човекът!“ Разбрах, че е настроен да отрицава и че иска да ме предизвика за спор, и при все че аз съвсем нямах желание да споря, не можах да се въздържа да не му отговоря: „Да, слаб е човекът, рекох, но и силен!“. „Силен с какво?“ — запита Евримах. Имаше засегнат вид, сякаш моят отговор го бе обидил. И макар че се усмихваше, това беше познатата ми усмивка, която напомняше зъбене на хищник. „Човекът е силен с глада и жаждата си, със стремежа си да живее! Силен е с алчността си, с други думи — със страха си пред бъдещето! Силен е още и със стремежа си да създаде потомство!“ „Грешиш, му отвърнах, това е слабостта, не силата на човека. Човекът е силен с духа си на човек! С човешкото в себе си! Със стремежа си да прави добро и да открива истината! Със стремежа си към красота!“ „Измислици, измислици…“ — се разсмя Евримах. „Дори и да се измислици, му отговорих, те съществуват, нали? Не си ли се запитвал от къде идват те в човека?“ „Откъде идват миражите в пустинята?“ „Не зная откъде идват миражите в пустинята, но зная, че всичко, което човек носи в себе си, е отражение на нещо, което съществува в света!“ „И красотата ли!“ — запита Евримах с ирония. „Най-вече тя. Тя е само отзвук на всеобщата хармония в света!“ „Не виждам никаква хармония! — рече Евримах, като се озърташе с пресилено недоумение. — Напротив, виждам само една повсеместна битка. Едни се бъхтят смело, други със страх, някои са победители, други победени, а има и такива, които се изхитрят да бъдат даже и герои!“ „Значи ти признаваш, че има и герои! Кажи тогава кое прави хората герои?“ „Суетата, царице на Итака! Само суетата! Или амбицията да се наложат!“ „А не мислиш ли, че зад такава амбиция може да стои любовта?“ „Да, но любовта към самия себе си! Ахил например беше влюбен в себе си и затова искаше името му да се слави, додето свят светува!“ „Но с тази слава той търсеше да победи смъртта и да остане завинаги в живота!“ „Значи пак това, което аз казвам!“ — рече Евримах със смях. Обърках се и замлъкнах. Но не ми бе възможно да се предам. Чувствах, че правата бях аз. „Одисей и Аякс са защитавали тялото на Ахил геройски — рекох. — Кажи защо?“ „А ти как мислиш?“ — запита Евримах. „Мисля, че кипежът на битката ги е изпълвал с настървение. Но после това настървение е стигнало до самозабрава, когато са видели геройската смърт на Ахил. Техният героизъм е бил едно отражение на неговия героизъм!“ „А аз мисля, че те са били заградени от троянците и са се борили за собствения си живот, не за тялото на Ахил.“ Вече започнах да се дразня и усетих как по бузите ми запълзя огън. Евримах си оставаше неподатлив и в своята неподатливост непобедим. На друга епоха беше той дете, но и умът му бе устроен различно от моя. Граници имаше неговият ум, защото му липсваше благодатният огън на любовта, който да освети пред него глъбината на нещата и да му разкрие безкрайното в човека. Въздъхнах. Трябваше отново да сложа оръжие. „Не мога да те убедя, рекох, но и ти не можеш да ме убедиш. За тебе всичко е прекалено просто. Като те слушам, чувствам хората и света принизени. Ти правиш човека по-малко от човек.“ Евримах мълчеше. Гледаше ме с поглед едновременно ироничен и нежен. В очите му блестяха златни искрици, като в очите на котка, която гледа пеещата птичка. „Умна си, царице на Итака, каза най-после, но умът ти е женски. Искаш да украсиш нещата. Не можеш да ги приемеш такива, каквито са. Защо да си въобразяваме за човека небивалици? Човекът е човек и толкоз!“ Изведнъж ми се прииска да му разправя за това, как Одисей обикаля света, за да го познае, да му разкажа за протока на Сцила и Харибда, за бурята в океана, но навреме съобразих, че с това само ще предизвикам присмеха му и ще му дам възможност да ми докаже, че моите разбирания наистина се изграждат върху небивалици.

След този спор с Евримах всичките ми колебания — да сънувам или да не сънувам Одисей — изчезваха като лятна роса. Бях почувствала отново величието на Одисей и неговата човешка стойност. Да се отрека от него, това означаваше да се отрека от себе си. Героизмът, който аз бях проявила в любовта, той бе проявил в диренето на истината. На мен силите ми бяха изменили. Това означаваха колебанията ми. Те бяха борба между обичта ми към Одисей и любовта ми към самата мене. Бях започнала да мисля повече за себе си и по-малко за него. Така не бях успяла да проникна в нещастието, което го бе сполетяло. А то бе голямо. Одисей бе откъснат завинаги от живота. Остров Огигия, островът на неговото спасение, бе едновременно негова гробница. Истината, която Одисей бе търсил да открие, никога нямаше да стигне до хората. Всъщност ние бяхме другари по нещастие.

Пак видях неизменната красота на остров Огигия. Но този път бях попаднала на непознато място, сред горичка от цъфтящи дървета. Над главата ми висяха гроздове от едри цветове, бели, розови и бледочервени. Залязващото слънце позлатяваше белите и пълнеше с пурпурна светлина розовите и червените. Невидена красота бе това, та човек можеше да изпадне в захлас пред нея. Но аз се сетих веднага, че Одисей е погребан тук, сред тази прелест и очарование, за вечни времена, и красотата на остров Огигия ми се стори изведнъж зловеща. Между дърветата се виеше тясна, но добре отъпкана пътека. Тръгнах по нея. Знаех, че скоро ще срещна Одисей, и мислите ми не се отделяха от него. Питах се дали той не бе поискал нарочно да ме лиши от всички надежди, за да ме накара да не го чакам повече, за да не жертвам годините на своя живот напразно. Тази мисъл ме покъртваше и душата ми трепереше от милост и жалост към Одисей.

Горичката неусетно свърши и аз се озовах пред невисоко скално възвишение, цяло обрасло в бръшлян и скални иглики. Сред камъните, зеленината и цветята зееше входът на пещера. Веднага си спомних за Полифем и макар че не очаквах да видя циклопи на остров Огигия, сърцето ми изтръпна от предчувствие за зло. Останах известно време в нерешителност, като се оглеждах и ослушвах. Наоколо, както винаги, не се мяркаше никой, но от пещерата долиташе приглушен ромон на човешка реч. Нима Одисей говореше с някого вътре? Пристъпих и влязох в пещерата. Отначало вървях по тесен ходник, слабо осветен от висока пукнатина. После пещерата изведнъж се разшири и аз попаднах в нещо като полукръгла зала. Видях огън и сред разиграните светлини и сенки — Одисей, в мига, в който се навеждаше, за да скрие лицето си от мене. Застанах в недоумение, без да разбирам какво става. Тогава забелязах, че Одисей не беше сам. Срещу него седеше жена — млада, по вид дивачка, с китка нарциси в ръце. Стоеше неподвижна като истукан. Чувствах, че ме гледа, но не виждах очите й. А само усмивката й, зла, присмехулна усмивка, отправена неизвестно към кого, към Одисей, към мене или към двамата. Затворих очи, за да не гледам тази усмивка. Но когато след малко ги отворих, жената все така се усмихваше и Одисей стоеше все така наведен. Сякаш ме преследваше натрапничаво видение, жестоко и мъчително до смърт. Действително, струваше ми се, че ще умра, ако не се спася от него. Обърнах се и се спуснах към изхода на пещерата. Навън всичко беше, както и преди. Само слънцето бе залязло и сиви сенки лягаха върху цъфтящите дървета и виещата се пътека. Облегнах се на камъните. Усещах краката си отмалели, в очите ми играеха пламъци и нещо ме душеше в гърдите. Неудържимо желание ме теглеше да се върна обратно в пещерата при Одисей, но страхът, че ще се натъкна пак на същата картина, ме парализираше. Тогава забелязах полуголо девойче, което бързаше със ситни крачки по пътеката. Носеше нещо в голяма черупка от мида, като блюдо. Пристъпих към него. „Дъще, рекох, кой живее тук?“ Момичето се взря изплашено в мене, но не избяга, а отговори: „Тук живее великата богиня Калипсо!“. Гръцкото име на жената се заби като нож в сърцето ми. „Кой й е дал това име?“ запитах отново девойката. „Сина на Океана.“ „И тя ли е господарката на острова?“ „Тя е господарка на земята, морето и небето!“ — отвърна бързо момичето. Неволно се усмихнах. „Толкова ли е голяма силата й, та управлява целия свят?“ Страх окръгли очите на девойчето. „Тя може да направи всичко: да свали слънцето, да потопи острова, да изтреби хората. Тя заповядва на змиите и, октоподите! Затова трябва да й се покоряваме!“ Разбрах, че момичето имаше дивашки недоразвит ум, но разбрах още и това, колко опасна беше жената от пещерата. „И Сина на Океана ли й се покорява?“ Девойката ме погледна удивена, сякаш моят въпрос не можеше да се отнася до действителността. „Той прави всичко, което тя каже!“ — отвърна. „И постоянно ли е при нея?“ „Различно се случва. Понякога при нея е Сина на Океана, а понякога Елиат. А може и двамата. Тя винаги е с двама. По-рано бяха Елиат и Ем.“ Всеки отговор на момичето увеличаваше тревогата ми. Желанието ми да видя отново Одисей ставаше все по-неудържимо. Но знаех, че не бива да му се поддавам. Трябваше да измисля нещо друго, да го накарам да ме види с очите на душата си, без да го дразня с присъствието си. Над главата на момичето висеше бръшлянова вейка, извита като изящна гирлянда. И аз си спомних изведнъж една малка песничка, която някога арфистката от женските покои в Итака пееше за мене всеки ден:

Подскача птичката от клон на клон

и пеперудата от цвят на цвят лети,

ти, дъбе, своя мил бръшлян пази,

че той от теб се не дели…

Протегнах ръка и откъснах един бръшлянов лист. „Вземи, дъще, рекох на девойката, занеси този лист на Сина на Океана.“ Мислех си: „Той ще си спомни песента. Не е възможно да не си я спомни. Заради нея той ме наричаше много месеци наред «Бръшлянко». Ще си спомни и онова мило, хубаво време, което е отминало, но което още живее в нас и не може да не живее, додето ние сме живи“. Момичето взе листа и влезе в пещерата. А аз останах навън, като напрягах слуха си до болка в желанието си да доловя какво става вътре. Най-после чух шум от бързи стъпки по ходника и след малко видях девойката да излиза развълнувана и изплашена. Като ме видя, тя изхлипа. „Той се разгневи, Сина на Океана! — рече. — Скочи и извика: «Не мога повече да я търпя!». Ах, какво направих! Сега Калипсо непременно ще ме накаже!“ Поисках да й обясня, че думите на Сина на Океана съвсем не се отнасят до нея, но откъм пещерата се чу отново някакъв шум и момичето хукна през глава по пътеката. Сподирих го. Тогава в лицето ми се блъсна голяма нощна пеперуда, аз се стреснах и се събудих.

Изчезна моето спокойствие, загуби се изведнъж и то така, сякаш никога не го бе имало. Пак нарамих своя дългогодишен товар и сега той бе дори по-тежък от преди. Ревността бе възпламенила любовта ми и тя се разгаряше все повече като тлееща клада под напорите на буен вятър. Но това бе любов без надежди. Към покойник бе насочена тя. Представях си безбрежната пустош на океана, непреодолима за усилията на един-единствен човек, после лицето на Калипсо, коварно и безпощадно, човешка маска, през която нагло се изстъпваше звярът, и си казвах, че моята любов е осъдена на смърт. Но тя живееше. Противно на всеки здрав разум, съществуването на Калипсо, вместо да ме отдалечи окончателно от Одисей, ме тласкаше обратно към него. Мислех за близостта между двамата, човешката близост, която се ражда от сливането на телата, от взаимно разменения дар на насладата, и цялото ми същество трепереше в мъчителната тревога на загубата. Тази тревога даваше отново живот на любовта ми, връщаше я в тялото, в сърцето ми. Отново усещах срастването си с Одисей — чрез непоносимата болка на разкъсването. В стремежа си да се спася от нея аз следвах неволно старата диря, прилепнах се пак здраво към изплъзващия се миг след миг със съсипителна настойчивост, търсех да проникна в мислите и чувствата му. Търсех да уловя надеждата. За да получа чрез нея успокоение, поне малко облекчение. Но надеждата ми убягваше. Спомних си Одисей при Кирка, замаян от шемета на сластта, отхвърлил повелите на разума, сляп и глух за всеки повик на човечността. Той беше по-беден тогава, но не и заробен. Във въртопа на животинството той пазеше поне достойнството си и не показваше нито страх, нито смирение пред чародейката. А сега пред Калипсо трепереше с унизителната боязън на роба. Евриклея ми говореше непрекъснато: „Тя е господарката на острова, чедо! Сама разправяш, че я почитали като богиня. Може ли той, пришълецът, да се държи различно от другите? И защо? Знаеш го, че е дарен с хитрост и съобразителност и винаги постъпва така, както е най-изгодно за него“. Разбира се, знаех това, но си казвах, че макар и предпазлив, Одисей не е бил никога страхлив. После си спомнях гордостта, с която ми беше говорил за остров Огигия, и замечтаното му лице в гората, край потока и си мислех, че този път предпазливостта му изхождаше не от разума, а от сърцето, и че пленът му при Калипсо бе колкото принудителен, толкова и доброволен. Впрочем, той сам ми бе признал желанието си да остане завинаги на острова на вечната пролет. Заключението се налагаше само. Зад страха на Одисей стоеше любовта. Оная най-пълна отдаденост, при която радостта, щастието ни, благополучието ни, всичко в живота ни, зависи от другия. Зависимост, която нито можеш, нито желаеш да отхвърлиш. Обреченост, на която се подчиняваш така, както човек се подчинява на своя смъртен жребий. Познавах я. От нея бе проникнато цялото ми съществуване. Но едва сега, когато я откривах в Одисей, разбирах нейния ужас. Наистина страшно беше да виждаш в един човек, с всички негови човешки несъвършенства, съдбата си, божеството, което властва самоволно над живота ти. Но когато зависимостта бе взаимна, тогава навярно хората постигаха онази житейска хармония, която човешкият дух винаги търсеше и щеше да търси.

Всъщност това, към което се бях стремила през целия си живот и несъзнателно, и съзнателно, бе да накарам Одисей да приеме любовта. И той я бе приел най-после. Но тя бе насочена към друга! Една нова несправедливост, която ме довеждаше до отчаяние. Аз бях страдала безкрайно и се бях борила с всички сили. А Калипсо бе получила без всякакви усилия и без всякакви жертви онова, което бе отказано на мене. „Защо?“ — се питах непрекъснато. Но не можех да си отговоря. Неразгадаема тайна стоеше пред мене. Кое бе привлякло Одисей към Калипсо? Кое го бе сляло с нея, сраснало с нея? Тя не беше дори красива. И изражението на лицето й бе противно и отблъскващо, сякаш човек виждаше змия. Ненапразно момичето, нейната прислужница, я бе нарекло „господарка на змиите и октоподите“. Тя носеше в себе си, видимо, нещо от нрава на тези животни. Застанала неподвижно, така, както я бях видяла в пещерата, до наведения, свит на две Одисей, тя приличаше на голям полип, който държи здраво плячката си и тържествува, защото знае, че тя няма никога да му се изплъзне. Когато стигнех до тука, усещах, че трябва да направя някакъв завой, за да не се проваля в разкрилата се пред мене мрачна яма. И си казвах: „Той е загубен за мене във всички случаи. Не е ли все едно тогава коя обича и как я обича?“. Но не беше все едно. Защото едно повърхностно увлечение щеше да ме остави да живея поне в спомените и мечтите на Одисей, това мое последно убежище. Истинската страст обаче не търпи съперници. Дори в спомените. Калипсо също не бе ги търпяла. Тя беше от ония хора, за които любов значи власт. Не се съмнявах в това. И знаех, че използвайки своята власт, тя ме беше осъдила вече безмилостно на смърт. Ала аз тъкмо със смъртта не можех да се примиря. Бях твърде много отдадена на силите на живота, за да я приема без противене и борба. Но как щях да се боря? Всичко беше против мене. Огромното разстояние, изминалото време, обстоятелствата, дълбокото, този път, чувство на Одисей към Калипсо. Богове, дайте ми сили! Афродито, протегни към мене всесилната си ръка и ме подкрепи! Аз съм разколебана, загубила вяра. И не победа очаквам, а поражение. Безсмислено и толкова по-трудно ми се струва това, което трябва да направя, което не мога да не направя. Макар още и да не зная какво ще бъде то.

Пролетта шестваше по света, неудържима в своята победа. Очите й ту блестяха със слънчев смях, ту плачеха в поройни дъждове и така подбуждаха с двойна сила надигащия се отвсякъде живот. Треската на сътворението разтърсваше земята. Небето кънтеше от грохота на първите гръмотевици. Придошли, потоците се пенеха буйно, кипяха в своя бяг към неспокойното море. Като въртоп на придошла река бе и моята душа. Противоположни настроения и чувства бушуваха и се пресрещаха в нея, живот и смърт като че ли се бореха за надмощие и преднина. От едната страна бе подновената ми мъка и върналата се грижа, връхлетялата ме пак сърдечна тревога. А от другата, неволният трепет пред разцъфващата отново младост на света, опиянението на кръвта, надигнала се жажда на душата и тялото, а понякога и ивица ярка, ослепителна светлина, силата на съществото ми, избликнала неочаквано като светкавица, която блести в просторите. Този път страданието не можеше да погълне радостта ми и тя живееше, като по някакво чудо, редом с него. Досегашната ми вътрешна цялост не съществуваше. В двойственост се люлееше духът ми, багреше се едновременно в мрак и слънце, та отново не можех да се позная. Разбирах обаче, че моята двойственост ме прави по-гъвкава и по-издръжлива. Радостта ми беше нужна, да се боря, беше ми нужна, за да победя. Отчаяният е наполовина мъртвец и предварително осъден на поражение. Радостта бе храната на живата душа. Затова, дори когато тя ме напускаше, аз не я оставях, а се държах за нея тъй, както сляпото още кученце се държи за майчината си гръд. Учех се да бъда весела, когато не ми е весело, и да се усмихвам, когато ми се плаче. Привиквах да виждам винаги двете лица на живота едновременно и да откликвам със смях на всичко, що е несгодно и неприятно. Постепенно държането ми взе да става ведро, а словата спокойни и смехотворни, та на хората бе повече от всякога драго да общуват с мене. От съчетанието на скрита мъка и открита радост придобих някакъв особен чар, чара на светлосянката и той привличаше неудържимо всички, с които животът ме поставяше в допир. Особено мъжете. Независимо от възрастта. Имаше момченца, които майките не можеха да откъснат от скута ми. Имаше юноши, които ме гледаха и слушаха прехласнати, покорени сякаш от някаква магия. Имаше зрели мъже, които ме следваха като слепци, готови да се подчиняват на всяко мое желание. Имаше и старци, които идваха всеки ден на градската стъгда, за да ме виждат и да повтарят своите все едни и същи съвети и ласкателства към мене. Старейшината Поликарт, който обикновено се движеше на носилка поради схванатите си крака, говореше: „Идваме, дъще, при тебе тъй, както идваме да се греем на слънцето!“. Друг старец, вече немощен, казваше: „Събираме се като есенни мухи на мед!“. А жрецът Стений, по прякор Боетес, отдавна посивял и баща на голямо семейство, ми шепнеше при всеки удобен случай: „Ако Одисей беше тука, щях да облажавам него, а сега облажавам дрехата на раменете ти, сандалите на нозете ти, земята, която тъпчеш, хляба, с който се храниш…“.

Долавях, че тези признания, които старците ми правеха със свободата, присъща на тяхната безсилна възраст, напираха в устата на всички мъже край мене. Дори мъжете роби на дома взеха да търсят по всички начини да заслужат вниманието и благоволението ми. Евмей, който почти всеки ден идваше в двореца, казваше: „Чуя ли една хубава дума от устата на господарката, целия ден ми е леко и весело. Какво им трябва на бедните роби, освен малко внимание?!“. Всички тези неща ме удовлетворяваха, както нищо друго до сега. Усещах за пръв път истинския размер на моите сили. Вече можех да нося товара на моята мъка съвсем сама, без чужда помощ. И чрез страданието да печеля радост за себе си и за другите. Бях постигнала една човешка победа. И хората ми бяха благодарни за нея. Търсеха ме, за да получат моята сила, да я приемат, да й се покорят. Чувствах се царица, която властва не само над волята, но и над сърцата и умовете на своите поданици. Изпитвах обаче и нещо като страх от моето неотразимо обаяние пред мъжете. И често се питах: за добро или за зло ми го изпращаха боговете?

През тази пролет опознах още един от знатните младежи на Итака — младия жрец на Дионис, Евридамант. Той беше единствен син на престарял баща. Млада робиня го бе родила на господаря си в неговата старост, след като законната съпруга на този човек бе умряла бездетна. Старият притежаваше хубава къща в град Итака, но Евридамант не се задържаше твърде в бащиния си дом, а като жрец на Дионис живееше повече в една малка полска къщичка, близо до светилището на своя бог. Част от времето си посвещаваше в служба на Дионис, а останалото прекарваше в труд по лозята и нивята на баща си или в грижи около неговите стада. Виждах го почти на всички жертвоприношения, с които гражданите на Итака почитаха боговете. Той носеше винаги една и съща ленена дреха, украсена единствено със знаците на жреческия му сан. Имаше тежко и силно тяло и едра глава върху здрава шия. Като го гледах, неволно го сравнявах със земята. А присмехулният Евримах му прикачи прозвището „бичо“, което дотолкова му подхождаше, че скоро бе възприето от всички граждани на Итака. Лицето на Евридамант имаше правилни черти, но по-скоро детски, отколкото мъжки. Носът му бе къс, макар и прав, челото възниско, а устните пълни и румени. И изразът му бе като на момче: наивно-упорит и простодушно лукав. И пак като дете той бе небрежен и малко недодялан. Затова пък привличаше хората със своята цъфтяща жизненост. Винаги бе засмян и склонен да прави добрини по примера на бога, чийто служител беше. И също като него обичаше всички удоволствия. Ядеше и пиеше с жадността на животно. Като го наблюдаваше какви невероятни количества месо и вино поглъща по жертвоприношенията, добрата и набожна Евриклея казваше: „Този, изглежда, редовно забравя своята човешка природа и се слива със своя бог!“. А Евринома добавяше: „Ако продължава все така, скоро ще заприлича на мех, в който е налято непрекипяло вино“. Смятахме го за добродушен лакомец. По-късно открих, че нашите преценки са били съвсем повърхностни. Веднъж бях на обиколка по градините и лозята. Пролетта вече кипеше на острова. Също и трудът. Полетата бяха пълни с хора. Забавих се доста в разговор с нашите и чуждите работници и със съседите ни по земи. Така че, когато тръгнах за града, огромното пурпурно слънце вече клонеше към заник. Въздухът бе станал хладен, но в същото време бе така свеж и чист, сякаш Зевс бе отворил небесните двери и оттам върху земята се лееше животворният ефир. От влажните, раззеленени вече дъбрави се обаждаха славеите. Миришеше на прясна зеленина, на горска смола, на диви перуники. Гората ме мамеше и аз не издържах. Оставих колесницата на Долий, който ме придружаваше в обиколката, и тръгнах напосоки между дърветата. Тук, под разлистващите се вече клони, бе започнало да притъмнява. Дъбравата изглеждаше тайнствена и това ме плашеше и привличаше едновременно. Тръпки минаваха по кожата ми. Прехвръкваше сойка, изпращяваше съчка и аз цяла трепвах. Като в детинството си чувствах гората населена с невидими същества, които можеха всеки миг да вземат видим образ. Сетивата ми бяха възбудени. Отдавна не бях изпитвала такива живи усещания. Сякаш свежестта на природата бе освежила и моята душа, преснотата на света около мене бе опреснила и моите чувства. Бях обхваната от леко опиянение и не мислех за нищо. По едно време дърветата се разредиха и аз излязох на просторна поляна. Видях пред себе си чудна трева, пронизващо зелена, висока, остра. Стръковете й носеха сякаш нещо още от устрема, с който бяха пробивали земята. И сред тази трева бе седнал Евридамант, преливащ от живот като някоя пролетна луковица, напращяла от сокове. Почиваше си. Зад него се чернееше разкопана ивица земя. Той ме видя в същия миг, в който го видях и аз. Да се оттегля незабелязано бе невъзможно. Останах на мястото си, а младежът се вдигна, поздрави ме и като разкърши плещи, отметна с опакото на изцапаната си с пръст ръка черните си къдрави коси. После ме погледна весело с лъскави като маслини очи и разкри два реда ослепително бели зъби. Върху лицето му светеше както винаги разположение към хората и наслада от живота. „Ей, как ме изненада, царице! — каза Евридамант, без да чака да го заговоря аз. — Може ли така? Да се явяваш изневиделица… Ами ако вършех нещо неприлично за очите на една царица?“ Шегуваше се със сериозен вид. Само черните му очи продължаваха да лъщят и да се смеят. „Не бях тръгнала да диря тебе — отговорих. — Просто ходех из гората.“ „В гората сега какво ли не става?! — рече Евридамант. — И хората, и зверове са повилнели.“ „Никого не видях, освен тебе — отвърнах. — И ти копаеш земята.“

Евридамант отново показа белите си зъби и като се наведе, взе голяма буца пръст, черна и лъскава, разтроиш я между силните си пръсти и каза: „Виж, царице, каква хубава плът! Плътта на нашата майка земя! Здравата, сочна плът на Деметра, която храни щедро всичките си чада от човека до червея. Боря се с нея като настървен любовник. Но тя ще ми даде своя плод, няма как! Ей там, и Евридамант посочи края на поляната, има сноп пръчки. Това са кипърски лози. Донесоха ми ги моряци от Сама. Късничко е, но аз ще ги засадя тука на по-влажно и силно място. И след две години ще късам от тях ей такива гроздове“. „Той показа голямата си длан. Не вярваш ли? Погледни само какви помощници имам. Хелиос с огнените очи, Зевс с неговия дъжд и Деметра, неподатливата, упорита невеста, но която пращи от сили. Да, да, не се смей! Казвам ти, че след две, най-много след три години тука ще берем набити и издути гроздове и ще мачкаме попуканите от сладък сок зърна.“ „Вярвам ти, отговорих, и не се смея на думите ти, а се радвам на увлечението ти.“ „Хе! — каза Евридамант. — Такъв съм аз! Който не ме харесва, нека не ме среща. Ще изцедим гроздето и ще добием кръвта на Дионис, божествената, опияняваща кръв, с която той дарява хората от човеколюбив. Царице, ти обичаш ли моя бог?“ — запита той неочаквано. „Обичам всички божества, отвърнах, но към твоя бог имам особено предпочитание!“ „Хе! — рече пак Евридамант. — Знаех аз, че ние сме от едно поле ягоди. Всички естествени хора обичат насладите. Да обичаш страданието е нечовешко!“ „Когато човек страда дълго, отговорих, той свиква със страданието и случва се и да го заобича.“ „О, не, не! — възпротиви се Евридамант. — Който обича страданието, отваря в душата си път на смъртта!“ „Така е, казах, и все пак два са корените на живота: радост и страдание.“ „Забрави страданието, царице“ заговори с увлечение Евридамант. „Ако животът ти отказва големите наслади, задоволи се с малките. Огледай се около себе си! Какво изобилие, каква храна за твоите сетива! Виж това небе като най-чисто сребро! А въздухът! Бистър и несетно опияняващ като леко вино! Чуй славеите! Какъв звучен поток! Каква музика!“ После той изду широките си като бъчва гърди, вдъхна вечерния въздух и изпулил смешно очи, сякаш изплашен, че би могъл да забрави най-важното, пошепна: „А мирисът на перуники?“. Неволно се разсмях. Той беше цяло дете и истинско удоволствие беше човек да го гледа и да слуша непосредствената му, проста и естествена реч. Не бързах да се разделя с него, затова продължих разговора: „И Дионис е страдал…“, казах. „Да, да“ — потвърди и Евридамант. — Страдал е шегобиецът, веселякът… И то повече от всички. Да умреш! Какъв ужас! Да загубиш този свят и светът да загуби тебе! Само той от боговете познава смъртта.

Защото е син на Семела, смъртна жена. Но затова пък той жали хората. Другите, родените на Олимп, са безмилостни. А той е трак! Варварски бог! Но каква душа! Той е измислил виното, за да помогне на хората да забравят страданието и смъртта! Той им вдъхва опиянението, което ги прави повече от това, което са; И пак той им отнема човешкия разум, за да ги слее с твореца и творението и да ги накара да прозрат до дъно своята слабост на човеци. Така ги води към мъдростта. Той е чувственото начало, което опложда човешката мисъл. Той е и демонът на всяко живо превръщение. Ето го, взема бучка пръст, един слънчев лъч и капка вода и създава житен клас или прелестен цвят. Виждаш ли какъв вълшебник е той? Как владее стихиите, виждаш ли, царице? Виждах преди всичко каква душа на мъдрец и художник притежава Евридамант. Но виждах също и това, че над поляната засиня от спускащия се здрач. „Трябва да си ходя! — казах. — Долий, нашият градинар, ме чака.“ „Да те съпроводя ли?“ — запита Евридамант. „Не! По-добре е Долий да не знае, че съм те срещнала в гората!“ „О, значи между нас ще има една тайна! Внимавай, царице! Една тайна води след себе си и друга!“ Не му отговорих нищо. Само му махнах с ръка и тръгнах под дърветата в сгъстяващия се сумрак.

Беше в началото на лятото, когато един ден Евриклея дойде при мене с угрижен вид. Веднага разбрах, че има да ми каже нещо. „Какво има, майко?“ „В града е плъзнала една глупава мълва, чедо“ — рече Евриклея. „Каква мълва?“ — запитах, не без известно вътрешно смущение. Изплаших се, че говорят нещо за мене и Антиной. „Не го вземай присърце, каза Евриклея, но хората разправят, че Одисей няма да се завърне…“ „Откъде знаят?“ „Няма откъде да знаят, затова ти казвам, че мълвата е глупава. Но тя е пусната с хитра цел. Някой иска да спечели от нея и затова си е дал труда да я разпространи.“ „Кажи какво мислиш!“ „Според мене всичко изхожда от дома на Иполит. Преди няколко вечери самият Иполит, който кашля отново и не излиза в полето, отишъл на градската стъгда и там разправял на всеослушание, че вече е крайно време да помислиш за друг съпруг…“ „Съпруг? Аз ли?“ Изненадата ми беше безкрайна. Бях толкова далече от подобна мисъл, че очаквах да чуя всичко друго, но не и това.

„Да! — отвърна Евриклея. — Уж работите на Итака искали намесата на здрава мъжка ръка.“ „Какво, не са ли доволни от мене?“ „Даже много са доволни“ „Тогава?“ „Знам ли?“ „А Телемах? Той възмъжава и скоро ще бъде пълновръстен мъж!“ „Смятат, че не е възпитан по мъжки и че му липсват качества на истински мъж. Онази вечер Иполит казал на старейшините: Той израсна в сянката на майка си! От такъв мъж не чакай добро!“ „Това са нелепости!“ „Разбира се, че са нелепости, но след време те могат да ти причинят големи неприятности!“ „Но за какво е всичко това?“ „Според мене Евримах подготвя умовете на хората в Итака за онова, което смята скоро да предприеме.“ „И какво ще бъде то?“ Евриклея ме погледна в очите със сериозен, многозначителен поглед. Замълча. „Евримах иска да се ожени за тебе.“ — каза най-после. „Какво? — бях съвсем смаяна. — Но той е толкова по-млад от мене! За малко би могъл да ми бъде син!“ „Това няма значение — отвърна Евриклея. — Както знаеш, тиванският цар Едип е бил женен за собствената си майка, царица Йокаста, и чувства на трайна страст и обич са ги свързвали години наред, до онзи нещастен час, когато е била разкрита ужасната тайна… Евримах отдавна се пали по тебе!“ „Откъде знаеш?“ „Нали го наблюдавам!“ Чудно! Аз не бях забелязала нищо. Не, по-скоро не бях обърнала внимание на това, което и аз бях забелязала. Веднага изпратих за Евримах. Исках да се уверя в истинността на казаното от Евриклея. Той пристигна без бавене, весел, хубав, облечен с онова небрежно изящество, което така много подхождаше на мъжествената му красота. Не скрих неразположението си към него, но това не го смути. „Говорел си, му рекох, че Одисей няма никога да се завърне!“ „Нямам ли право да говоря?“ — запита Евримах. Очите му се смееха лукаво. „Да говориш — да, но не и да разпространяваш измислици!“ „Кой може да каже, царице на Итака: аз зная истината? Истината знаят само боговете. Аз говоря това, което мисля!“ „И това ли е, което мислиш? Че Одисей няма да се завърне?“ „Разбира се! И те съветвам и ти да започнеш да мислиш същото!“ Последните си думи Евримах изрече бавно, като ме гледаше в очите, сякаш искаше да ми ги внуши и чрез погледа си. Изглеждаше цял устремен към мене, макар че едва-едва се бе наклонил над креслото ми. Изведнъж ме лъхна дъх на здраво мъжко тяло и на някакво сладко-тръпчиво благовоние от маслото, с което бе намазана кожата на Евримах. Почувствах лек замай. В същия миг нещо се надигна и в мене, сякаш някаква вълна от сила, за да посрещне силата, излъчваща се от Евримах, и да отговори на повика й. Не усетих как гневът и неразположението ми изчезнаха.

Евримах продължаваше да ме гледа настойчиво. Отклоних погледа си от зениците му. Останах така известно време мълчалива, притихнала. Бях малко изплашена и в същото време чувствах Евримах по-близък от всякога. „Може би и аз го мисля, Евримах“ — промълвих. „Защо тогава не постъпваш според мислите си?“ „Защото чувствата ми ме водят по друг път…“ „Твоите чувства са деца на въображението, царице на Итака. Побързай да се отървеш от тях! Животът е нещо действително!“ „Нито мога, нито пък искам!“ — отвърнах. „Защо?“ „И аз не зная защо…“ „Това е то да разговаряш с жена! — рече Евримах. Усмихваше се, но изглеждаше развълнуван. — До едно място в думите й има разум, а после разумът изчезва. Любовта, царице на Итака, иска двама! Твоето не е любов, а изтезание!“ За миг си помислих: „Да, той е прав! Това при мене е изтезание! Но мене може би тъкмо изтезанието ми е нужно…“. Не казах обаче нищо на Евримах. Известно време останахме и двамата мълчаливи. После Евримах заговори пак: „Навярно ти разчиташ на сина си. Вярваш, че винаги ще имаш неговата обич и от нея чакаш утешение, а може би и удовлетворение. Но тъкмо тука те очакват най-големите разочарования. Защото Телемах ще израсне и вие ще се окажете чужди един на друг. И толкова по-болезнено ще чувствате, че сте чужди, понеже общата кръв ще ви задължава към близост. Нима ти не усещаш вече как неговият дух малко по малко се отдалечава от твоя?“. Почувствах, че предишният яд към Евримах се връща пак в мене. „Нека се отдалечава! — рекох. — Той носи моя печат и никога няма да се освободи от него!“ „Хайде, пак измислици! — каза Евримах. — Наистина ти си въобразяваш прекалено много за хората. Изглежда, че по същия начин мислиш и за Одисей. И навярно смяташ, че го познаваш. А всъщност ти познаваш само собствената си представа за него. Колко години си живяла с него? Три! За толкова кратко време, и при това млада, неопитна и оплетена в илюзиите на любовта, какво си могла да видиш в него? Пък дори и да си видяла всичко, дори и да си го познала, мислиш ли, че той е останал същият през това време? Войната и животът далеч от Гърция отдавна са направили от него друг човек. А чувствата му към тебе? Един мъж в разцвета на силите си не може без женска любов. Одисей навярно отдавна се увлича по друга жена и едва ли си спомня за тебе. Твоята вярност не му е нужна. Дори, ако знаеше за нея, тя би го гнетяла, понеже би го карала да се чувства виновен пред тебе…“ Колкото повече Евримах говореше, толкова раздразнението ми растеше. Защото неговите думи бяха всъщност прави и аз знаех това по-добре от всеки друг. Не исках обаче и Евримах да го знае. Имах чувството, че той ме съблича гола. Изведнъж гневът ми блесна като мълния. Не усетих как се изправих. „Иди си! — му казах. — Не искам да говоря повече с тебе! Ти си дързък! И освен това жесток. Сякаш единствената ти цел, когато говориш с мене, е да ми причиниш болка или да ми покажеш, че съм късоумна глупачка.“ За пръв път се случваше да говоря на някого по този начин, но гневът ми беше толкова голям, че не изпитвах нито неудобство, нито смущение от думите си. Самоувереният досега Евримах обаче се оказа смутен. Той също се изправи и се помъчи да се усмихне, но този път обичайната му усмивка на хищник се появи колебливо и несмело върху устните му. Тогава си дадох сметка, че моите думи го бяха поставили в твърде несгодно положение. Като поданик той не можеше да не се подчини на моята заповед, но тя бе твърде унизителна за неговото човешко и мъжко достойнство. Затова не изчаках да си тръгне, а сама го оставих и с бързи крачки се отправих към вратата на залата. Но той ме догони. „Прощавай, царице! — рече тихо. Гласът му бе пресипнал и думите излизаха, като че ли с известно запъване. — Признавам, че прекалих. Но ти обещавам, че това никога вече няма да се случи…“ „Внимавай какво говориш! — му отвърнах. — И то не само пред мене…“ „Вече обещах!“ — каза Евримах. И неочаквано се усмихна подкупващо, сладко, по детски, макар и все още малко смутено. Личеше си, че му е олекнало.

Този разговор, пък и цялата случка, заседнаха надълго в ума ми. Търсех да проникна до скритата в тях истина. Не се тревожех, че правата на Телемах като наследник на Одисей и Лаерт са сериозно застрашени от брътвежите на Иполитовия дом. Но много исках да разбера коя бе главната причина, която тласкаше Евримах към тази не твърде честна игра. Дали някакво чувство към мене, както казваше Евриклея, или честолюбивият стремеж да стане управник на Итака. Бях повече склонна да приема второто. Има простодушни жени, които смятат, че всеки мъж, който ги погледне с желание, е влюбен в тях. Аз вече знаех, че мъжете лесно се увличат, но трудно обичат. Особено мъже като Евримах. Наистина той се бе унизил и ми бе поискал прошка. Но това можеше да бъде просто част от играта му. Обаче уплахата и неподправеното вълнение не говореха ли те по-скоро за една любовна зависимост, отколкото за едно властолюбиво желание, готово на всички компромиси? Като стигнех до тука, изпитвах неволно тържество. Най-напред пред Одисей, а после и пред Евримах. Но с тържеството идваха и угризенията. Този път не толкова пред Одисей, колкото пред Евримах. Защото, без да имам намерение да отговоря на любовта на младежа с любов, аз исках той да ме обича. Знаех, че не е хубаво, но то беше нужда на душата ми. Претърпяла поражение пред Одисей като жена и човек, аз дирех сега да побеждавам другите. Да се сдобивам с все нови и нови доказателства за моята женска и човешка сила, да получавам някакви надежди за бъдещето. Но имах ли право да обричам Евримах на мъките на едно несподелено чувство, за да удовлетворя своята душевна нужда? Собствената ми съдба, а и случилото се с Антиной, ме караха да се замислям дълбоко върху тези неща. Обаче чувството, лошото, жестоко чувство, родено от необходимостта, се оказваше по-силно и пред неговото надмощие разумът ми се смиряваше и дори започваше да му служи, подобно на роб, който изпълнява заповедите на своя господар. Радостта, че може би съм завладяла или пък съм на път да завладея чувствата на Евримах, който не вярваше в любовта и се смееше на любовните преживелици на хората, не ме напускаше. Разбирах, че това беше една косвена победа над Одисей. А от нея аз не можех да се откажа за нищо на света. Само търсех да оправдая жестокостта си към Евримах. Казвах си, че с характера, който има, той едва ли ще страда много. Че страданието навярно не ще му навреди. По-скоро обратното, ще го направи по-мъдър, а може би и по-човечен. Че единствено чрез него той би могъл да разбере всички онези неща, които смяташе за измислици поради досегашния скъден живот на сърцето си. Стигнах дори дотам, че виждах във всичко това мъдростта на боговете, които водеха Евримах чрез страданието към по-добро. И това бе прозрение. Но в него се таеше лукавство. А в правата, които си присвоявах над Евримах, имаше самозванство. И аз си давах ясна сметка за това. Защото дълбоко в себе си разбирах, че само боговете могат да отреждат страдания на хората за тяхно добро. И че не бива смъртният човек да се превръща съзнателно в техен пълномощник, понеже мъдростта му е ограничена и духът му е слаб, за да понесе товара на безпощадността.

Но който се бори, той става безпощаден по принуда. Така и аз, макар и с известни угризения, скоро превърнах Евримах в своя жертва. Не го отблъснах, при все че не можех, а и не исках, да споделя чувствата му. И това бе най-лошото. Не само за Евримах, но и за мене. Моята игра, колкото и невинна да беше на пръв поглед, постепенно покваряваше ума ми и похабяваше сърцето ми. И настъпи време, когато започнах да мисля дали Евримах със своето виждане за човека не е по-прав от мене. И често се питах: кой от двама ни е всъщност победеният? Той или аз? Евримах пък се увличаше все повече и повече. Отдавна доловил потайния, несъзнателен стремеж на душата ми към неговата душа, той смяташе сега, че разбира добре това, което ставаше с мене. И надеждите му растяха. Скоро те пораснаха дотам, че станаха видими за всички и започнаха да се отразяват и в другите. Мнозина млади мъже по примера на Евримах взеха да мислят за мене като за възможна невяста и да ми показват без стеснение това. Така, през тази седма година от завършването на войната с Троя, аз се оказах неочаквано ухажвана жена, към чието женско благоволение се домогваше не един от знатните момци на Итака.

Всеки, който видеше Еванорид, завърнал се след своя дълъг престой в Египет, не можеше да не каже на себе си или на другите: „Какъв прекрасен млад мъж!“. Той произхождаше от знатно и преди богато, но впоследствие западнало семейство. Някога един негов прадядо бе нарушил свещения закон на гостоприемството, като бе убил своя гост в собствения си дом. И оттогава казваха, че гневът на Зевс преследва семейството. Постепенно целият род на убиеца бе загинал. Мор бе унищожил неговите стада и земите му бяха запустели. От всички само Лейокрит, бащата на Еванорид, бе пощаден от гнева на божеството. Но той бе принуден да води дълго време жалко съществуване. Поради бедност, той не бе желан жених за никого. Една-единствена девойка от Итака бе пожелала да се омъжи за него. От преголяма обич се бе решила да сподели съдбата му. И тя му бе родила един-единствен син. Но той, според общото мнение, струваше за десет. Аз го познавах още като дете, бях го виждала и по-късно като юноша и младеж. И винаги бях оставала поразена както от красотата, така и от благородното държание на момчето. Самият Лейокрит бе мъж силен и макар преследването на Ериниите и заплахата на Бога да смущаваха духа му, те не можеха да го съкрушат. И дали за себе си или за сина, който растеше в дома му и се превръщаше вече в гордост за него, но от някое време той започна борба със съдбата, като се мъчеше да надвие бедността и да умилостиви разгневените богове. Той не замина на война и докато другите воюваха, се зае да възвърне благосъстоянието на семейството. Неочаквано му провървя. С голяма предприемчивост и почти денонощен труд той успя да засади отново своите пущинаци, да развъди стада и да се снабди с роби. И към края на войната бе вече имотен човек, прочут производител на вино и елей из целия Йонийски край. А след войната, докато другите още не бяха разбрали какво трябва да се прави, той си построи няколко големи кораба и започна търговия с Крит и Егейските острови. Разправяха, че от там пък бил стигнал до Кипър, Финикия и дори Египет. И че навсякъде съумявал не само да продаде стоката си с голяма печалба, но и да завърже връзки с видните тамошни търговци и граждани. Сега домът на Лейокрит бе като чаша, която прелива. В него имаше изобилие от всичко. Не липсваха дори предмети на източния разкош. Но познал превратностите на съдбата и винаги несигурен в своето благополучие, Лейокрит не се гордееше с богатствата си. По-скоро като че ли искаше да ги скрие. А когато при едно пътуване на юг отведе и сина си в Египет, всички решиха, че той иска да скрие и него от гневните, безмилостни очи на Ериниите. Мнозина смятаха, че Еванорид ще остане завинаги далече от Итака, но той се завърна. Наистина след едно доста дълго отсъствие, тогава, когато никой вече не го очакваше и почти никой не говореше за него. Донесе много богатства и още повече знания. И толкова бяха тези знания нови, странни и невинаги понятни за ума на гърците, че още с първите дни от завръщането му гражданите на Итака взеха да се отнасят с почит към него и да го наричат „умният син на Лейокрит“.

Той дойде да се представи в двореца на третия ден след завръщането си. Беше ми известил предварително за своето посещение, така че и двамата с Телемах го чакахме в голямата зала на двореца по определеното време. Понеже се страхувах, че след изтънчените египтяни ние навярно ще изглеждаме на Еванорид като обикновени варвари, бях положила повече грижи за облеклото си от всеки друг път. Знаех, че не мога да съпернича с разкош на египетския разкош, затова се постарах да постигна поне пълна изрядност в моята гръцка простота. Сложих си лека дреха от белоснежен лен и тъмнозелено, като горски мъх, наметало. Няколко златни цветя и листа украсяваха косите ми и фибулата на рамото ми представляваше също златно цвете. Бях доволна от постигнатото. Но когато видях Еванорид, забравих всяка мисъл за дрехите си. Дотолкова завладяващо бе впечатлението ми от него. И колкото повече го гледах, толкова повече се чувствах завладяна. Обайваше той духа ми като хубава песен или като красиво украшение, плод на тънка художническа работа. Най-странното бе, че не толкова телесната красота на Еванорид ми действаше в случая, колкото нещо друго, което струеше от него, неуловимо, но осезаемо, тъй както струи ароматът от лекит, пълен с благовонен елей. Той премина през залата, богоподобен, с високо и стройно тяло, което, откак не го бях виждала, бе придобило гордата осанка на палма. Крачката му бе сдържана и плавна. Носеше гръцко облекло, но с разни чуждестранни допълнения, нещо, което му придаваше необичаен вид и го правеше още по-интересен, защото говореше за далечния, непознат за нас свят, от който идваше. И изразът на сивите му умни очи бе такъв, сякаш той се намираше все още далече от нас, сякаш все още принадлежеше на онзи живот, който бе живял доскоро. Лицето му имаше подчертано мъжествени черти и въпреки това ми се струваше някак безплътно, до такава степен бе изтънчено и цяло пронизано от светлината на духа. Усмивка трептеше върху това лице, дори и тогава, когато устните му не се усмихваха, загадъчна и чаровна усмивка като у човек, надзърнал в тайните на живота, но не престанал да обича насладите му. Аз също се усмихнах неволно в отговор на тази усмивка и казах: „Добре дошъл в Итака и в царския дом, благородни Лейокритиде!“. Той се спря, поклони ми се по гръцки и ми отвърна със звучен, пеещ глас: „Привет, царице, слънчева светлина на Итака!“. Непривичните за гръцкото ухо ласкателни слова прозвучаха така естествено в устата му, че аз ги приех, без да се дразня от преувеличението, което те криеха. А Телемах скочи въодушевено, ръкува се с госта и като го настани в най-хубавото кресло в залата, цяло обковано със сребро, рече: „Достойний, чувствай се в този дом като в дома на собствения си баща!“. След това ние разговаряхме дълго с Еванорид и този разговор бе така занимателен и увличащ, че не усетихме как измина следобедът и приехме с изненада настъпването на вечерта. Той ни разправи за страните на Азия, които бе посетил, но най-вече за Египет, където дълго бе живял. Разказът му бе лек и жив и се лееше подобно на ручей, защото той бе изучил в Египет изкуството на говора до съвършенство. Пречудни и дивни неща чухме ние от Еванорид за Египет през този следобед, та ако нямахме доверие в него, щяхме навярно да ги приемем за измислици, рожби на въображението му. Той ни каза, че в тази необикновена страна цари вечно лято. Че небето там е винаги синьо и рядко, много рядко се случва облаци или мъгла да засенчат блестящия лик на Хелис.

„Значи Египет е царство на слънцето!“ — рече Телемах. „Да — отвърна Еванорид. — И едновременно царство на живота и смъртта.“ „Слънцето носи живот, но и смърт — казах аз. — Навсякъде обаче животът и смъртта вървят ръка за ръка. Затова не мога да разбера защо наричаш Египет тяхно царство.“ „Ето защо — рече Еванорид. — Животът и смъртта са в постоянна борба за египетската земя. От една страна са пясъците на пустинята, които обграждат Египет отвсякъде като горещо, сухо море и непрекъснато се стремят да го засилят и заличат от лицето на земята. От другата страна е великата река Нил, която напоява Египет от край до край и поддържа неговия постоянен цъфтеж.“ „А от къде взема реката Нил водите си, щом там не пада никога дъжд?“ — запита Телемах. „Това още никой не знае. Наистина, без да е капнала капка дъжд, идва едно — определено време през кръговрата на годината, когато водите на реката започват да растат и да се надигат, додето излязат от бреговете си и залеят цялата страна.“ „Не става ли наводнение“ — продължаваше да пита Телемах. „Не, защото градовете, селата и храмовете са построени по високите места. А което е най-важно, цялата страна е покрита с мрежа от канали, които поемат излишната вода. С нея египтяните поливат подир своите ниви и градини и изкарват по няколко реколти в годината.“ Телемах се замисли, а после каза: „Изглежда, затова са толкова богати. Но за такова нещо е нужно здраво държавно устройство и могъща царска власт“. Еванарид го погледна, като че ли с известна изненада, след тора погледна и мене и се усмихна със своята тънка, умна усмивка. „Мъдростта говори вече през устата на твоя син, царице — рече той. — Истина е. Египетската държава е устроена може би по-добре от всяка друга. Тя съществува от хилядолетия и прилича на величествена сграда, в която опитът и усилията на всяко поколение лягат като ред дялани камъни. Все по-сложно става нейното управление, но в същината си то е било винаги неизменно. То е представлявало нейната сила през вековете. Ала сега вече се превръща, в нейна слабост. Животът обича движението. И всяко нещо, което не върви напред, се връща назад.“ „Значи египетската държава е в упадък?“ — запитах. „Да — отвърна Еванорид. — Там има само един свободен човек: фараонът. Но и той се подчинява на жреците. Всъщност всички са роби. А знайно е, че заедно със свободата Зевс отнема на човека и доблестта. Робският език не може да говори истината. Истината обаче е пътеводният знак за хората. Онзи, който е оплетен от лъжи, не знае накъде да върви. И дори и да тръгне нанякъде, то е обикновено в невярна посока.“ „Така е — додадох. — Без истината не може да се направи нищо сигурно. То е все едно да градиш дом върху подвижни пластове. Такъв дом рано или късно ще се събори.“ Додето говорех, забелязах, че Еванорид ме гледа с дълбок, проникновен поглед, и разбрах, ме той изпитва радост и удовлетворение от моите думи. И аз изпитах също радост и удовлетворение, когато го чух да казва: „Мъдри са хората на Египет и по знания ненадминати. Но те не познават тази най-голяма мъдрост, която ти, царице, преди малко изрече: да градиш живота върху лъжа, това означава да губиш време и сили напразно. Истината може да е неудобна, но е здрава като студената вода, която закалява тялото. А лъжата е като вино, което замъглява погледа, помътва разсъдъка и оплита крачките. Египет е отровен от лъжата на угодничеството и се върти в омагьосан кръг, без истински път пред себе си. И той скоро ще стане плячка за някоя от азиатските страни, които се надигат вече неудържимо и живеят в хищни въжделения“.

После ние говорихме и за Гърция. Еванорид каза, че тя е още бедна и изостанала, но че ще дойде ден, когато ще застане начело на всички народи в света. „Гърците притежават необикновена проницателност, дълбок усет към всичко и божествения дар на прозрението. И силите им са млади и непохабени. А азиатците и Египет са натрупали хилядолетен опит. Трябва знанието да се съедини с младата сила и тогава непременно ще се роди нещо голямо, такова, каквото още светът не е виждал…“ Спомних си, че навремето и Одисей говореше нещо подобно и побързах да кажа на Еванорид: „И Одисей мислеше като тебе, преди да започне войната с Троя…“. „Майко! — рече Телемах с предупредителен глас. А после се обърна към Еванорид, като че ли с известно извинение. — Моята майка все търси да спомене баща ми и с повод, и без повод…“ Но Еванорид не обърна внимание на забележката на Телемах. Той ме погледна с очи, огрети от дружелюбна, съчувствена топлота, и рече: „Цар Одисей бе най-мъдрият от всички гръцки царе. И досега никой не го е надминал по проницателност, дълбокомислие и находчивост. Та нищо чудно той да е прозрял истината за бъдещето на Гърция още преди петнадесет години“. Думите на Еванорид паднаха като благотворен балсам върху душата ми. Веднага разбрах, че той беше мой приятел. И сърцето ми се възрадва силно. Защото досега не бях срещала мъж с дух до такава степен сроден на моя, способен така добре да ме разбере. За миг си дадох сметка колко всъщност Еванорид ми бе необходим, колко отдавна го бях чакала. И сърцето, и умът ми се устремиха към него, готови да му се разкрият, да му се доверят, да потърсят неговата помощ и подкрепа. Погледнах го право в очите, едновременно сериозни и усмихнати, открити и загадъчни, и казах: „Еванориде, знай, че отсега нататък вратите на царския дом ще бъдат винаги отворени за тебе. Идвай тука всеки път, когато е угодно на сърцето ти, и бъди уверен, че твоята поява ще бъде посрещана неизменно с радост“. Еванорид стана и ми се поклони. С думи не рече нищо, но мълчанието му говореше достатъчно ясно, че той приема с готовност поканата. Действително от този ден Еванорид започна да посещава редовно двореца като приятел на царския дом. Телемах прие веднага неговата дружба, изпълнен с възторг пред достойнствата му и любопитен към знанията му. Той бе готов да слуша без насита разказите на Еванорид. А те бяха безкрайни. Еванорид бе надарен с тънка наблюдателност и изчерпателно слово и притежаваше безпристрастна мисъл. Затова, докато го слушахме, ние имахме чувството, че сами обикаляме страните на Азия, че сами разглеждаме Египет. Така Телемах неусетно придоби такива знания за света и хората, каквито никой от връстниците му нямаше. А и самата аз научих безброй неща и много нови мисли намериха място в ума ми, додето следях разказите на Еванорид.

Евримах посрещна появата на Еванорид отначало с пренебрежение. Макар че то ми изглеждаше по-скоро разигравано, отколкото искрено. По-късно обаче, когато разбра, че Еванорид го засенчва и измества край Телемах и мене, пренебрежението му се превърна в открит яд и ревност към този появил се изневиделица съперник, човек, доскоро почти забравен в Итака и поставен под знака на божията заплаха. В озлоблението си той изостави своето винаги достойно държане и взе да напада Еванорид с пристрастни, присмехулни слова. Но от това само загуби. Еванорид бе неуязвим за присмеха на когото и да било. Защото, дотолкова, доколкото човек изобщо можеше да бъде съвършен, той бе постигнал съвършенството. Бе овладял себе си както външно, така и вътрешно, и представляваше едно въплъщение или едно творение на собствения си дух. Да нападаш такива хора с пристрастието си е винаги опасно. Тъй, запратеният в скалата камък пада върху този, който го е запратил. Същото се случи и с Евримах. Той сам се оказа смешен в желанието си да осмее Еванорид. Почувствал грешката си, ревнивецът се помъчи да си възвърне сдържаността и да приеме спокойно нещата. Но спокойствието вече не му се удаваше. Той започна да се страхува, че ще ме загуби, преди да ме е спечелил. Стараеше се да не показва страха си, но от това напрежението вътре в него само растеше. Виждах добре какво става, но бях безсилна да загася един огън, който се разгаряше от собствената си сила. Времето, когато стихията можеше да бъде обуздана, бе минало. Сега всеки опит да бъде тя победена само увеличаваше нейната мощ. Мъчех се да показвам на Евримах предишното внимание. Но то бе човешко внимание, което не го задоволяваше. Той търсеше да ме подчини на своята мъжка власт. И понеже това не ставаше, чувстваше се измамен и онеправдан. Ревността му ставаше все по-открита.

Веднъж ме срещна, когато отивах да посетя Лаерт. Спря се да поговори с мене. Разменихме няколко обикновени думи за времето, за лозята и градините. Бях готова вече да подкарам колесницата, когато Евримах ме погледна в очите и като разкри както обикновено хищните си зъби в някаква полуусмивка, каза: „Защо си сама, царице на Итака? Къде са твоите прислужнички, които са длъжни да те придружават навсякъде? — Не подобава на една царица да излиза в полето сама. Това може да събуди съмнения в нейната добродетел…“. Казваше го уж на шега, но вълнението му издаваше истинските му чувства. Разсмях се и го загледах лукаво. „Ти, мисля, си единственият човек в Итака, рекох, който се съмнява в моята добродетел…“ Евримах се смути от думите ми и отклони очите си от моите очи. Приличаше на момче, хванато в непозволена постъпка. А аз, изправена върху колесницата си, го наблюдавах от горе на долу и той ми изглеждаше смален дори по ръст. И двамата мълчахме. „Може да не съм единственият…“ — промърмори той най-после. Не му отговорих. Плеснах мулетата с камшика и те ме понесоха бързо по лозарския добре утъпкан път. Бях развеселена. Хищна радост се надигаше в душата ми. Казвах си: „Ето те, присмехулнико, как си хванат и ти! Напразни бяха самонадеяните ти слова! Никой още не се е изплъзнал от властта на Вседържителката. По един или друг начин, всеки трябва да й плати дължимата дан!“. Тържествувах заради тържеството на любовта, за победата на истината, за собствената си победа. И в същото време усещах отново човешка жалост към Евримах за робството, в което беше попаднал, страшното робство, с което демонът на сътворението измъчва хората. Чувствах и смъртен страх да полазва в мене. Защото знае ли някой пътищата на Мойрите и къде ще го отведат те? Като слепци са хората пред своето бъдеще, като слепци се срещат те и един с друг. Всъщност истинският съперник на Евримах бе Одисей, не Еванорид. А онзи, който бе по-опасен за мене от двамата младежи, бе Евримах. Той вълнуваше кръвта ми и възбуждаше мисълта ми, докато Еванорид само очароваше духа ми. Край Еванорид разумът ми оставаше ясен и чувствата спокойни. Нашето приятелство се задълбочаваше непрекъснато, но между нас не съществуваше треската на неудовлетвореността, на борбата, на търсенето. Близки по дух, ние се намирахме в хармония, но не можехме да се допълваме, защото, което имаше той, имах го и аз. Афродито, не сходните, а види се, съвсем несходните търсиш да свържеш ти и то не с понятни, а със съвсем непонятни за човешкия разум връзки! Смятах, че приятелството на Еванорид с неговата равна светлина и топлина не заплашва с нищо любовта ми към Одисей. Затова все повече и повече го търсех. Но колкото аз се прилепвах към Еванорид, толкова пък Евримах се прилепваше към мене. Така, неволно и неусетно, аз навлизах в жестоката игра на любовта, която всъщност не познавах и чиито ужасни последици не можех да предвидя, въпреки опасенията, които изпитвах понякога.

Веднъж Телемах и Еванорид вечеряха в малката зала. И аз бях също там, седнала край тях с къделя пурпурна вълна в ръце, тъй както го изискваше обичаят и благоприличието. Но почти не предях, а слушах Фемий, който бе дошъл и пееше. Като знаеше, че аз не понасям да слушам песни за войната при Троя, Фемий пееше песен за Язон и Аргонавтите. Песента му разказваше за преминаването на Арго през Симплегадите. Вдъхновен, както винаги, Фемий редеше словата на песента с такова майсторство, че аз сякаш виждах Арго, борещ се с морските талази, и високата като хълм вълна, която го подема, издига и го тласка във водовъртежа между блъскащите се в постоянна борба скали. Изведнъж си спомних за протока на Сцила и Харибда и ме обхвана вълнение. Отдавна споменът за Одисей не ме беше нападал с такава сила. Едва не се разплаках с глас и трябваше да обърна лицето си настрана от младежите, за да не видят те блесналите в очите ми сълзи. Въпреки това Еванорид забеляза със зоркия си поглед моето вълнение и като ме погледна с ласкави, съчувствени очи, рече: „Нека пием за героите на Гърция, които са се борили, борят се и винаги ще се борят с вълните на всички морета, за доброто и славата на нашето племе!“. И той поднесе своя ритон на виночерпеца, за да го напълни с вино. Благодарих му с поглед, а после рекох с глас, в който мимо волята ми се прокрадваше известна горчивина: „Жалко е само, че героите невинаги остават герои до края…“. Усетливият Еванорид ме разбра веднага така, сякаш беше погледнал в душата ми, и каза: „Не бива да бъдем придирчиви към човека, дори когато той е герой. Във всеки човек живеят по няколко души и коя ще вземе надмощие зависи от обстоятелствата и от устройството на самия човек. Понякога на хората додява да бъдат това, което са, и те несъзнателно търсят да преминат в своята противоположност“.

После Фемий си отиде и ние слушахме отново Еванорид да разказва за Египет, за неговата сила и богатство, които макар и отминаващи, надвишаваха всичко, което ние можехме да си представим. „Там някога златото е текло подобно на пълноводната река Нил“ — казваше Еванорид. И той ни разправи за живота на знатните в Египет, за техния разкош, дворците и гробниците им. „У нас хората насипват надгробни могили, говореше той, а там някога фараоните са си строили гробници от дялан камък, подобни на високи планини. Те са представлявали едновременно и едно нагледно изображение на египетската държава, в която хората се издигат все по-високо за сметка на онези, които остават винаги ниско. На всеки по-горен пласт броят на камъните намалява, тъй както намалява броят на хората върху всяко по-горно стъпало на човешката общност. Докато се стигне до единицата, или фараона, който стои на върха. Този връх не може без основата, а и без всички предхождащи го пластове, но и неговите възможности са огромни. Те се определят от силата на целия египетски народ. Силата на всички египтяни е поставена в служба на фараона.“ Когато, късно през нощта, Еванорид стана да си ходи, той ми каза на сбогуване: „Ще ти изпратя, царице, една от моите египетски робини, за да ти пее своите песни. Те няма да те натъжават като песните на Фемий“.

На другия ден, тъкмо бях привършила с нарежданията си към слугите на дома и на царските имоти, когато Евринома въведе при мене египтянката. Тя беше младо момиче, свежо като майско цвете. Имаше дребно, но стройно тяло и движенията й напомняха разлюляна от вятъра тръстика. Лицето й приличаше на плод, а тъмните й очи бяха топли и чаровни като лятна нощ. Косите й бяха също тъмни и огромни, като косите на Евриклея, когато беше още млада. Момичето пристъпи към креслото ми и изведнъж падна по очи пред мене. Направих знак на Евринома да вдигне девойката, а сама й казах: „Стани, дъще, гръцките царе не са богове като египетските!“. Тя отговори веднага с поток от славословия: „Нека живееш вечно, милостива господарке! Ти си благодатна като Изида и лъчезарна като Хатхор! Миро капе от устните ти, думите ти са като тамян, а очите ти светят като скъпоценни камъни! Твоята милост е роса в горещо лято и мъдростта ти е небесна светлина!“ „Кажи ми как се казваш…“ й рекох, за да прекъсна потока от ласкателни думи. „Нофрет, владетелко на душите!“ В това време Телемах, който също се намираше в залата, се приближи до нас и заговори: „Сега ти, Нофрет, изрече една истина. Моята майка е действително владетелка на човешките души. Но останалото можеше и да не го кажеш. Изглежда египтяните са страшно словоохотливи. Чудно ми е все пак как при такова многословно ласкателство са намерили време да построят пирамидите на своите фараони…“. Девойката не отвърна нищо. Само скръсти ръце на гърдите си и наведе глава. А когато те двете с Евринома излязоха, Телемах ми каза: „Вярвам, че Египет наистина ще падне от своята висота, а ние ще се въздигнем. Защото у нас всеки е цар. Всеки е господар на себе си. И ако гръцкият човек поиска да стигне боговете, той прави това, като разчита само на собствените си сили“. „Всичко това е твърде относително — отговорих. — Но общо взето, ти си прав!“

На другата сутрин се събудих от нежните звуци на арфа, които се разнасяха зад вратите на спалнята ми. Това бе жизнерадостна, ликуваща мелодия, в която сякаш блясъкът на изгряващото слънце, свежестта на утринния въздух и птичите песни се бяха слели в едно. Разбрах, че Нофрет започва своята служба при мене. След това тя влезе в покоите ми заедно с Акторида и оживи часа на утринния ми тоалет с една малка песен. Докато Акторида довършваше последните подробности от прическата ми и закрепяше воала ми, Нофрет пееше:

Погледни лицето си

как блести, обградено от косата ти,

като цвят сред тъмния листак;

как се оглежда в огледалото,

като луна, изгряла над тихи води;

как свети през воала ти,

като слънце през облаци…

„Кажи ми, Нофрет, я запитах, когато свърши, кой те научи да говориш по гръцки!“ „Господарят Еванорид — отвърна девойката. — Той обърна и египетските слова на песните в гръцки.“ „За да ги разбирам и аз, така ли?“ „Не зная — рече Нофрет. — Той започна това няколко дни, след като дойдохме тук. А онзи ден ми каза: Иди при нашата царица, разтушавай я с песните си и бъди мое слово в нейните уши.“ След тези думи сърцето ми се изпълни с благодарност към Еванорид и аз започнах да слушам с още по-голямо удоволствие и интерес песните на Нофрет. Тя ми даваше малко почивки, след което отново чувах нейната арфа и гласът й, който пееше някоя нова песен, често съвсем кратка, но винаги на място и навреме. Това бе всъщност най-удивителното у Нофрет — нейното умение да налучква с една необикновена усетливост настроението на момента и как и какво трябва да пее. Понякога гласът й звучеше отдалече, някога отблизо, веднъж високо, друг път тихо. Аз дори невинаги виждах самата Нофрет. Но тъкмо понеже не я виждах, оставах с чувството, че песните, които слушах, изхождаха от Еванорид и мисълта ми, като подминаваше робинята, се насочваше към господаря. Минаха няколко дни и аз разбрах колко хитроумие имаше в този изтънчен дар на Еванорид. Музиката на Нофрет ме следваше през целия ден, караше ме да мисля за Еванорид и облъхваше мислите ми за него със своето очарование. Тя представляваше едно признание. И в действителност не бе друго, освен едно настойчиво, но чисто и красиво ухажване.

Казах на Еванорид: „Подаръкът, който ми направи, няма цена. Музиката на Нофрет ми носи непрекъснато радост. Тя оживява всекидневието ми. А словата на песните й повдигат самочувствието ми. Ако все така продължава, скоро ще започна да се чувствам действително благодатна като Изида и лъчезарна като Хатхор“. „За мене ти си несравнено повече от това“ — отвърна Еванорид съвсем сериозно. И така ме погледна, че аз се смутих и побързах да променя разговора. След няколко дни Еванорид ме запита, като че ли между другото: „Царице, ти вярваш ли в щастието между двама души?“. „Отдавна вече не вярвам!“ „Защо?“ „Защото онези, които се привличат, обикновено не си приличат. Как биха могли тогава да се разберат?“ „Щастието е равновесие — каза Еванорид. — То свързва равните.“ „Може и да е така…“ „Не, може, а е така. И аз ще ти докажа това.“

Не мина и месец след този разговор и Еванорид започна строеж на нов дом, извън град Итака, върху високия бряг, откъдето се откриваше широк простор и красива гледка към синьото, необозримо море. Гражданите решиха, че той иска да се отдалечи от дома на дедите си. Самият Еванорид каза на мене и Телемах: „Искам с този дом да поставя едно ново начало. Искам също да покажа на нашите итакийци какво значи изкуството на строителството. Нали тъкмо него изучавах толкова години в Египет?!“.

Тази година лятото се случи влажно и в същото време страшно горещо. Имаше дни, когато Итака приличаше на котел с вода, поставен върху огъня. От изпарения и зной едва се дишаше. И нощите бяха душни, без ветрец и прохлада. По животните и растенията се появиха болести. Най-вече страдаха лозите. Хората търсеха старите опитни лозари, за да ги научат какво да правят. Също и Евридамант, който знаеше за лозите не по-малко от тези старци. Измолваха и подкрепата на неговия бог Дионис, покровителя и създателя на лозарството. И Телемах ходи няколко пъти при Евридамант за съвет и помощ и винаги се връщаше развеселен от тези срещи. „Ама че чудак! — казваше. — Какви речи само произнася! Но иначе е умен и голям веселяк!“ Най-после дъждовете престанаха и настъпи ясно и сухо време. Гроздето бе спасено. По този случай Евридамант и неговият бог получиха много дарове. Любопитна да видя още веднъж странния младеж, аз отидох лично да му занеса нашия дар. Придружаваха ме както винаги две млади робини от стайните жени. Евридамант обаче не беше у дома си. Потърсихме го в горичката около светилището, пребродихме целия гъстак, но не можахме да го намерим никъде. Гората граничеше с една малка ливада. Надзърнахме и там. И най-после открихме този, за когото бяхме дошли. Евридамант се намираше сред ливадата. Бе седнал на тревата и поставил брадичка върху сгънатото си коляно, наблюдаваше нещо. Проследих погледа му и видях две малки светлосини пеперудки, които се гонеха над белите цветя на ливадата и гъстата зелена детелина. Обърнах се към младежа с приветствие. Той ме погледна и стана, но не бързаше да ме поздрави, а продължаваше да гледа играта на двете пеперудки. „Наистина чудак!“ — си помислих. Най-после пеперудките отлетяха и Евридамант се обърна към мене с един неочакван въпрос: „Царице, ти знаеш ли кой е върховният бог?“. „Зевс!“ — отвърнах с известно недоумение. „О, не, не — каза Евридамант, като се усмихна. — Не този, който управлява света, а другият, който го е създал. Богът творец!“ И понеже аз продължавах да го гледам с недоумение, сам отговори на въпроса: „Той е Ерос! В началото на времената съществувал само Хаосът, един необхватен въртоп, в който светът, целият свят, с всички видими и невидими неща, се въртял разбит на най-дребни частици. И над този въртоп се носел Ерос, свързващата сила, създаващата сила. Той вложил привличането в прашинките на Хаоса и от тяхното сливане се родили земята и небето, планините и моретата, облаците и реките, слънцето и звездите. Той създал още живата плът на растенията и животните и в нея вложил също свещената сила на привличането. Затова Ерос се намира навсякъде. Той е душата на света, огънят, който оживява всичко!“. В това време от по-далечните ливади долетя мученето на бик. Евридамант наостри уши и очите му засвяткаха. „Чу ли? — рече. — Това е един от безбройните гласове на Ерос!“ От гората подсвирна авлига. „И това също…“ — промълви. „Ами песента на чучулигата“ — запита и замълча съсредоточен в усещанията си. После пошепна: „Усещаш ли как мирише ливадата? И това е Ерос!“. Без да кажа нещо, изчаквах хода на мислите му. А той заговори отново: „Преди малко гледах две малки сини пеперудки. Ерос ги гонеше със своя изгарящ пламък и те играеха като луди“. Изведнъж той се взря в мене. „Ами ти? — рече. — Нима ти не си цяла проникната от бога творец? Тези очи, в които има толкова светлина, толкова нежност! Тези ръце, бели като лилии! Тази седефена кожа! Този звучен глас! И усмивката, сладка и загадъчна, усмивка, която обещава сякаш всички блаженства! Всичко това е той, винаги той!“

Почувствах стеснение пред робините от думите на Евридамант, но исках на всяка цена да чуя какво ще каже още. А той се позасмя лукаво и рече: „Но ти не мисли, че Ерос ще обитава винаги в душата и тялото ти. Ще дойде ден, когато той ще те изостави заради онези, които идват след тебе! И тогава кожата ти ще повехне, лицето ти ще се набръчка, светлината в очите ти ще погасне и радостната ти усмивка ще стане тъжна. И ти наистина ще тъгуваш за него, за Ерос, за напускащия те пламък на живота. Спомняй си от време на време това, царице, то ще бъде от полза за тебе“. Тази нощ сънувах, че ходя под звездите сама. Край мене се простираше безбрежна пустиня. Измъчваше ме непоносима жажда. И тогава видях пред себе си бяло езеро с прозрачни, светли води. Бе езерото на паметта. Наведох се и пих от него. Пих дълго, безкрайно дълго. Но жаждата ми оставаше неутолена. Дори повече се засили. Струваше ми се, че умирам от жажда. Тогава видях Евримах. Той ми сочеше някаква огромна река, която течеше от край до край под звездите, до самите предели на света. Изведнъж до Евримах се изправи Еванорид. Като ме гледаше право в очите, той каза: „Това е реката на Ерос! Всичко наоколо е пустиня. Само там, където проникват нейните води, животът цъфти…“. Следващия миг до Еванорид се появи Евридамант. Той се усмихна с бляскащи очи и рече: „Пий от нейните води, царице, пий, додето имаш достъп до тях!“. Сега усетих, че някой ме прегръща. Горещо дихание опари бузата ми и аз чух гласа на Антиной да шепне в ухото ми: „Ела, аз ще те заведа там! Ела, ще пием заедно от животворната река!“. Събудих се, обхваната от мъчително чувство. Някакво дразнещо усещане бе заседнало ниско, в корема, в кръста ми. Сякаш насекомо или мишка гризеше плътта ми. Гърдите ми пареха напрегнати. Коленете ми горяха. Подпухналите ми устни бяха изсъхнали. Тялото ми пламтеше в огъня на страшна жажда, жаждата за друго тяло. Изплашена, станах и без да се обадя на Акторида, се потопих в хладния басейн. Това ме уталожи и донякъде успокои. Дори успях отново да заспя. Но докато се унасях, мислех: „Толкова ли съм слабодушна, че Евридамант успя да ми внуши своите мисли? Или това е гласът на собственото ми същество?“. Беше гласът на собственото ми същество. Защото дните минаваха, а жаждата не ме напускаше. Усещах я как ме дебне притаена, скрита в плътта ми. После се надигаше, жестока в своята осезаемост. Започнах да изпитвам ужас пред нея. Нямаше съмнение — моето тяло се готвеше да ме предаде. Крепостта на моята вярност и чистота, която до този час бе моя гордост и моя сила, бе застрашена. Неудържимият поток на живота вече напираше да проникне в нея. Богове! Нима Одисей щеше да се окаже в края на краищата прав? Нима животът щеше да излезе по-силен от мене? Струваше ми се, че усещам простряната над мене безмилостна ръка на Мойрите. Страшно усещане. Сякаш очаквах неотменима присъда. И най-страшното беше, че аз сама се стремях към нея, с една част от съществото си. Очите ми се взираха в пространството, ушите ми се напрягаха до болка, ноздрите ми тръпнеха и се разширяваха, ръцете и устните ми се протягаха неволно към други ръце и устни, които не познавах, но които също ме зовяха и търсеха. Кръвта ми биеше трескаво. Тялото ми искаше своето. И това искане бе свирепо като настървен звяр, мощно като вълните на морето и заслепяващо като лъчите на слънцето.

Жаркото лято засилваше като че ли още повече жаждата ми. Дните бяха нажежени, нощите душни и тежки. Заспивах късно и спях малко. Лек, неспокоен сън, който се прекъсваше внезапно. Тогава оставах задълго будна, загледана в тъмнината. Среднощна тишина обгръщаше земята. А в мене бушуваше буря от усещания. Ставах и се потапях в басейна. Или обикалях по ходниците и покоите. Мъчех се да извикам спомените, но чувствах само самотата си и страшната треска, обхванала тялото и душата ми. Дворецът глъхнеше празен.

Телемах се бе усамотил в една висока кула сред градината на хлад и простор. Лаерт си бе отишъл. Антиклея бе умряла. Одисеи бе изчезнал, зареян някъде по безкрайния свят. Бях сама, съвсем сама, със звяра, който се бе събудил в мене. Исках да се моля на Афродита Пандемос да ме освободи от своята груба, зла власт, но думи на молитва не идваха в устата ми. Отново чувствах, че се намирам пред стихия, сляпа и глуха, незнаеща какво е милост и състрадание.

Веднъж, след една такава нощ, не издържах и се разридах пред Евриклея. Тя не ме запита нищо. Само седна до мене и се опита да ме погали. Отстраних ръката й. Не можех да понасям ничие докосване. Евриклея разбра и се отдръпна. После рече тихо: „Много млади мъже се въртят напоследък около тебе, чедо! Това вълнува кръвта ти и смущава духа ти!“. Помислих си, че тя е навярно права, и реших, поне за известно време, да отбягвам Евримах и Еванорид, с които се бях сближила най-много. Но по-лесно беше да взема такова решение, отколкото да го изпълня. Не можех да обърна изведнъж гръб, без видима причина и без всяко обяснение, на двама приятели на царското семейство, които идваха редовно в двореца и дружаха едновременно с мене и сина ми. Дори имаше опасност такова поведение да се окаже издайническо за мен, да ме разкрие пред младежите. Трябваше значи, да се оттегля незабелязано. Но как? Тяхното внимание бе здраво съсредоточено върху мене и по-будно от всякога. И най-малкият опит от моя страна да избягам от тях ги предизвикваше да ме преследват. Пък и те не бяха единствените, от които трябваше да бягам. Спасила се от тях, попадах веднага на други. Евридамант, а заедно с него и десетина още от най-знатните итакийски младежи търсеха непрекъснато случаи да се доближат до мене, да проникнат в живота и душата ми. Обкръжението около мене растеше и натискът се увеличаваше. Понякога всички тези млади мъже ми приличаха на врагове, които ме преследват, за да ме погубят. Друг път гледах на тях като на живот, който минава край мене и отминава. Веднъж, на едно празненство, след като цял ден наблюдавах тайно прикритите опити на Еванорид да се доближи до мен, не можах да овладея неспокойството, треската и притеснението си и го запитах открито: „Какво искаш от мене? Защо не ме оставите най-после на мира, ти и всички останали?“. Еванорид не се смути, усмихна се тънко и каза с някаква нежна ирония в гласа: „Ти, изглежда, все още не разбираш цената си, Пенелопе. Другите обаче я разбират. Но има и още нещо. Знаеш ли как гледаш? Като човек, който е прекарал три дни и три нощи в пустинята без капка вода. А на всички е известно, че не вода липсва в двореца на Итака!“. Разбрах, че те бяха доловили с някакво свое мъжко чувство това, което ставаше с тялото ми. И вярваха, че е дошъл техният час. Затова се бяха устремили така към мен. Съперничеството само засилваше стремежа им. А лятото помагаше отлично на обсадата им. Животът на хората бе изнесен извън домовете и те имаха възможност да ме срещат така често, както и аз тях.

Имаше един младеж на име Еврином, син на стария Египтий, който сновеше непрекъснато по пътя, водещ за нашите лозя и градини, макар че градините и лозята на баща му се намираха в съвсем друга посока. Той беше само една година по-голям от Телемах и аз си спомнях добре, че като младоженка го бях държала на ръце веднъж, при едно посещение с Одисей в дома на Египтий. Еврином не блестеше нито с ум, нито пък се някакви особени дарби. Но той притежаваше в най-голяма степен онова, което се нарича очарование на младостта. Душата му бе изпълнена с нежност и готовност за обич към света, хората и преди всичко към жените. Отношението на семейството му към него само засилваше това естествено разположение на неговия дух, защото той беше галеникът на дома. Египтий обичаше най-вече своя първороден син Антиф. Но Антиф бе заминал с Одисей и заедно с него бе погълнат от неизвестността. Жената на Антиф продължаваше да чака мъжа си, но от известно време бе започнала да дели леглото с други мъже. Старецът се срамуваше заради снаха си, но не смееше да я прогони от къщи. Жалеше я, пък и искаше да вярва, че Антиф ще се завърне. Другите двама сина на Египтий бяха добри момци, но някак простовати. Мислеха само за оран, сеитба и копан и всъщност не се отличаваха от обикновените орачи и копачи. Затова Египтий постепенно съсредоточи цялото си внимание върху Еврином. Той гледаше на него като на своя утеха, не му отказваше нищо и от ден на ден го разгалваше все повече. Момъкът живееше със самочувствието на малък бог, нещо, което впрочем, подхождаше много на безгрижната му, току-що разцъфнала младост. Всеки, който го видеше и усетеше неговата обич и доверие към живота, си казваше: „Ех, младост!“, и беше готов да му се радва тъй, както човек се радва на пролетта, макар и да знае, че тя ще отмине. Аз също му се радвах и веднъж сама го спрях и го разпитах за Египтий, който напоследък се бе прегърбил и дали от стеснение заради недъга си или поради немощ в костите си, рядко излизаше. „Татко не е чак толкова стар, рече момчето, но се съсипа от мъка по брат ми Антиф.“ И побърза да промени разговора, изглежда, за да не разтъжи и мене, или защото не му се говореше за мъки, болести и старост. Отметна назад дългите си кестеняви къдри и като ме погледна нежно с очите си на сърна, рече: „Баща ми остаря… и майка ми също! А ти, царице, си все млада и хубава! Да не би боговете да са те дарили с вечна младост? Блазе на Телемах, че има такава майка! Сякаш си негова сестра, а не майка!“. Простодушното възхищение на момчето и неговата младежка искреност ми бяха приятни, но вече знаех добре какво мога да очаквам от тях. Затова казах, с цел да охладя възторга на младежа: „И аз ще остарея, Евриноме!“. „Може…“ — отвърна Еврином, но личеше си, че всъщност не го вярва. „Вечно млади са само безсмъртните богове!“ „Може…“ — промълви пак момъкът, но аз видях ясно, че моите думи не стигат до съзнанието му и че той е зает единствено с това да ми се любува. Побързах да се сбогувам.

От този ден обаче Еврином започна да ме следва навсякъде неотклонно така, сякаш беше моя сянка. Той знаеше приблизително кога излизам от двореца и винаги налучкваше чрез някакво необяснимо предусещане мястото, където можеше да ме срещне. Виждах го още отдалече, качен на своята великолепна колесница, майсторски украсена и поставена нарочно на по-високи колела заради средния ръст на собственика си. Той ту ме пресрещаше, ту се движеше след мене, като да отиваше в същата посока, в която отивах и аз. Понякога се спираше, като по този начин ме принуждаваше да го заговоря, но най-често се задоволяваше само с това да ми отправи един поздрав. Не мога да кажа, че беше нахален, и все пак това постоянно преследване започваше да ме дразни. Макар в същото време и да ме ласкаеше. Веднъж по беритбата на смокините дойде в нашите градини и сам предложи да ни помогне в събирането на обилния плод. Хората го приеха с радост, защото той беше приятен на всички, а и в работата бе сръчен и умятен. Действително Еврином показа през този ден чудна бързина и ловкост като берач на плодове и очарова останалите берачи със своята жизнерадост и момчешка закачливост. Каквото и да правеше обаче, винаги гледаше да бъде близо до мене. Аз късах само най-зрелите и едри плодове, подбирах ги нарочно за трапезата, като ги нареждах в малки кошнички, за да не се мачкат от собствената си тежест. По едно време забелязах между широките зеленикави листа един извънредно голям плод, красиво зачервен от зрялост и попукан от собствената си сочност. И протегнах ръката си да го откъсна. Но срещнах неочаквано друга ръка. И тази ръка, вместо да се отдръпне, изведнъж хвана моята, привлече я в гореща ласка. Толкова се изненадах, че дори не успях да извикам. Следващия миг видях между листата на смоковницата лицето на Еврином, съвсем близо до моето лице. Бе силно поруменяло и от това изглеждаше още по-хубаво. А в погледа му, покрай гальовната нежност и палавата веселост, се бе появила и някаква нова дръзка, мъжка решителност. Изплашена да не би робите и слугите да се забелязали станалото, не казах нищо на младежа. Само побързах да изтегля ръката си и веднага се отдалечих от мястото. Но бях раздразнена и неспокойна. Яд ме беше на Еврином заради дързостта му. Досега нито един мъж не си бе позволявал подобна волност с мене. В същото време разбирах, че младежът заслужава снизхождение, защото беше по-скоро дете, отколкото мъж. Дори усещах да се прокрадва в душата ми нещо като нежност към него. Смутена от собствената си обърканост, реших да не оставам до края на беритбата, а да си тръгна веднага за града. Колесницата с мулетата ме чакаше на пътя. Обадих се само на Евриклея и поех по пътеката между дърветата. Но когато гъстата зелена шума скри берачите от мене, чух стъпки зад гърба си. Обърнах се. След мене идваше синът на Египтий. Обхвана ме още по-голям смут и раздразнение, защото се почувствах преследвана. Но достойнството ми не позволяваше да бързам. Продължих със същата крачка по пътеката, докато Еврином вървеше все по-бързо. Преди да изляза на пътя, трябваше да премина през един малък дол, на дъното, на който протичаше плитко поточе. Вече бях подхванала с една ръка полите на дрехата си, за да скоча по-лесно, когато момъкът ме настигна. И дордето разбера какво става, грабна ме и скочи заедно с мене през потока. Тази нова дързост отначало ме зашемети. Но после гневът ми избухна несдържан, тъй както напоследък често се случваше с мене. „Ти си един безсрамен хлапак, Евриноме — викнах. — Още тази вечер ще изпратя глашатай при баща ти, за да дойде в двореца, и ще му разправя за твоето държане!“ Момчето не се смути, а продължаваше да ме гледа. Очите му се пълнеха бързо с топъл мрак. В ахатовите му зеници вече се мяркаше младежко желание, открито и откровено. Но тъкмо това неовладяно желание охлаждаше мене, караше тялото и душата ми да леденеят. „Евриноме, казах, не се ли свениш да ме гледаш с такива очи мене, която мога да ти бъда майка?“ „Като че ли това има някакво значение…“ — промълви Еврином. „Щом хората чувстват различно, има!“ — му отвърнах. Но веднага съжалих за думите си, защото видях, че младежът ме разбра криво. Юношеската му мисъл, която се плъзгаше по повърхността на нещата, го тласна към едно неизгодно за мене недоразумение. „О, значи друг ме е изпреварил…“ — пошепна и аз долових в неговия глас въпреки волята му да звучат детинско огорчение и обида. Засмях се. „Изпреварил те е Одисей, още преди двадесет години!“

Еврином ме загледа недоверчиво. „Хайде де! — каза след малко. — Цар Одисей не влиза в сметката! Очи, които не се виждат, се забравят.“ „Ето, тъкмо тука е различието помежду ни — му отговорих. — Младостта обича с очите, а зрелостта с душата.“ Сега и Еврином се засмя. „Странни думи изрече ти, царице! Нима то не е едно и също?“ „Разбира се, че не е едно и също! Не бързай да разсъждаваш за неща, които не познаваш. И не се мъчи да грабнеш като крадец онова, което би трябвало да изчакаш като дар!“ „Значи за мене все още има някаква надежда, така ли?“ Пак изпаднахме в недоразумение. „Не съм казала такова нещо!“ — отвърнах. „О, каза го, каза го“ — заговори момъкът отново галено, както му беше обичай. „Добре, добре… Но сега се върни при берачите и ме остави да си тръгна спокойно за града.“ „Отпращаш ме като малко момче, царице — рече Еврином, издул недоволно устни наистина като момче. — Но няма как, трябва да се подчиня.“ „Да се подчиниш разумно е празник на по-голямо мъжество, отколкото да се противиш неразумно“ — му отговорих, за да го утеша. „Може“ — каза младежът и пое обратно по пътеката към вътрешността на градината. Той беше рядко благодушен по нрав. Лятото си отиваше: Жарта му разтляваше неусетно. Небето, укротено и изпълнено с нега, съзерцаваше Земята. А тя, изморена от усилията на родитбата, се отпускаше и дремеше. Светът се проникваше постепенно от мир и успокоение. Само в мене напрежението растеше. Като изпъната тетива на лък бе душата ми пред идващото равноденствие. Не очаквах нищо добро от съня, който ми предстоеше да видя. И въпреки това исках да го сънувам. Дори изпитвах някаква дързостна смелост пред неговото видение. Може би защото през изминалите месеци бях успяла да овладея страданието си, или защото любопитството на ума, мимо болката на сърцето, ме подтикваше да надзърна още веднъж в загадката на Одисеевата любов. А може би и затова че аз усещах дълбоко в себе си все още някаква надежда. Не бях престанала да обичам Одисей и духът ми жадуваше отчаяно за лъч просветление. За да мога да се боря по-лесно с тялото си и с вълната на мъжките пориви и желания, която се надигаше около мене от всички страни.

Остров Огигия си оставаше все същия. Видях и този път познатото ми златно небе и опаловото море, и винаги зелената разкошна растителност, над която се носеха облаци от благоухания, сякаш полъх от диханието на Афродита. Тук нищо не се променяше, като че ли времето бе спряло над острова или бе забравило да го включи в своя ход, на който се подчиняваше целият останал свят. Мястото обаче, на което се намирах, ми бе, както винаги, непознато. Пред мене се простираше обширна поляна, една прелестна ливада, покрита с безброй видове цветя и билки и с мрежата на множество лъкатушещи вадички и пътеки. По-нататък морето галеше брега с нежни, морни вълни. Зефирът прелиташе от време на време над поляната, пошепваше нещо на тревите, цветята и дърветата и отново отлиташе. Обърнах се. Зад гърба ми се издигаше скална стена, обвита с влечащи растения. Сред тях тъмнееше входът на пещера. Изтръпнах, макар че това не беше онази пещера, в която бях видяла Одисей и Калипсо. Струваше ми се, че тука живеят много хора, защото пещерни входове зееха по цялото протежение на скалите и към всички тях водеха добре отъпкани пътеки. Но само пред големия вход бе запален огън и върху неговата жарава се печеше месо, нанизано на шишове, тъй както хората го пекат в Гърция. „Одисеи трябва да е наблизо…“ — си помислих и следващия миг наистина го видях. Той дотича забързан отнякъде и веднага се наведе над огъня. Притулих се бързо зад клоните на висящите растения и останах така, като наблюдавах Одисей. Той обръщаше шишовете, а игривият Зефир вдигаше дима от недогорелите главни и го отпращаше в очите и ноздрите му. Лицето на Одисей се зачерви и очите му взеха да се пълнят със сълзи.

Тогава чух нестроен хор от човешки гласове, които захванаха да повтарят като на припев: „Заповядай на вятъра да не духа, Сине на Океана, заповядай на вятъра да не духа!“. После прокънтя кикот. Одисей не обърна изобщо внимание на тези гласове, но аз потърсих да видя откъде идваха те и открих тълпа диви люде, съвсем голи, само с по една препаска върху бедрата, насядали в корените на близките храсти. „Нима Одисей е стигнал до там да стане за подигравка на диваците?“ — си рекох и мъчително чувство на обида заради него потисна духа ми. От пещерата излезе девойката, прислужница на Калипсо. Тя носеше в ръцете си груб съд, направен от дървесна кора, овързана с върви. Дойде до Одисей и като му подаде съда, каза: „Богиня Калипсо иска да си измие нозете! Тичай бързо да донесеш вода от извора!“. Очаквах, че Одисей ще се разгневи и удари момичето, но той, изглежда, бе привикнал да се подчинява на подобни заповеди, защото веднага грабна съда и хукна нанякъде. Диваците захванаха да припяват нещо тихичко. Огънят димеше. В пещерата проплака дете. Скоро Одисей се върна. А диваците, щом го видяха, отново се обадиха в хор, както им беше обичай: „Месото изгоря, месото изгоря, Сине на Океана!“. Одисей остави бързо съда с водата и се спусна към огъня. Сне единия шиш, а другия само превъртя. Но диваците се обадиха пак със своите монотонни гласове: „Водата изтече, водата изтече, Сине на Океана!“. И Одисей изостави месото и се спусна към съда с вода. Откъм пещерата се чу плътен женски глас, който заповядваше нещо, раздразнено и сърдито. И отново детският плач. След малко от входа излезе същата прислужница, понесла на ръце едно момиченце, грабна съда с водата от Одисей и му даде да държи детето, като каза: „Наглеждай Ма, Сине на Океана, докато Калипсо се приготви!“. Одисей взе момиченцето на ръце, но то плачеше и се дърпаше. Искаше да слезе и да върви. Тогава той го пусна долу и като го хвана за ръчичка, го поведе по поляната. Детето бе малко, най-много на три години, и дребничко на ръст. Затова Одисей се огъваше цял, за да може да го води за ръка, и смешно ситнеше, изравнявайки своите стъпки с неговите. С облекчение видях, че детето не прилича на него. Но отново изпитах предишната обида и заедно с нея омраза към Калипсо. В това време диваците се обадиха пак: „Огънят прегаря, огънят прегаря, Сине на Океана!“. И Одисей отнесе Ма настрани, накъса клонки и треви и постави детето върху тях, а после се върна да наниже втори шиш. Едва го бе сложил да се пече, когато прислужницата излезе отново със съда за вода. „Богиня Калипсо иска още вода!“ — каза тя. И Одисей хукна пак към извора. Но сега Ма заплака и диваците взеха да повтарят, отначало тихо, а после все по-високо, като че ли искаха гласът им да догони тичащия към извора Одисей: „Ма плаче! Ма плаче!“. Одисей дотърча запъхтян, предаде водата на прислужницата, грабна Ма и отново се наведе над огъня. „Богове, си помислих, Калипсо се отнася с Одисей по-зле, отколкото Омфала с Херакъл…“ Най-после месото бе изпечено. Прислужницата дойде, постави го върху блюда от раковини и го внесе в пещерата. След това се върна и взе детето. А Одисей остана навън. Явно не смееше да се яви неповикан при Калипсо. Започна да се здрачава и диваците се разотидоха по своите пещери. Над поляната взеха да прелитат прилепи. Тлеещата жарава засвети с червено сияние. Горе, в синьото небе, трептяха вече звездите. Одисей все стоеше неподвижен, облегнат на едно ниско стъбло дърво. Приближих се тихо, неусетно откъм гърба му и го погледнах отблизо. Лицето, тялото му, цялото му същество, бяха проникнати от скрито напрежение. Той чакаше Калипсо да го повика. Но прислужницата не идваше.

Изведнъж ми дожаля за Одисей. Извих главата си около стъблото на дървото и погледите ни се срещнаха отблизо. Усмихнах му се. Одисей обаче не остана очарован от моята поява. За миг образът му се вкамени и очите му станаха мъртви. Пошепнах: „Милост, царю на Итака!“. Нозете и устните ми трепереха, но гласът ми звучеше спокойно и сладко. Моите думи обаче вбесиха съвсем Одисей. Той ме загледа с унищожителен поглед и процеди през зъби: „Не можеш да си представиш колко си ми отвратителна!“. Смразих се. А Одисей продължи: „Едно само те оправдава донякъде в твоята противна настойчивост. Ти, изглежда, се побърка от толкова вярност и чакане“. Усетих словата на Одисей като удар през лицето си, но не можех да отклоня очите си от него. В този миг неговото винаги красиво лице бе станало грозно. То се кривеше в някаква полуусмивка-полугримаса, която трябваше да изрази ирония и злъч. Не бях в състояние да му отговоря нищо, дотолкова бях поразена от злобата и несправедливостта му. Разбирах обаче едно: че той е страшно унизен от Калипсо и в безсилието си пред нея се мъчи да унижи и мене. Като ме видя занемяла в своята беззащитност, Одисей продължи: „Защо не си намериш един съпруг на твоята почетна възраст? И не ме оставиш вече на мира?“. Най-после езикът ми се развърза: „Ти си по-лош и от Агамемнон — рекох. — И заслужаваш неговата участ. Заслужаваш да бъдеш убит от онзи, с когото ми внушаваш да те заменя. Човек, който не цени и не уважава любовта, е по-лош и от звяр и с него хората трябва да се отнасят като със звяр!“. Гласът ми трепереше от негодувание и болка. Но Одисей, възликува пред новата рана, която ми беше нанесъл. Като ме гледаше с тържествуваща усмивка, той каза: „Словата на безумците не могат да ме засегнат!“. „Итакийците, на които съм царица, съвсем не ме смятат за безумна“ — рекох. „Тъкмо защото си им царица — отвърна Одисей. — Но царското достойнство не може да напълни с ум една празна глава! Мъдростта не се купува с богатство, нито пък се придобива с власт.“ „Добре знаеш, че съм по-умна от тебе!“ — му отвърнах. Не се помнех от гняв, обида и болка. И сама се смаях на думите си. В същия миг обаче бях озарена от прозрение и разбрах, че Одисей се страхува от ума ми, че той очаква от него безмилостна преценка, а може би и присъда, и поради тази причина го мрази. Едновременно чух плътен женски глас; същия, който преди малко даваше заповеди на прислужницата, да зове Одисей от пещерата високо и властно. И се събудих.

Ужасно бе този път моето събуждане. Чувствах, че се задушавам. После разбрах, че това, което напираше в гърдите ми с такава сила и ме душеше, бе гневът. Не, то не беше просто гняв, а ярост, която ме хвърляше в безумие. Искаше ми се да убия някого. Одисей или Калипсо? Сама не знаех. Може би и двамата. Не мислех за престъплението. Усещах само необходимостта от действието. Ако можех да плача, навярно би ми олекнало. Но плач нямаше в душата ми и сълзи не идваха на очите ми. Те горяха. И устните ми също. Сякаш цялата, отвън и отвътре, горях. Неволно посегнах към съда, поставен до леглото ми, и дълго пих. Но все едно че бях изляла водата в чуждо гърло. Потапянето в басейна също не ми донесе облекчение. Само ме разтресе. Тялото ми трепереше и зъбите ми тракаха, а сърцето ми биеше като ковашки чук. Като насън видях влизащата в къпалнята Евриклея. Изглежда бе ме търсила в леглото и сега идваше тука. „Какво стана, дъще? — ме запита още от прага. — Има ли нещо ново?“ Думите й стигнаха до мене сякаш отдалече, от много далече. Разбрах ги повече по чувство и промълвих: „Все старото е! Само че е станало по-лошо…“. Като че ли друг говореше вместо мене. Евриклея въздъхна, остави светилника на пода и седна на сгъваемото столче до басейна. Исках да си отиде, но не смеех да й го кажа. Мразех я. Впрочем, в този миг мразех всички хора. Известно време и двете мълчахме. После тя се обади: „Излез вече от водата, чедо, ще настинеш“. Подчиних се. Но когато се намерих вън от басейна, изведнъж загубих всяка власт над себе си. Хвърлих се върху мраморните плочи. Ридаех, стенех. Помъчих се да захапя мрамора. След това захапах собствената си ръка. По едно време усетих ръцете на Евриклея да ме подхващат и повдигат и чух разтревожения й глас да повтаря: „Недей така, недей така, чедо! Стани!“. „Майко! — хълцах аз без сълзи. — Майко! Не искам вече да живея, искам да умра!“ „Защо, чедо, защо? — питаше Евриклея. — Не говори такива неща, да не си навлечеш сама някое зло!“ Повдигнах главата си от пода. „Аз съм безсилна, разбираш ли! А който е лишен от сила, той е нищо! Все едно че не съществува! И най-добре е да умре!“ Най-после Евриклея успя да ме вдигне от земята, отведе ме в спалнята и ме положи на леглото. Оставях я да прави с мене каквото иска. Съзнанието ми се бе прояснило, но ме обхващаше вцепенение. Евриклея разкади благовония, за да прогони злия дух, и направи приношения на нимфите и боговете. След това дойде и седна до мене на края на леглото. „И нашето е сила, каза, само че мъжете не го разбират. Те уважават сила като тяхната, воюваща и побеждаваща. Не знаят, че за да обичаш и се надяваш, да търпиш и да прощаваш, се иска много по-голяма сила.“ „Не ми говори, не ми говори, майко, моля ти се, нито за обич, нито за надежди…“ „Какво е станало все пак?“ — запита Евриклея. „Тя го е превърнала вече в роб! Нещо по-лошо, в слуга!“ „Такива са те, мъжете — въздъхна Евриклея. — Заробват достойните, а сами робуват на недостойните!“ Не ме попита нищо повече. И аз мълчах. Не можех да й кажа, че Одисей ме кара вече да си намеря друг съпруг. То беше прекалено унизително за мене. И прекалено безнадеждно. „Помъчи се да се успокоиш, чедо — рече Евриклея. — Утре нещата ще ти се видят по-други, а след седмица-две, още по-други.“ „Евриклея, започва вече да остарява — си казах — иначе не би ме утешавала с такива думи…“ И отново ми се прииска тя да си отиде. Нарочно се престорих на успокоена и останах да лежа дълго със затворени очи. Евриклея действително помисли, че съм задрямала, и напусна на пръсти стаята. А аз едва изчаках стъпките й по коридора да заглъхнат и станах от леглото. Исках да погледна нощта навън. За да видя, че има и друг свят, освен моя свят на болка и безнадеждност. Несъзнателно дирех да противопоставя хармонията на този свят на хаоса, който бушуваше в мене. Но духът ми не можа да приеме и отрази спокойствието на нощта. Стана съвсем обратното. Бях обхваната от още по-голяма възбуда. Тогава долу в градината звънна арфата на Нофрет. А след това се разнесе и гласът й, който звучеше с някаква особена, непривична дълбочина и сила. Това бе странна песен, на която мелодията се менеше непрекъснато, но винаги оставаше в единогласие, тъй като бяха в единомислие словата на песента:

Моята любима е нежна като лотосов цвят

и великолепна като слънцето!

Така пееше Нофрет.

Гласът й е ромон на златен поток

и смехът — звън на сребърен дъжд!

Нейният ум озарява хората със светлина

и ги учи на непорочна мъдрост!

А добротата й се лее подобно на песен,

която облекчава всяка болка!

Прямите й очи не знаят какво е лъжа,

затова тя гледа винаги открито

и добродетелта краси челото й така,

както венецът краси победителя!

Неизказани са нейните съвършенства

и неподражаеми са прелестите й!

Когато я видя, всички несгоди на моя живот

се превръщат в чиста хармония

и духът ми сияе като ликуваща звезда

в безкрайността на просторите!

Тя е кръвта на моето сърце

и диханието на моите гърди!

Тя е пътят ми до самия мене,

пътят ми до глъбините на света,

до самото сърце на неговия създател!

Първото нещо, което ми мина през ума, докато слушах песента, бе, че Нофрет е магьосница. Как иначе можех да си обясня присъствието й в полунощ под прозорците ми и изпяването на този възвеличаващ ме химн в часа, когато бях най-дълбоко унижена? После си казах, че думите на песента са красиви, но измамни. Действителността бе съвсем друга. Друга беше истината за любовта. Тя се намираше там, на бреговете на остров Огигия, и между стените на моята спалня, в която аз се блъсках като уловен звяр. Любовта беше борба и ужас. Както, впрочем, и целият останал живот. Трябваше да воюваш срещу онзи, на когото си се подчинил сам! Да се мъчиш, на свой ред, да победиш онзи, от когото си победен! Да се раздвояваш в целостта и да противостоиш в единството! Нима това не бе в противоречие със самия дух на любовта? Не беше ли законът на Афродита закон на хармонията, на телесните и душевните съзвучия, от които се раждаше щастието? Нали така започваше всяка любов, със съзвучие и щастие? Или и то беше лъжа, една примамка, зад която се криеше все същото жестоко лице на живота? Или пък всичко зависеше от хората, от техния нрав и души, и от съчетанието, в което се намираха помежду си? Може би песента на Нофрет, измама за едни, бе величава истина за други? Нима и аз не чувствах любовта така, както се пееше в песента на египтянката? Изглежда, моето нещастие идваше оттам, че Одисеи съвсем не я чувстваше по същия начин. Той познаваше човешката обич и мъжките му влечения се проявяваха с голяма сила. Но не можеше или не искаше да съчетае тези две чувства в едно. А тъкмо от тяхното съчетание, от сливането им разцъфваше любовта. Тя бе онзи възел, който свързваше човешкото с животинското, телесните желания с душевните пориви, повика на плътта с отклика на сърцето и с проникновеното разбиране на ума. Тя бе цялостният човек, едно отражение на цялостния свят в човека, един друг свят, осветен, стоплен и оживен от собствения на човека дух. Нов Одисей нямаше единство между тялото и духа, сърцето и ума. И това разединение разединяваше и мене. То принизяваше Одисей, а мене унижаваше и терзаеше. То бе една празнота в душата му, пред която аз бях изпитвала цял живот неосъзнат ужас. Бях като заблуден пътник в един свят, в който нямаше място за мене. Струваше ми се, че там няма място за никого другиго, освен за самия Одисей. И това именно осъждаше и него, и мене на самотност и неудовлетвореност. Временно бях повярвала, че Одисей обича Калипсо. Но сега се съмнявах в това. Робството на Одисей пред тази дивачка не бе робство на любовта. В борбата на характерите той се бе оказал просто по-слабият. Защото се съмняваше, защото духът му бе във вечно колебание. А тя със своя прост ум не изпитваше съмнения и без всяко колебание бе отдадена на закона на своята хищническа природа. Освен това се намираше в пълно единство със света, в който живееше и животът прибавяше своята сила към нейната сила. Дори съдбата й помагаше. Нейният остров бе спасил Одисей от смъртта и го задържаше завинаги при нея. Правеше го вечен пленник на един свят колкото хармоничен, толкова и жесток, в който владееше единствено необходимостта и неотменимата принуда. Той връщаше Одисей към оголената същност на нещата, която винаги бе мамила ума му. Въвличаше го в едно откровено, неприкрито животинство, което бе за него сърцевина на живота. То бе настървената борба да съществуваш и се наслаждаваш, в която всеки мисли само за себе си и чувствата и разумът са заменени от нагоните.

Вече знаех, че мъжът с най-първичното, с други думи, най-силното от себе си, е готов всякога да приеме този живот като откровение, като разкриване на божествената мъдрост. Не се съмнявах, че и Одисей гледаше на него така. И се покоряваше на съдбата си без всяко противене. Макар че това бе гибелно за него. Неговите човешки пориви изтляваха в животинско примирение. И духът му чезнеше в безсилие пред плътта. В своето жалко съществуване той не можеше да бъде и щастлив и най-доброто доказателство за това бе държането му с мене. Щастието, което Афродита ни праща, е щедро. То прелива от този, който го носи, към всички хора, към целия свят. То е щастие силно и мъдро. Щастие божествено. Озарени от него, смъртните стават неузнаваеми, великодушни, съвършени. Но къде бе великодушието на Одисей? Той бе озлобен като роб. Калипсо бе превърнала бореца, неуморимия търсач на истината в, прислужник. Преднамерено, за да го смъкне до себе си, да намали стойността му. Бе му отнета свободата, за да го унищожи като човек. Хитро го бе лишила от човешко достойнство, за да може да го стъпче, да го обезличи и завинаги подчини на себе си. И най-ужасното бе това, че бе успяла. Одисей бе възприел вече недостойното държане на роба. Сляпо покорен пред Калипсо, той издевателстваше над мене. Така Калипсо унижаваше и мене чрез Одисей. Тъпчеше моето достойнство на човек и жена, обезценяваше най-човешкото в мене: моята вярност, моето постоянство, борбата ми с обстоятелствата, с Одисей, със самата мене, със съдбата. Затова я мразех. Мразех я така, както не бях мразила никого досега. Както изобщо не вярвах, че съм способна да мразя. Ако имах възможност, щях да я убия. Тя унищожаваше плодовете на целия ми досегашен живот, убиваше ме духовно, тъй както убиваше и Одисей. В същото време се питах: „Нима Калипсо носи единствена вината за това гибелно посегателство? Би ли могла да зароби Одисей, ако нейната власт не намираше някакъв съюзник в душата му? Робува слабият, не силният, кое правеше свободните хора да се държат като роби, да чувстват, мислят и постъпват като роби?“. И си отговарях: низшите страсти и низшите понятия!

Одисей бе жалък в любовта. Той не я познаваше и не искаше да я познава. Плашеше се от нея, тъй както човек се плаши от неизвестната опасност. Не я разбираше, затова не разбираше и мене. И ние бяхме всъщност чужденци един за друг в най-съкровената глъбина на нашите души. Моята любов и вярност към Одисей граничеха с чудото, но те нямаха цена в неговите очи. Целият ми живот бе подчинен на него, но той нехаеше за това. „Защо? — се питах непрекъснато. — Нима, защото бях далече? Отдалечена по време и пространство? Или защото той бе сигурен във властта си над мене? В притежанието си върху мене?“ Това все още можех да приема. Но аз мислех, че човешките чувства на жената изобщо нямат стойност за Одисей и че него го мами и привлича единствено напрегнатото усещане, с което дивата игра между двата пола дразни ума и чувствата му. Тя бе за него нещо като опияняване с вино. Той не познаваше проникновеното любовно преживяване, чрез което човек открива себе си, другия и света едновременно. И любовта не беше за него изравняване с боговете, докосване до вечността и оттам освобождение. А нещо съвсем просто. Полудетинска забава, в която той се забравяше. И в действителност загубваше себе си. Богове! Не бяха ли повечето мъже като него?! Безпомощни, подобно на животните, пред собствената си алчуща мъжка плът, пред демона на сластта? Той помрачаваше разума им, гавреше се с чувствата им, заглушаваше съвестта им. И това бе тяхната зла орис, отредена им от самите богове. Роби бяха родени мъжете, та затова търсеха непрекъснато вериги за себе си и другите, веригите на закона и обичая. За да оковат животното в себе си и му попречат да се проявява. Наистина, когато някой чувства жалко, той трябва да има юзда на мисълта си. Иначе лишената от задръжки мисъл ще го доведе до животинството също така лесно, както и пълното безсмислие. Не исках да поставям граници на Одисеевата мисъл, а да запаля в него пламъка на любовта, който пречиства душата. Казано е: „Обичай, за да те обичат!“. Това бях правила винаги. Но не бях успяла да победя Одисей. Защото любовта нямаше власт над неговия дух. Най-голямата сила, дадена на човека, оная сила, която служеше най-пълно и най-съвършено на живота, бе в неговите очи слабост. Той не долавяше в нея гласа на огромното, всемирно привличане. Нито пък усещаше пулса на миросъзданието във всеобщата треска на сливането. Не виждаше и чудото на хармонията, която побеждава хаоса и го превръща в творение. Най-малко в човека виждаше той това чудо. Пък и да го виждаше, не можеше да разбере силите, от които то се раждаше. Така, макар и устремен към истината, Одисей не можеше никога да я постигне в нейната пълнота. Липсваше му голямото чувство, което да го поведе във вярна посока. Пътят на чистата мисъл бе път, който не извеждаше никъде. Само одързостяваше човешкия дух, а после го въртеше в омагьосан кръг. Мамеше го с измамна свобода в един свят, в който владееше пълна и всеобща зависимост. Като не можеше да постигне свободата, Одисей се вмъкваше, подобно на Евримах, в безнадеждната яма на собственото си отрицание. Той отричаше любовта, защото мислеше за края й; отричаше живота, защото мислеше за смъртта. Но онзи, който служи на отрицанието, все едно че служи на смъртта, срещу която се бунтува. Защото човек е частица от света и като го отрича или се мъчи да се изплъзне от законите му, все едно че отрича себе си, че прогонва себе си от живота. Така Одисей се осъждаше сам на смърт. Умираше духовно, преди да е умрял телесно. Превръщаше се в сянка на самия себе си. В зърно, лишено от плодотворен кълн, който да продължи живота му и го отдаде на вечността. В гонитба подир миража на свободата Одисей правеше от своето собствено съществуване нещо като мираж.

Истинската свобода се състоеше в това човек да се слее съзнателно със света и неговите сили. Ала Одисей бе безкрайно далече от нея. Той чувстваше и мислеше подобно на юноша. Като пренебрегваше моето цялостно и истинско чувство, той се бе поддал на окаяната игра на Калипсо, толкова пагубна за него. Непрекъснато мислех за това, което ми беше казал там, пред пещерата. Всяка негова дума бе гавра с любовта, охулване на човека, безсилие и нищета. Иронията в Одисеевата участ, противоречието между стремежите му и постигнатото, бе ужасна. Но тя се отнасяше и до мене. Аз също не бях постигнала нищо от онова, за което се бях борила, и подвигът ми бе отишъл напусто. В ума ми пропълзяваше присмех към Одисей, към самата мене, към всички хора. А сърцето ми продължаваше да се пълни с отчаяние. Защото какво по-отчайващо може да има за човека от това да се убеди в човешкото безсилие? И какво по-безнадеждно за една жена от това да види отрицаващата истина за мъжа, чрез когото единствено може да се осъществи нейната човешка цялост? Ако душата на човека можеше да се промени! Но излизаше, че тя представлява такава твърда и неизменна даденост, каквато бяха и чертите на лицето му или строежът на тялото му. Но защо, защо тогава животът ме бе срещнал с Одисей? Нима само за да ме доведе до пълна безпътица? Или за да се появи на света Телемах? Но майчинството не можеше да изчерпи целия ми живот на жена и човек. Защо волята на Мойрите бе така жестока към мене? Колко дълго се бях борила да я надмогна! Да осмисля поне страданията си! И всичко бе отишло напразно. Единственото, което ми оставаше, бе да се смиря пред волята на съдбата и да я приема без противене. Трябваше да прежаля двадесет години живот, отдаден на мъки, да се откажа от любовта си, която бях отгледала така, както се отглежда едно дете или едно цвете, и да се примиря със загубата на Одисей. Да последвам може би и съвета му. Да потърся при друг това, което не можах да получа от него. Да подиря един мъж от моята порода, с когото да се намирам в естествена хармония, един мъж, избран не по пътя на сляпото влечение, а чрез осъзнатата истина. Кой можеше да бъде той, освен Еванорид? Той, който винаги ме бе разбирал. Който отговори на удара на Одисей с ласка и на гаврата му с възхвала. Може би с него щях да постигна най-после щастието, което бях започнала да смятам за мит, за легенда, измислена от безнадеждните мечтатели на човешкия род. Все едно, вече нямаше на какво да се надявам от страна на Одисей. Той бе изживял дори ревността си към мене. А ревността си отива винаги последна в любовта, защото самолюбие е човекът и собственик по природа, та държи на своето даже тогава, когато то няма вече стойност за него. Но отиде ли си и тя, това означава, че всичко си е отишло.

Три дни прекарах в тази треска на духа. Разбирах: животът искаше от мене да направя завой. Но тъкмо това бе най-трудното. Ужасените ми чувства се връщаха непрекъснато по старите пътища, като отхвърляха насилието на необходимостта и водачеството на разума. Имаше часове, когато мразех живота. И други, когато презирах себе си. Но най-вече мразех и презирах Одисей. И в същото време продължавах да го обичам. Противоречието на собствената ми душа ме съсипваше. Изморена от хаоса в чувствата си, отново се обръщах към разума. За да се отвърна пак от него следващия миг. Безизходицата ме отчайваше. Мислех, че няма да издържа и че това безкрайно лутане ще ме доведе до някоя болест или лудост. Но на четвъртата сутрин се събудих успокоена. Може би бях само претръпнала. Или пък изтощеният ми дух сам си даваше почивка. Навън бе тихо есенно утро с ясно небе, кротко, сияещо слънце и обилна, чиста роса. Нещо омиротворяващо, пречистващо душата и примиряващо имаше в това утро. И аз го приех с благочестиво доверие. Престанах да се ровя в себе си и не се питах докога ще продължи спокойствието ми. Не мислех за нищо. Но подтиквана от някакво смътно чувство за обнова, накарах Акторида да ме облече по нов начин, с голяма простота и младежки, и да ме причеше също така. Сякаш доловила моя полусъзнателен стремеж, изумителната Нофрет запя:

Ден се ражда след нощта,

с нова хубост грей света!

В зърното, що умира,

кълнът за живот напира!

Усмихнах й се благодарна и й подарих разкошен пръстен с огромен червен сардоникс, на който бе изваян пеещ славей. После я запитах: „Кажи ми, Нофрет, какво ще се роди от новия клън?“. Тя отговори веднага и без запъване: „Един блестящ лотосов цвят в градината на слънчевия бог Ра!“. Знаех вече от Еванорид, че лотосовият цвят, тъй както и слънцето, са за египтяните символ на вечната любов и хармонията в света, затова си помислих: „Може би тази мъчителна смърт, която сега изживявам, е началото на един по-смислен и по-съвършен живот?“.

През тази есен Еванорид стана всекидневен гост на нашия дом. Особено след като нощите пораснаха и вечерите захладняха, та хората взеха да прекарват времето си повече край огнищата. По-рано той ни посещаваше обикновено през няколко дни, а сега почти не минаваше вечер, която да не прекара с нас. Беше ми ясно, че към тези посещения го тласка не само нуждата да ме вижда по-често, но и желанието да ми стане постепенно необходим с присъствието си. Но това не ме дразнеше и аз приемах Еванорид винаги с една и съща сърдечна, макар и все още сдържана благосклонност. Той идваше в двореца малко след мръкване, с лице, освежено от спускащия се студ, и крачката му бе бърза и лека, а усмивката радостна, когато влизаше при нас. Канехме го редовно в малката зала, защото бе по-уютна и задържаше по-добре топлината на огъня. Застанал на прага, той първо ме потърсваше с очи, а после вдъхваше мириса на горящите в огнището борови и кедрови цепеници. Долавях зад това вдъхване въздишката на щастливо облекчение, сякаш Еванорид бе чакал цял ден с нетърпение часа, когато щеше да ме види. Хубави бяха тези наши общи вечери, прекарани в разговори край буйно пламтящия огън. Еванорид умееше да говори, но умееше и да слуша. Всичко, което му се казваше, приемаше сериозно, като се мъчеше да открие в него ценното зърно, колкото малко и незначително и да беше то. Винаги боязлива в речта си пред Одисей и нащрек с Евримах, аз чувствах как край Еванорид умът ми разцъфва и се разтваря доверчиво, подобно цвете, облъхнато от благодатна топлина. Мисълта ми течеше бързо и леко и думите ми бяха ясни и красноречиви. С време се отпуснах до там, че започнах да споделям с Еванорид моите най-съкровени мисли за света и човека, всички онези истини, които бях извлякла от живота сама по пътя на страданието. И изпитвах странно чувство на освобождение, когато ги доверявах на него. А също и удовлетворение. Еванорид ме слушаше с разбиране, приемаше словата ми дълбоко в ума и сърцето си и ми засвидетелстваше почит и възхищение заради тях. Отношението му се предаваше неусетно и на Телемах. Защото тщеславен е мъжът и възторгът на другите от това, което той смята за свое, го ласкае и задължава като нищо друго. Макар че винаги бе уважавал достойнствата ми, Телемах сякаш едва сега взе да вижда моята истинска стойност чрез очите на Еванорид. Твърде млад, за да може да оцени по същество всичко, казано от мене, той се доверяваше на оценката на онзи, в чийто ум вярваше, гордееше се с мене и все по-често ми показваше своето чисто и възторжено младежко преклонение. И двамата бяхме благодарни на Еванорид за това, и двамата го обичахме повече поради тази причина. Така любовта свързваше трима ни с някакъв нов, сложен възел.

Нощта напредваше, без да я усетим. По някое време, освободила робите за сън, при нас идваше Евринома и ни носеше вино като кръв или като злато искрометно, което ние пиехме на малки глътки. Ставаше ни весело и ведро. Дионисовата кръв разливаше по жилите ни своя живителен пламък. Очите на мъжете започваха да блестят. Появяваше се и Нофрет със своята арфа и в тишината на късната нощ и на заспиващия дворец песента й прозвучаваше с особено очарование. Огънят догаряше. Жаравата хвърляше пурпурно отражение върху златните чаши, правеше белоснежния вълнен хитон на Еванорид да руменее. Гостът ни си отиваше късно. Излизахме да го изпратим до колонадата, да вдъхнем свеж въздух и да погледаме и послушаме нощта. В градината свиреха щурци. Приплясваше далечна вълна. Горе в небето вечно неспокойните Плеяди неспирно трептяха и сияйното око на Сириус бдеше над тъмната, заспала земя.

През тези нощи сънят не идваше дълго при мене и аз лежах будна, с душа, обхваната от сладостна възбуда. Преживявах все отново и отново чистата радост от прекараните с Еванорид и сина ми часове. Но случваше се и скритият в тялото ми любовен глад да се надигне като алчно чудовище и да погълне радостта ми, като я замени с терзание и ужас. Опитвах се да насоча глада си по следите на Еванорид, но това не ми се удаваше. Не можех да си представя никаква телесна близост с него, сякаш той имаше само душа или бе същество от един друг, безплътен свят. Дори ми се виждаше кощунствено да мисля по този начин за него. Забърквах се в лабиринта на собствената си душа. Чувствах някаква пречка да се издига между мене и Еванорид, но не можех да видя ясно нейния образ. Нещата се преплитаха, сенки и очертания преливаха и всичко бе в постоянна промяна и движение. Долавях абсурдни надежди, едно последно усилие на агонизиращата ми любов към Одисей. И едновременно недоверие към новото, което стоеше пред мене и ме мамеше. Крушението на моята любов ме плашеше като призрак. Страхът идваше не от ума ми, а от нараненото ми сърце. Имаше обаче и нещо друго… Но тъкмо него не можех да уловя. Във всеки случай, духът ми се намираше в противоречие сам със себе си, и то тъкмо тогава, когато исках да постигна хармонията в живота и щастието в любовта, вечна като слънцето и прекрасна като лотосов цвят.

Разговорите, които водехме напоследък с Еванорид, само задълбочаваха това мое състояние. С напредването на есента Телемах се отдаваше все повече и повече на своята ловна страст, губеше се по цял ден из гората и полето, а вечер беше изморен и бързаше да си легне. Вместо него при нас оставаше Евриклея. Тя присъстваше отначало мълчаливо на нашите разговори, било от благоприличие, било защото дълбоко в себе си не одобряваше тези събирания. Но постепенно започна да се увлича и не само че слушаше внимателно, но и сама взе да задава въпроси на Еванорид. Винаги вярваща в божествените сили на света, с напредването на годините Евриклея ставаше все по-вярващата. И нейните въпроси се отнасяха главно до вярванията на чуждите народи. Веднъж, когато Еванорид разказваше за храмовете на Египет, огромни и богати като истински домове на богове, Евриклея рече: „Изглежда, египтяните са не само трудолюбиви, но и много благочестиви, затова боговете ги обсипват със своите дарове, с богатство, мъдрост и всякакви други блага“. Еванорид едва-едва се усмихна с присвити очи и промълви в отговор: „Били са някога, когато са вярвали, че бог Амон говори на богомолците в храма на Тива или че статуята на Озирис възкръсва всяка сутрин в светая светих на неговия Мемфиски храм“. Споменаването на тези чужди имена накара Евриклея да запита: „Не вярват ли египтяните в същите богове като нас?“. „В същите, майко — отвърна любезно Еванорид. — Навсякъде по света хората вярват в едни и същи богове, защото едни и същи са силите, на които човек е подвластен. Но всеки народ според нрава си и обстоятелствата на своя живот им отдава различни почести и с различни имена ги зове.“ Евриклея бе приела без всяко възражение вярването на египтяните, че реката Нил е бог. Нали и в Гърция всяка река бе бог? Макар у нас и да нямаше нито един речен бог, който по заслуги към смъртните да съперничи с бога на река Нил. Тази удивителна река създаваше всъщност Египет, като побеждаваща мъртвешката безплодност на пустинята, затуй бе напълно справедливо да я наричат свещена река, извор на живота, откровение на небето и път, който свързва безсмъртните със смъртните. Но благочестивата жена не можеше да си представи света без върховната власт на Зевс и това, че египтяните поставяха бога на слънцето на първо място сред боговете, я караше да се съмнява в правотата на техните вярвания изобщо. Еванорид се помъчи да й обясни защо е така. Той й каза, че богът на слънцето Ра твори живота по цялата земя и че без него водите на Нил биха били също така безплодни, както и пясъците на пустинята. Че слънцето дава на всичко своята сила и заедно с това е вечен разпоредник на времето.

Евриклея оставаше недоверчива. Аз също бях малко озадачена пред новите представи и макар и да долавях в тях правда и истинност, трудно ми беше да ги приема изведнъж. Египтяните вярваха, че слънцето е звезда велика в своята мощ, че то властва не само над земята, но и над част от небето. За гърците светът това бе земята. Небето представляваше само неин свод. За египтяните истинският свят бе небето. Гръцките богове живееха на земята, макар и извисени над хората върху високия Олимп. За египтяните безкрайните небесни простори бяха обиталище на един върховен бог, за когото нищо друго не се знаеше, освен това, че останалите богове са пред него като сламки пред вятъра. Той беше всемогъщ, единствен и непознаваем. Затова нямаше име в човешкия език. Нито статуи в храмовете. За него се говореше само в тайните светилища и простолюдието бе държано в неведение относно съществуването му. „Защо е непознаваем?“ — запитах Еванорид. Свикнала с достъпността на гръцките богове, аз усещах да се промъква в душата ми страх и непримиримост към този недостижим бог. Сякаш за да подсили още повече тези мои чувства, Еванорид рече: „Той е тайна и вечна загадка! Никой не може да стигне до него! Няма живо същество, което би могло да проникне в безкрайността на небето. То е недостъпно даже за човешката мисъл. За единния бог можем да кажем само това, че съществува. Той е силата, която твори, създател на всички видими и невидими неща, воля на битието, закон на световете. Той е всичко. Той е висшият разум, пред който човешкият разум е като припламваща и гаснеща искра пред слънцето. Ние искаме да го познаем… Но как? Може би чрез творението му… Ала как да познаем самото творение? Макар и достъпно за нашите сетива, неговата същина остава скрита зад видимата обвивка, неподатлива за усилията на нашия ум. Виж тази гривна!“ — додаде Еванорид след кратко мълчание. Погледнах гривната, която отдавна бях забелязала на ръката му. Върху тъмния обсидиан бе изрязано кълбо с крила на орел. „Това е образът на света — рече Еванорид. — Той говори за цялост и движение. Навярно това са качества и на бога. Но какво друго бихме могли да кажем за него?“

Словата на Еванорид така завладяха духа ми, че много седмици напразно се мъчех да се освободя от тях. Новите представи ме поразяваха най-напред с величието си. Гръцките богове бяха земни и човешки. Но те изглеждаха дребни и жалки пред единния бог на египтяните. Те бяха символи на една действителност, която ни бе близка като собственото ни тяло. Ние я приемахме така, както дишахме въздуха, както поглъщахме всекидневната си храна. Египетският бог не беше символ. Той беше самата действителност, но действителност потресна и чужда със своите безгранични, непознати хоризонти. Така в едно и също време той изглеждаше и близък, и далечен, и реален, и въображаем. И в последна сметка, неуловим. Това бе най-ужасното, че той бе тайна и винаги щеше да си остане тайна. То ме предизвикваше да го отрека и ме мамеше неизменно да го диря. Погледни, казваше Еванорид, не откриваш ли единния бог във всяко нещо? Естествено, аз го откривах във всичко около себе си и преди всичко в себе си. Еванорид го наричаше небесен отец, добър и милосърден. За мене той беше по-скоро господар, безмилостен и страшен. Той бе създал живота. Защо? Целият многообразен мир на растенията, животните и хората, облъхнат от радост, но и съпътстван от страдание, обречен на смърт. Какво бе всъщност животът? Една игра на неговата божествена мисъл. Какво бе смъртта? Една жестока, повсеместна хекатомба, с която се заплащаше играта. Заплащахме я ние, живите същества. А той? Еванорид го наричаше вечно жив. Наистина той трябваше да бъде вечен, щом и творението му бе вечно. Но ако беше жив, не можеше да не познава смъртта. Нима той страдаше заедно с нас? Нима умираше с всеки от нас? Никой не можеше да каже това. Еванорид говореше: „Трябва да сме му благодарни, задето ни е измъкнал с усилията на своята мисъл и воля из небитието на мъртвото, безплодно вещество…“. Но нали, в края на краищата, той щеше да ни върне пак в него? Даряваше ни живота и заедно с него света, само за да ни ги отнеме. Защо съзиданието и разрушението трябваше да вървят винаги ръка за ръка като двама братя близнаци? Не можеше ли той в своето всемогъщество да създаде един свят, в който владее ненарушима хармония? „Ти мериш неговата божествена мъдрост с твоята човешка мярка — казваше Еванорид. — Свят на неизменната, ненарушима хармония! Неподвижност, мъртвило, пустота! Запомни: неговата хармония е жива, защото се ражда от борещите се противоположности.“ Разбира се, аз мерех бога с моята човешка мярка. Но и мярката на Еванорид, макар и по-широка, бе също човешка, тя също не можеше да обхване бога. Ала каква друга мярка можехме да имаме ние, човеците? Така между бог и нашата мисъл се изправяше непреодолимата преграда на собствената ни — ограниченост във времето и пространството, духовната ни недостатъчност, рожба на нашето телесно битие. Бог ни се изплъзваше колкото и да се стремяхме към него, а истината оставаше скрита за нас. Чувствах се въвлечена в един водовъртеж, от чийто омагьосан кръг нямаше спасение. Бях постигнала едно мъчително познание, което само поставяше пред мене въпроси, без да може да им даде отговор.

Странно и необяснимо беше, но душата ми като че ли взе да се отдръпва от Еванорид. Продължавах да се удивлявам и да се възхищавам, както и преди, дори още повече от преди, на неговото всегдашно спокойствие, на неизменното му съзвучие със света, на доверието му в живота и на непоклатимата му вяра в единния бог. Но идваха часове, когато цялото това съвършенство започваше да ми се струва измамно, сякаш бе само едно изкуствено построение на ума. Отчайвах се от своята придирчивост и се питах какво всъщност искам. Нали бях решила да подиря една ведра, безметежна, хармонична любов? Тя стоеше сега пред мене, взела образа на Еванорид. Но защо не ме привличаше така, както очаквах? Дали висшата мъдрост, с която Еванорид живееше, убиваше в сърцето ми кълновете на любовното изживяване и придаваше едностранчивост и отвлеченост на чувствата ми към него? Или пречката бе тъкмо в неговата хармония? Нали самият той ми бе казал, че неизменната хармония е мъртвило, пустота? Наистина аз усещах вече как еднообразната, несмутена от нищо радост на нашето приятелство започва като че ли да ме гнети. И откривах в себе си неволното желание да противореча на Еванорид, да му противостоя по някакъв начин, да създам някакви сблъсъци между нас. Може би несъзнателно дирех промяната, за да внеса повече движение и напрежение в нашите отношения. Изглежда, в стремежа си да ги запазя живи. В тези необичайни настроения непрекъснато си спомнях за Одисей. Чрез тях започвах сякаш да го разбирам по-добре. Може би и той навремето се бе мъчи да противостои на еднообразието на моята обич чрез собствените си изневери, за да спаси духа си от скуката на ненакърненото щастие и любовта си към мене от неминуемо изтляване. Навярно така постъпваха повечето мъже. Но жените рядко ги разбираха.

Отново приближих Евримах до себе си. Не от кокетство, а именно от този дух на противоречие, който се бе вселил напоследък в мене. Не беше трудно да го направя, защото Евримах сам се стремеше към това, а и обстоятелствата му помагаха. Еванорид не обичаше лова и Телемах, търсеше, както всякога, Евримах за другар в своите ловни скитания. Двамата младежи се връщаха привечер, изморени и гладни, изкъпваха се и вечеряха заедно в двореца. След това Телемах, който като по-млад бе по-малко издръжлив, отиваше да спи, а Евримах идваше при нас в малката зала. Забравил всяка умора, той бе готов да стои с нас до зори, щастлив с подновени надежди, но и повече от всякога тровен от ревност към Еванорид. Виждах как при неговата поява и по лицето на Еванорид преминава лека сянка като прозирен облак, който едва-едва засенчва блясъка на слънцето, но после то засияваше отново с предишното си спокойствие. Ала Евримах съвсем не беше спокоен. Той мразеше Еванорид заради мене, мразеше го и заради това, че двамата бяха толкова различни един от друг. Не можеше да сдържа омразата си и само чакаше случай да влезе в словесен двубой с него. След като нямаше възможност да го нападне с обнажен меч, той го нападаше с хапливите си слова. Впрочем всичко, което казваше Еванорид, предизвикваше Евримах към спор, защото те мислеха за всичко по съвсем противоположен начин. Да се спори с Еванорид обаче бе трудно, понеже той беше безпристрастен и в същото време изпълнен с вяра и сигурност в собствените си разбирания. Отрицанието на Евримах го лишаваше от всяка увереност, а пристрастието му бе една слабост, която Еванорид умееше да използва майсторски срещу него. Обикновено победеният бе Евримах, но той преживяваше така тежко своите поражения, че предизвикваше моето съчувствие. Не можех да го защитя в ущърб на истината, но се мъчех поне да го приобщя към нея. И за чудо, често успявах. Евримах се смиряваше, къде на шега, къде на истина, показваше се разколебан, а накрая и склонен, макар и с някоя дребна, най-често незначителна уговорка, на която обаче той държеше докрай. Естествено, не толкова от убеждение, колкото от самолюбие. Но след всеки такъв спор, аз разбирах нещо, което досега бях пропускала да забележа, а именно че Евримах отчаяно жадува да вярва, но не може. Може би той и затова се стремеше толкова към мене, защото знаеше, че аз имам вярата, която той напразно желаеше да има. В такива часове го жалех още повече, а тази моя жалост ме влечеше към него и ме отдалечаваше от Еванорид. После оставах потресена пред собствената си душа и нейните неочаквани тежнения. Богове! Нима бе възможно да предпочета Евримах пред Еванорид. Да се свържа отново с един мъж като Одисей, дори по-лош от него. Защото духът на Одисей притежаваше дълбоки и здрави устои. Одисей имаше велики стремежи: да постигне истината за хората. И той вярваше в тази истина. Евримах отрицаваше всичко и на всичко гледаше с циничен присмех. По нрав той беше също по-лош от Одисей. Никаква милост нямаше в него и душата му бе душа на източен деспот, насилническа и жестока. Убедена бях, че той, ако почувства някакво, макар и малко надмощие над мене, ще се превърне веднага в мой безсърдечен мъчител. Кое тогава ме привличаше към него? Нима мъките? Може би бях придобила някаква извратеност на чувствата в дългогодишните си страдания край Одисей и сега ме теглеше отново към страданието? Спомнях си думите на Евридамант: „Нечовешко е да обичаш страданието…“. И изплашена се мъчех да се насоча отново към Еванорид. Тогава обаче неочаквано открих безсмислието на моето присъствие край него. Той бе цялостен като топка от слонова кост или янтар. Аз не можех нищо да му дам, нищо да променя в него и по този начин да проникна в него. Удивена, разбирах, че към такива мъже, като Одисей и Евримах, ме влекат не страданието и мъките, а радостите на творчеството. Разбирах също, че в мене винаги бе съществувал един дълбок, макар и неосъзнат стремеж да променям човешките души, да ги обогатявам чрез моето отражение, да им поставям моя печат. Можеше този творчески нагон да се проявява като човешка милост, женска нежност, страст или майчинско чувство, ала зад всички тях стоеше винаги той и само той. Но медалът имаше две страни. Защото като творях другия, аз изграждах и себе си като човек. Да дава, за жената значи да получава. Чрез всичко, което бях дала на Одисей чрез моята обич: вярност, преданост и жертви, аз бях създавала най-напред себе си. Питах се какво ли щях да представлявам, ако на времето се бях омъжила за човек като Еванорид. Виждах се непроменена, едно голямо дете, за което пътят през живота представлява една приятна разходка. Бях сътворила себе си чрез Одисей. И аз се чувствах отново свързана с него чрез собственото си сътворение.

Есента изсипваше над земята последните си дарове с омалели от щедрост длани. Хората беряха маслините. Гроздовият сок се превръщаше във вино, кипеше, обладан от божественото превръщение, поемаше силата на своя бог. А той самият, великият Дионис, остарял в наслади и мъки от пролетта до есента, скиташе пийнал из селищата, навестяваше пустеещите лозя или се обаждаше от притихналите гори с любовния зов на елена мъжкар.

Това бе времето, когато подвластните на Итака земи изпращаха на царското семейство своите дарове. По морето пристигаха цели кервани от кораби и лодки, натоварени с всичко, което населението на тези земи произвеждаше. В такива дни в двореца имаше празник, а и самият град празнуваше, защото заедно с корабите в Итака пристигаха и много приятели и роднини на итакийските граждани, които трябваше да бъдат посрещнати и изпратени по закона на доброто гостоприемство. Тази година есента се случи рядко хубава, без бури в морето и затова всички подчинени на Итака земи изпратиха навреме своите дарове. Само остров Дулихий закъсняваше. И това се случваше за пръв път, тъй като властникът на острова, почтеният Низ, бе човек, който изпълняваше съвестно своите задължения. Одисей го бе назначил на длъжността царски наместник и той се бе задържал на тази длъжност през всичкото време на войната и отсъствието на Одисей. И това не беше случайно. Твърде слаб и чувствителен, за да може да бъде добър войн, Низ бе незаменим управник. Той умееше да направи така, че и народът да го обича, и знатните да го тачат, и царското семейство да му засвидетелства доверие и уважение. Под неговото управление остров Дулихий процъфтяваше непрекъснато, населението му растеше, хората богатееха. И даровете на острова ставаха все по-многобройни. Особено след като войната завърши и започна всеобщото замогване. Низ идваше рядко в двореца. Той си гледаше работата и при мене се явяваше само при нужда, за да поиска някой съвет или да получи някоя заповед. Но придружаваше винаги кервана, който носеше даровете на управлявания от него остров. Тогава той обличаше дребното си тяло в пурпурен хитон, украсяваше слабото си, приведено рамо със златна фибула и забравил вечната си заетост и загриженост, разговаряше весело и любезно с всички. Низ бе женен за жена хубавица, с красиво, снажно тяло и привлекателно, винаги засмяно лице. Наричаше се Алкандра и носеше в жилите си смесената кръв на две прабаби чужденки: финикийка и фригийка. Низ бе успял да накара и нея да го обича и уважава въпреки хилавото му тяло и те живееха в радост и мир. И навярно щяха да живеят така до края на дните си, ако единият от синовете им, вече израснал момък, не бе умрял внезапно. Това бе покрусило цялото семейство и бе лишило за дълго Алкандра от нейната светла, радостна усмивка. Заедно с мъката по загубения бе дошъл и страхът за живите. Алкандра бе заживяла в постоянни тревоги за другите си двама сина. Особено за по-малкия, още юноша. Не бях виждала никога това момче. Знаех само, че се нарича Антином.

Керванът от остров Дулихий пристигна в една тиха и топла есенна утрин, когато слънцето се издигаше като златно око над сребърното, още сънено море, а бреговете на острова и хоризонтът тънеха в мъгла. Влагата беше толкова голяма, че от голите клони на дърветата падаха водни капки като дъжд и образуваха мокри кръгове под короните им. А Итака изглеждаше и същата, и несъщата, като жена, обвита с воал.

Бях току-що излязла от къпалния басейн и Акторида разтриваше тялото ми с благовонно масло, когато в стаята влезе Евринома и съобщи на един дъх: „Дулихийските кораби пристигнаха!“. Извърнах се изненадана и неволно запитах: „В един толкова ранен час ли?“ „Навярно са пътували нощем за по-голяма безопасност“ рече Евринома. „Низ е бил винаги предпазлив, а напоследък говорят, че взел да става и боязлив.“ Оказа се обаче, че предпазливостта на Низ имаше сериозно основание. Защото този път не той придружаваше дулихийските кораби, а неговият най-малък син Антином. Но аз открих това много по-късно, чак когато седнала в голямата зала на своето царско кресло, направих знак да влязат дулихийските гости. И тогава видях да застава на прага не познатата дребна фигура на Низ, а някакъв строен, съвсем непознат младеж. Може би от смущение момъкът остана за няколко мига неподвижен в блестящата медна рамка на вратата, а аз го гледах с изненада и недоумение, които бързо прерастваха във възхищение. Той беше като красиво видение, което очарова очите и духа. Бе свеж като пролетен стрък и хубав като цвете. Но онова, което ми направи особено впечатление, беше изразът на лицето му. То лееше потоци светлина, все едно че слънцето светеше през него. Не бях виждала друго такова лице. И си помислих зашеметена от неговата лъчезарност: „Богове! Дали това не е самият бог Аполон, взел образа на смъртен!“. Една допълнителна подробност идваше сякаш да подкрепи моята мисъл: младежът държеше в ръцете си лира, изящно изработен инструмент от костенуркова черупка. Започнах да се питам дали пък не сънувам. Но тогава видях момъкът да пристъпва през прага, а зад него да се мяркат някои знатни дулихийски мъже, които познавах добре. Така видението се превърна в действителност, ала това бе действителност, която продължаваше да носи в себе си очарованието на видението. Навярно затова ми изглеждаше толкова прекрасна. Не свалях очите си от младежа, а и той ме гледаше неотклонно. Изведнъж ми се стори, че между нас се протягат невидими, тайнствени нишки, които растат през залата, срещат се и се сплитат. И се почувствах свързана с младежа преди още да бях разменила с него една дума. Той бе син на Алкандра. Не беше трудно да я открия в лицето му. То имаше същите невинни, детски устни, същите високо извити вежди, същото широко, открито чело. Но през общите с майката черти у сина прозираше един по-висш дух. Което при Алкандра бе просто светлина и топлота, при него беше любов и истина. Цялото това младежко, мило лице дишаше някаква благородна вдъхновеност. Отново погледнах лирата в ръцете на младежа и си рекох: „По всичко личи, че е певец! И трябва да е потомък на Аполон… Да, той несъмнено е син на Алкандра, но в същото време е и син на светлината и небето, на огъня и ефира, а може би и на Ерос, великия преобразител, който превръща хаоса в хармония“. Имах чувството, че го познавам отдавна, много отдавна, много преди да се родя. Душата ми гореше в радостна треска. Но изневиделица ме нападна страх. Като че ли бездна се бе разтворила под нозете ми. Още следващия миг обаче бездната изчезна. Може би защото вече летях в нея и тя ми изглеждаше като светъл, безкраен простор. Какво ставаше с мене? Нима бях попаднала в сиянието на златните очи на Афродита? Нима това, което чувствах, бе дарът на нейната милост, случайна и неочаквана както винаги?

Продължавахме да се гледаме с младежа така, сякаш целият свят бе изчезнал и нищо друго не съществуваше, освен нас двамата. Тогава Телемах, който бе влязъл и застанал зад креслото ми, без да го усетя, се наведе над рамото ми и прошепна шеговито: „Да не би този певец да е ням, че така упорито мълчи?“. И за пръв път невинните думи на сина ми ме подразниха грубо, сториха ми се като нахално вмешателство, като муха, която кацва на цветето тъкмо тогава, когато се навеждаш над него, за да вдъхнеш аромата му. Но те ме опомниха. Видях, че залата е вече пълна с гости, Евриклея и Евримона ме поглеждат в очакване и като се усмихнах с приветлива усмивка, отправена сякаш към всички, казах на все още безмълвния пратеник: „Добре дошъл в Итака, млади Низеиде, и дано боговете благословят всеки час, който ще прекараш с нас!“. Той прекара само два дни в Итака и си замина на втория ден вечерта. Престоят му можеше да се измери с часове. Но тези часове бяха като че ли наистина благословени от боговете. Поне аз ги чувствах така. През цялото време бях обхваната от щастлива възбуда и душата ми преливаше от ведро безгрижие и безсмислена, но постоянно бликаща радост. Това бяха два пролетни дни в прегарящото лято на моята зрялост. Не можех да се позная. Станах такава, каквато бях при пристигането си в Итака. То бе едно връщане назад в самата мене, в изминалото безвъзвратно време. Не знаех на какво се надявах, но в мене имаше надежди. Не знаех в какво вярвах, но в мене се появи вяра. Не знаех кого обичам, но чувствах, че нося любовта в себе си. Разбирах, че това превръщение става по волята на Афродита, която съчетава в своята мощ всички животворящи начала, но нямаше в мене нито съмнения, нито страх. Цялата житейска смет, която затлачваше душата ми, бе отнесена сякаш от силен небесен вятър. И аз стоях отново пред дверите на живота, както някога и както някога го гледах с невинни, доверчиви очи. Защото там, между мене и живота, стоеше Антином и неговото присъствие преобразяваше старото, добре познато двойствено лице на света. Той ми приличаше в едно и също време на разлистващо се дърво и на златно слънце, на бистър хладен поток и на висок връх. Край него усещах онова опиянение, което изпитах веднъж, когато като дете се бях изкачила на Тайгет, високо горе, до самите заснежени върхове. В опиянението си постигах съвършенството. И то без каквито и да било усилия. Всичко, което вършех през тези дни, бе добро и всичко, което казвах, бе мъдро. Цялото ми същество излъчваше небивала красота. Бях вече разцъфнало цвете или зрял плод, с други думи, представлявах едно завършено и съвършено творение. Само веднъж словата ми пред Антином се оказаха не на място и ме поставиха в разногласие с него, но тъкмо в това разногласие аз открих по-добре стойността на младежа, та не съжалявах за тях. Говорехме за царските дела на остров Дулихий и всегдашното усърдие на Низ в тях. Антином смяташе, че двойният товар на родителската скръб и нарасналите задължения на властник бе причината Низ да се разболее. А аз си мислех, че ако не беше тази болест, навярно нямаше да видя Антином и макар и да жалех Низ за нещастието му, ликуващата ми душа благославяше болестта му.

Антином казваше: „Баща ми е честен мъж и е силно привързан към вашето семейство. Затова държи да бъде безупречен управник. Но дулихийците колкото по-имотни стават, толкова по-трудно се управляват. Алчността прави хората лоши.“ Без да се замисля, така както говорех и вършех всичко пред Антином, рекох: „Хората са достатъчно лоши и без алчността…“ Но веднага почувствах, че думите ми нарушиха досегашното съзвучие между мене и младежа. Не зная как го долових. Защото лицето на Антином си остана все така ведро и спокойно, очите все така лъчезарни и усмивката все така светла. Дори гласът му не бе променен, когато ме запита: „Така ли мислиш, царице? Наистина ли мислиш така? Не очаквах да чуя тъкмо от тебе подобни думи. Славата на твоето човеколюбие се носи по цяла Ахейя… Но на какво почива твоята любов към хората, щом си лишена от вяра в тях?“ Смутих се и речта ми остана безкрила. Словата на Антином ме объркаха. Той изглеждаше прав. Да му обясня недоверието си, като му разкрия своя житейски опит? Но имах ли правото да накърнявам неговата младежка вяра? Освен това, в този миг в самата мене имаше толкова много вяра, че чувствах изненада пред собствените си думи и бях готова да се усъмня в правотата на моето познание за човека. Антином остана също известно време безмълвен. После, без да сваля очите си от мене, прекара пръсти по струните на лирата и започна някаква мелодия, която растеше непрекъснато и се възземаше нагоре и все нагоре като птица, устремена към слънцето. Той изобщо бе пестелив на думи и както разбирах, отбягваше всеки спор, дори и тогава, когато можеше да докаже на другия правотата си. Може би защото имаше своята лира, чрез чийто сладостен глас успяваше да покори лесно човешките души, без да измени на хармонията. Той не свиреше като другите музиканти, които търсят винаги да станат средоточие на чуждото внимание. А някак между другото. Докато говореше или докато хората около него говореха. Така неговата музика се преплиташе с човешката реч, допълваше я и я разкриваше по-добре, прибавяйки към нея неизразимото, онова, което човешкият език е безсилен да каже. Случваше се обаче тя да бъде и в разнозвучие с водения разговор, весела при сериозните слова и тъжна при радостните. Ала на мен ми се струваше, че с тази привидна несъгласуваност Антином търсеше само да разкрие по-ясно образа на нещата, като ги допълни с тяхната противоположност. То беше един нагон на неговата душа на художник, едва ли още осъзнат. Защото Антином бе всъщност само едно голямо дете, което говореше прости и безизкуствени слова и се държеше простодушно и мило. Но така ли беше наистина? Заета през тези дни непрекъснато да го наблюдавам, аз в действителност само го поглъщах, без да го преценявам. Все пак бях забелязала как понякога съсредоточава погледа си в очите на хората с една необичайна, проникновена настойчивост, сякаш се гмуркаше като плувец в дълбочината на човешката душа със страстното желание да стигне до нейното дъно. Друг път зениците му се взираха унесено в някакви далечни, невидими за останалите хора пространства. И тогава той изглеждаше озарен от божествен дух, недостижим и още по-привлекателен, като звезда в недостъпното небе.

Антином дойде да се сбогува с мене при залез-слънце в малката зала. Дулихийците щяха да пътуват отново нощем. Очаквах заминаването му, въпреки това се изненадах, че часът на сбогуването ни е вече дошъл. Не изпитвах тъга от раздялата. Но почувствах желание да го видя пак. Той седеше пред мене в привечерния час с хубавото си открито лице и ласкави, сияещи очи и аз виждах през тях да ме гледа цялата му непорочна младост. Чистотата ме обгръщаше като утринна светлина. Богове, дали това, което ме привличаше с такава сила в Антином, не бе неговата чистота?! Не невинността на младостта, а именно чистотата, която се корени в природата на човека и затова надживява младостта му. Но аз нямах възможност да се задълбочавам и разсъждавам върху тези неща, защото желанието да видя отново Антином ме мамеше с надеждите за нови срещи. И умът ми бе зает единствено с мисълта, как да ги осъществя. Погледнах младежа. Той ми се усмихна както винаги. Това бе всегдашната му усмивка, с която приемаше всеки човешки поглед, отправен към него. Но този път в нея имаше и нещо, което се отнасяше само до мене, някакво стаено щастливо очакване. Насърчих се и му казах: „Зимата ще ни затвори за дълго по домовете. Но напролет, ако все още си спомняш за Итака, ела и ни посети отново. Мисля, че тук всички ще ти се радват.“ „Твоята покана е за мене заповед, царице — отвърна младежът веднага. — Но една заповед, която ме прави щастлив. Бъди уверена, че ще дойда, дори ако трябва да преплувам морето между Итака и Дулихий сам, без кораб и другари.“ Изведнъж усетих как думите на Антином поставиха и двама ни върху някаква несигурна, плъзгаща се почва. Но не се отдръпнах изплашена, както друг път. Напротив, сякаш душата ми се помами от тази колебливост и сама я затърси. А Антином продължи увлечен и искрен по юношески: „Единствената пречка за мене ще бъде волята на майка ми, но смятам, че ще успея да я преодолея.“ Тези думи ми напомниха за нещастието на Алкандра и за нейните постоянни тревоги. Спомних си и за моите тревоги, и за това, което бях преживяла преди няколко години, когато бурята изненада Телемах в морето. И рекох на Антином: „Разбирам майка ти! И ако се бях сетила навреме за нея, навярно нямаше и да те поканя. Всяка майка трепери за детето си, но твоята е като ударена от гръм смоковница. Изгорена е и все за огъня мисли и от него се плаши.“ Бях, разбира се, искрена. Но дълбоко в себе си усещах, че моите думи са не толкова защита на Алкандра, колкото предизвикателство към Антином. И той, изглежда, ги прие така, защото каза: „Само че аз не съм вече дете!“. Засмях се. „На колко си години?“ — запитах. Зададох въпроса си непринудено, сякаш между другото, но въпреки това успях да смутя с него Антином. Той остави за пръв път лирата си и като подпъхна длани под себе си от двете страни на креслото, за миг сведе златистите си мигли. Така той приличаше повече от всякога на дете. И гальовността на гласа му бе също детска, когато запита: „Може ли да не ги кажа?“ Разсмях се. „Страхуващ се да не минеш за стар ли?“ „Не — отвърна младежът колебливо. — Страх ме е да не ти се видя прекалено млад.“ Отново се намерихме върху люлеещ се пласт. Беше и несгодно, и мъчително, и в същото време така сладко да усещаш замая от люлеенето. И пак, както и при посрещането, ми се стори, че целият свят, освен нас двамата е изчезнал или че ние двамата сме целият свят. Но тогава в залата влезе Евринома. Тя носеше сребърен поднос, с две златни чаши, пълни с вино. Трябваше да пием с Антином прощална наздравица. Взех едната чаша от подноса и я протегнах на младежа. Той скочи веднага, пое я, но вместо да се върне на мястото си, приседна на едно столче за крака, което се намираше до моето кресло. Сега бе съвсем близо до мене и така отблизо продължаваше да ме гледа. Чувствах как израствам в този безкраен поглед. Защото очите на Антином говореха ясно, убедително и настойчиво, че аз съм чудо на света. Че съм връх на всичко прекрасно. Че моята мощ е неотразима. Че е достатъчна една моя дума и всички ценности на живота ще променят веднага стойността си. И аз приемах всичко това за истина. Понеже то беше неоспорима истина за Антином. В ума ми се мяркаше един странен въпрос. Питах се кога хората виждат най-истински. Когато гледат със собствените си очи, трезвите, но късогледи очи на смъртни? Или с всевиждащите, безпределни и безсмъртни очи на Афродита? Някои смятаха любовта за сляпа. Но не страдаха ли те самите от слепота на духа? Афродита даряваше човешкия поглед с божествено проникновение и това бе може би нейната най-голяма милост към смъртния човек. Какво виждаше Антином в този миг у мене? Творението… Осъществената хармония… Чудото… В мене той виждаше бога… Кой бог? Богът творец на Евридамант ли, който ме бе изтръгнал из хаоса? Или единният бог на Еванорид, който ме бе създал из мъртвото вещество? Нямаше значение. Аз бях творението, чрез което му се откриваше творецът. Мамещата го тайна. Бях едновременно цел и път. Път към загадката на битието. И той се стремеше към мене като към вечен живот. Изведнъж усетих в душата си всемогъща радост. Страшна радост, която поглъщаше цялото ми същество. Обхвана ме необичайна възбуда. Говорех и се смеех с някаква трескава веселост, неприсъща на нрава ми. Антином се владееше по-добре. Той изглеждаше спокоен. Само потрепващите златни къдри край бузите му показваха колко бързи и учестени са станали ударите на сърцето му.

Прекарах една необикновена нощ. Нито спях, нито бях будна. Спомени се носеха около мене и изпълваха с образи тъмнината. Долавях мимолетни погледи, леки въздишки, недоизречени слова. И всичко това, преминало през кръвта ми, се издигаше като радостна песен на сърцето ми. Дори не се питах какво означава тази песен. Толкова мощна, открита и красноречива беше тя. За пръв път не мислех за Одисей. По-скоро мислех, но като за човек чужд, далечен, с когото не бях вече свързана нито външно, нито вътрешно. Но на сутринта трябваше да открия със смесеното чувство на жалост и облекчение, че очарованието е изчезнало. А след няколко дни цялата преживелица с Антином взе да ми се струва като хубав сън и нищо повече. Остана само недоумението. Всичкият ми опит и досегашни мисли за любовта сега ми изглеждаха измамни. Нямаше съмнение, през тези два дни аз бях влюбена в Антином. И може би щях да се влюбя трайно в него, ако можех да го виждам всеки ден. Но защо тъкмо в него? Това бе въпросът, който непрекъснато си задавах. Антином съвсем не приличаше на Одисей, още по-малко на Евримах. Той беше най-близо по дух до Еванорид. Но Еванорид аз приемах с разума си, а Антином с чувствата. Защо? Дали защото Антином носеше като естествен дар онова, което Еванорид бе придобил до голяма степен чрез собствените си съзнателни усилия? Или защото откривах в Антином себе си? Своята непохабена младост, ненакърнените от нищо чувства на живота и градежа: вяра, любов, надежда. Всичко, което бях загубила, което животът ми беше отнел и което сега можех да получа отново чрез Антином? Или може би тук не съществуваше никакво обяснение и аз трябваше просто да приема, че любовта е такава загадка, каквато бе и единният бог на Еванорид. Тъй или иначе, моята толкова бързо и изневиделица появила се любов към Антином бе изчезнала заедно с него. Но странно! Някъде дълбоко в душата ми продължаваше да свети надеждата като капка живителна роса, пронизана от слънчев лъч.

Настъпи зима. Времето изстина и бури връхлитаха ден през ден острова. Морето приличаше на кипнал котел, сиво, покрито с бяла пяна, обвито в мъгли. От небето се лееше неспирен дъжд и бесен вятър носеше последните отбрулени листа, като ги въртеше из въздуха или ги пръскаше над пустите полета и мокрия, притихнал град. Хората седяха край огнищата и обсъждаха събитията, станали в Итака преди лошото време. Не бях взела никакво участие в тези събития, но мълвата преплиташе и моето име в тях.

Една знатна девойка бе направила опит да се удави в морето през един от последните хубави дни, предшестващи зимата. Бяха успели да я спасят, но случката не можа да остане скрита. Момичето пазеше упорито в тайна причината за своята отчаяна постъпка. Стайната робиня обаче се разбъбри при разпита и разкри всичко. Разбра се, че девойката била отдавна влюбена в Евримах. Той сам поддържал чувството й към себе си, като й давал надежди. Но от някое време поведението му рязко се променило. Девойката сякаш престанала да съществува за него. Като всеки млад човек, който за пръв път губи щастието, момичето се отчаяло. И решило да свърши със себе си. Повиках безсърдечния любовник в двореца. Не изпитвах ревност към него. Но с изненада открих, че все пак се дразня от присъствието на друга жена в живота му. Евримах пристигна като играеше, както и очаквах, на досаден и отегчен човек, жертва на чуждите приумици. В същото време обаче очите му гледаха гордо. Той като че ли искаше да каже: „Ето как жените ме обичат! Ето какво са готови да направят за мене!“. На моите въпроси отговори спокойно: „Отначало тя ми харесваше…“. „А после?“ — запитах аз. „После стана това, което става обикновено“ — рече Евримах с присъщата си груба и дръзка откровеност. — Престана да ми харесва. Тази мъжка безотговорност ме възмути. Усетих в себе си състрадание към момичето, което идваше от чувството за нашата обща женска съдба. „Щом знаеш, че увлеченията ти минават толкова бързо, би трябвало да бъдеш по-сдържан или поне по-човечен след това.“ Евримах не се смути от моята забележка. Напротив, сякаш се одързости още повече. Повеселя и горната му устна се повдигна, като разкри острите му зъби. Сви рамене. „Не ме обвинявай, царице — рече. — Човекът е зло същество и чуждите мъки му доставят радост. Нима и ти не си същата?“ Не очаквах от обвиняваща да се превърна в обвинена. И се смутих от този непредвиден обрат. Толкова повече, че в думите на Евримах имаше известна правда. И аз знаех това по-добре от всеки друг. Не беше ли той моя жертва? Замлъкнах объркана. А Евримах продължи, насърчен още повече от моето смущение: „Ако искаш да знаеш истината, царице, ти си причина за станалото. Ако не беше ти, навярно Ерифила щеше да бъде сега моя съпруга“. Това беше вече прекалено. Но аз не смеех да възроптая. Бях поразена и обезоръжена. Казах само: „Не ти вярвам“. „Аз и не очаквам да ми вярваш — отвърна Евримах. — Никой не вярва уличаваща го истина. Никой няма да позволи да бъде обвинен, без да се опита да отхвърли това обвинение. Под предлог, че аз те мамя, ти се мъчиш сега да измамиш себе си. Но вярваш ли или не, това, което ти казах, е самата истина.“ Богове всезрящи! Аз действително не знаех коя е истината. Но виждах съвсем ясно какво преследва Евримах като прехвърля отговорността за станалото върху мене. Той искаше да ме направи своя длъжница. Трябваше сама да се почувствам длъжница, а и другите да видят в мене длъжницата. Защото аз бях убедена, че Евримах казва на всички това, което бе казал на мене. Той познаваше човешката душа и знаеше, че словата му падат на благодатна почва. Колкото хората се мъчат да отхвърлят уличаващата самите тях истина, толкова с по-голяма охота приемат истината, която уличава другите.

Евримах очакваше гражданите на Итака да започнат да гледат на мене по начин, който беше изгоден за него. Но не, разбира се, и за мен. Споделих с Евриклея мислите и опасенията си. Тя ме изслуша много внимателно, после каза: „Всичко виждам, чедо, и всичко разбирам. Жив човек си. И животът в тебе иска своето, мъжът може да прави каквото си ще, защото боговете са го дарили с независим дух. А жената трябва винаги да държи сметка за онези, които я заобикалят. Тя има нужда от тяхната обич, вяра, почит. Жена, лишена от доверието на близките си, и царица, загубила уважението на поданиците си, са същества, достойни за окайване. Ти си играеш с огъня, но трябва да внимаваш“. „Не аз си играя с огъня, рекох, а той си играе с мене.“ „Тъкмо затова трябва още повече да внимаваш. Защото в тебе и покрай тебе бушуват сили, над които ти нямаш истинска власт.“ Умна беше Евриклея и идващата старост не бе помрачила с нищо яснотата на разума й. Но нейната мъдрост не можеше да ми помогне. Отново почувствах сянката на Мойрите, усетих я как пълзи застрашително към мене. Евриклея ме гледаше с изморени, помръкнали очи, благо, но и някак горестно. Може би и тя разбираше, че мъдростта й в случая е безполезна. Защото това, което животът раждаше, никога не беше случайно. Всяко явление бе рожба на други явления, брънка от една безконечна верига, на която не се виждаше нито началото, нито краят. И всяко явление бе живот със свой ход и свое развитие. Реката събираше водите си и течеше към морето. Дървото растеше, за да даде цвят и плод. И дали този плод щеше да бъде сладък или горчив, той все едно, трябваше да се появи.

Второто събитие, което занимаваше итакийските граждани през тези дни, бе някак смехотворно, но то ме плашеше не по-малко от нещастната случка с Ерифила. Защото, макар че не ме товареше със съмнителни дългове, то накърняваше достойнството ми.

Двама младежи се бяха спречкали на пазарната стъгда, невинно спречкване, което обаче скоро се бе превърнало в разгорещена разпра. Поводът бе незначителен, затова толкова по-силно впечатление правеше озлоблението на скаралите се. Като знаеха обаче, че и двамата момци се домогват отдавна до моята благосклонност, хората си обясняваха тяхната разпаленост с мъжкото им съперничество. Те се бяха нахвърлили един срещу друг с обнажени кинжали. И това именно бе смешното, понеже и двамата бяха дребни на ръст, слаби тялом и неспособни за истински бой. Гърците обичат смешните неща. Затова и итакийците се забавляваха от сърце със случката. Но аз бях разтревожена. Недопустимо е името на една царица да бъде замесено в улични разправии, пък макар и между знатни младежи.

Те се наричаха Пизандър и Антимедонт. Родени от здрави бащи и майки и отгледани в богати къщи, те кой знае защо бяха останали ниски, с ръст на тринадесетгодишни юноши. Освен това Антимедонт бе и болнав. Ала сякаш за да ги обезщети за скъперничеството на създателя им Кронион, бог Аполон ги бе надарил с големи и редки способности. Пизандър бе вдъхновен певец, който нямаше равен на себе си по цялото йонийско крайбрежие. А Антимедонт бе вещ като никой друг ахеец в сложното изкуство на писмеността. Той се славеше още като съчинител на приказки, в които чрез умелото изобразяване мира на животните се разкриваха човешките характери и отношения.

Почти не познавах семейството на Пизандър, защото то живееше от другата страна на гористия Нойон. Бях виждала само няколко пъти баща му в двореца и понякога срещах по улиците на града сестра му, омъжена в Итака, млада жена, хубавица, но известна като голяма сплетница. Видях Пизандър за пръв път на един празник на Аполон. Той стоеше сред жреците, защото сам бе жрец на чествания бог. Бе облечен с почти женско изящество и държеше главата си високо вдигната. Направи ми впечатление, че не откъсва погледа си от мене и че дори когато разговаряше с другите жреци, продължаваше да ме гледа. Очите му бяха синьо-зелени, пронизващи с цвета си, както е морето през студените и ясни зимни дни. Мисълта в тях блестеше като лед и волята като безпощаден меч. Необикновени очи! Но кой знае защо, те не ме привличаха. Бях им само благодарна. И ако ги поглеждах от време на време, то бе единствено, за да се уверя, че и те ме гледат. На пиршеството в чест на Аполон Фемий и другите певци накараха Пизандър да пее. И той запя пленителна песен, която накара присъстващите да занемеят задълго. В песента се говореше за потайната любов на Афродита и Арес, за измяната на богинята и отмъщението на законния й съпруг Хефест. Докато пееше, Пизандър изглеждаше така вдъхновен, че ниският му ръст вече не личеше. Той сякаш изведнъж израсна чрез духа си, навлизайки в един свят, който сам създаваше и на който бе неограничен властелин. Словата на песента му се редяха с такъв изключителен вкус, с такова тънко майсторство, че тяхното съвършенство ми се виждаше понякога нечовешко. По едно време Телемах стана от трапезата и като дойде до мене с щастливо и също вдъхновено лице, наведе се над ухото ми и пошепна: „Никога досега не съм чувал подобно нещо. Този певец е равен на бог!“. Той повтори същото и когато Пизандър свърши песента си. Възкликна възторжено пред цялото множество на пируващите: „Приятели, радвайте се и благославяйте часа на тази среща! Защото чухте певец, който е равен на бог!“. Хората му отговориха с радостни възгласи, а той се обърна да прегърне Пизандър. Сам певец, Телемах отлично разбираше стойността на току-що разкрилото се пред нас дарование и с присъщата си искреност и великодушие искаше да покаже пред всички възхитата си. Но Пизандър остана хладен. Той гледаше през Телемах и върху устните му блуждаеше усмивка, която явно не бе предназначена за никого от присъстващите. Той сякаш се усмихваше на себе си, доволен от себе си. А към нашите похвали се отнасяше с пренебрежение и като че ли с известен присмех. Почувствах се неприятно изненадана от държането му. Толкова повече, че не можех да го разбера. Да съчетая в представите си за певеца вдъхновеността на неговото песнопение с последвалата надменност и юношеско самооблъщение. Тогава си казах, че песните на Пизандър са вложени може би в устата му от бога и нямат нищо общо с неговия дух и нрав. Или че са плод на една друга негова душа, която живее скрита в глъбините на съществото му и която само Музите могат да изкарат на повърхността. Но и това не беше съвсем вярно. Защото след пира аз си припомних отново словата на цялата песен и този път открих в тях една тънка ирония, която ми се беше изплъзнала, докато слушах Пизандър да пее. Тази всемогъща Афродита, която постъпваше като измамница, непобедимият и неустрашим Арес, който се държеше като крадец, Хефест, измаменият съпруг, сам твърде коварен, груб и дребнав, и най-после великият всевиждащ Хелиос, който се забавляваше със собственото си издайничество, не бяха ли това все образи, в които се притаяваше присмехът на Пизандър към човека и неговата двойствена, несъвършена природа? С такива песни Пизандър едновременно принизяваше и ласкаеше хората. Итакийци бързо го оцениха. Те се смееха като олимпийски богове на неговите подигравки, облечени в одеянията на съвършени песни. Но му се и бояха. А аз се чудех на тези младежи, които влизаха в живота с готово познание за него. Имаше ли то стойност, след като не беше изстрадано? Можеше ли да бъде то за тях светлина в житейския път или беше само броня, която ги пазеше от живота?

Не желаех да разбера това чрез Пизандър. Младежът ме отблъскваше с надменността си. И аз не зная защо, но все ми се струваше, че той прилича по нещо твърде много на сестра си сплетницата. Може би по лишеното от всяко целомъдрие и сдържаност любопитство към живота на хората. Не обичах и Антимедонт. Впрочем, него никой не го обичаше. Отчасти за това бе причина едно старо настроение, насочено срещу баща му Мела ней. Този човек се бе старал винаги да спечели уважението на съгражданите си. Но бе постигнал тъкмо обратното, той беше сякаш изтъкан само от граждански добродетели. Ала прекалената добродетел е понякога по-лоша от порока. И Мела ней бе доказал това. От всички знатни мъже той единствен бе отворил вратите на дома си пред Агамемнон и го бе приел като гост тогава, когато безпощадният мъж бе дошъл в Итака да уличи Одисей в неговата добронамерена лъжа. Итакийци не можеха да му простят това. Царското семейство още по-малко. Постепенно лошите чувства на хората се прехвърлиха от Мела ней върху целия негов дом. Не бяха пощадени дори и децата му. Но навярно от трите деца на Мела ней Антимедонт бе този, който чувстваше най-дълбоко несправедливостта на това положение. Лишен от добро здраве още от детската си възраст, Антимедонт израсна болезнено чувствителен. По-късно дребният ръст и немощното тяло го направиха и мнителен. Засягаше се лесно и във всичко виждаше подигравката, обидата, оскърблението, отправени към него. Може би и той обичаше хората, но не можеше да не воюва с тях. Да не им отмъщава, като разкрива техните вътрешни недостатъци: жестокостта, недомислието, безчовечието, глупостта. Ако другите младежи се гордееха с произхода и богатството си, със силата и красотата си, Антимедонт бе горд единствено със своето правдолюбие. И както Пизандър се пазеше от света, като се затваряше в крепостта на своята надменност, така и Антимедонт нападаше света от твърдината на своята добродетел. Тя беше негова придобивка, защита и оръжие едновременно. Тя го издигаше в собствените му очи и го обезщетяваше както за несправедливостта на хората, така и за тази на съдбата. Даваше му правото да казва истината на другите. Атимедонт изобличаваше човека, защото искаше да го направи съвършен, според както сам казваше. Но понеже самите богове бяха несъвършени, неговите изисквания към смъртните хора изглеждаха смешни в очите на гърците. Те откриваха в тях признак на незрял ум или на вродено злосърдечие. Суровата язвителност пък на Антимедонт ги отвращаваше и плашеше, защото с търпимост е надарен гръцкият дух и крайностите не му са присъщи. Еванорид разправяше, че такива настървени ревнители за праведност били юдеите, народ далечен, съседен на финикийците, но доколкото бе известно, в жилите на Антимедонт не течеше юдейска кръв.

Телесно той също не беше привлекателен. Дребното му тяло завършваше с едра и некрасива глава. Лицето му бе дълго, с отметнато назад чело, лице повече азиатско, отколкото елинско. Вежди имаше дебели и черни. И също такива черни, остри и къдрави коси се спускаха до раменете му. Очите му имаха мекия цвят на ореха, но в сянката на гъстите мигли и вежди изглеждаха също черни. А когато произнасяше своите изобличителни речи или казваше злостните си закачки, светеха с някакъв мрачен блясък и приличаха на две застрашителни остриета. Устните му бяха тънки и здраво стиснати, носът — къс и леко чип. Така в лицето му се смесваха по странен начин пророкът и сатирът. А може би и духът на Атимедонт бе такъв и с тази строгост, която показваше към слабостите на хората, той искаше да обуздае преди всичко собствените си слабости. Когато го виждаше да порицава другите, изпълнен със злорадо тържество, Евримах обикновено казваше: „Добродетелта е тежко бреме за душата на Антимедонт. Но той не може да се отърве от нея. Затова гледа да натовари всички с този товар“. И беше може би прав. Викахме го в двореца рядко, по необходимост, когато трябваше да напишем някой договор, послание или царско решение по всички правила, за да го запазим в неговия най-точен смисъл. А гражданите го канеха редовно на пиршества и жертвоприношения заради приказките, пословиците и гатанките му, съчинени със сръчен и находчив ум и произнесени с подвижен и остър език. Още в юношеските си години Антимедонт показваше към мене не само уважение, но и някакво благочестиво преклонение. За него аз бях съвършената жена: добродетелна, честна и вярна. Той виждаше в мене своя въплътен идеал, собственото си утвърждаване. Далеч не така простодушен, Пизандър ме гледаше с очите на съмнението. Изглежда, той разбираше, че моята добродетел е рожба на любовта, не на разума. Но понеже изобщо малко вярваше в любовта, не можеше да повярва истински и в мене. Тъкмо това негово отношение обаче дразнеше страшно Атимедонт. Той го приемаше като лично оскърбление, което не можеше да му прости. Предпазлив с младежи като Евримах и пренебрежителен с такива като Еврином, той ставаше досадно заядлив край Пизандър. Може би защото виждаше в негово лице един равен съперник. Равен както в дарованието, така и в телесната слабост. Хладен и ироничен, Пизандър обикновено не му обръщаше внимание. Но навярно вечните предизвикателства на Антимедонт му бяха додеяли накрая и той бе загубил търпение. Така се бе стигнало до свадата, която ме унижаваше в собствените ми очи и ме принизяваше в очите на моите поданици. За пръв път итакийци говореха за мене не като за царица, а като за обикновена жена. Нравствената преграда между мене и тях бе съборена и аз се чувствах, както никога досега, разголена пред хората, уязвима и безпомощна. Смаяна се питах как бях стигнала дотук. Какво бях направила? За каква вина бях наказана? Но напразно търсех вината си. Дори и да имах такава, тя беше неволна. Отново мислех за предупрежденията на Евриклея, уместни и в същото време безсмислени. Защото нещата не бяха вече в моята власт. Душата ми не можеше да се спре в своя път и нищо не можеше да се върне назад. Времето бе минало и аз се бях променила неусетно в него. Променили се бяха и обстоятелствата около мене. Предишната Пенелопа я нямаше, нямаше го и предишния неин живот. Зимата стана люта. Над острова се тълпяха ден и нощ грамади от сиви, тежки облаци, закриваха побелелите върхове на Нойон и Нерит, спускаха се ниско до самото море. Вечер сипеше ситен, остър сняг като белезникав, блестящ прашец. В залите горяха денонощно огнищата и робите разнасяха непрекъснато по стаите мангали с жарава. Гражданите колеха белозъби свине, източваха новото вино, събираха се на пиршества до късно след полунощ.

Един ден по избистреното от студа море пристигна красив многовеслен кораб и спря на пристана при пещерата на нимфите. Свободни от работа, хората се стекоха веднага на брега, като обсъждаха по пътя оживено кого е довел корабът и за какво. Скоро из града се пръсна новината, че е пристигнал Антиной след година и половина непрекъснато отсъствие от Итака. А на другия ден Акторида, която неизвестно как научаваше начаса всичко, станало в града, ми каза през време на сутрешния ми тоалет: „Синът на Евпейт се завърнал. Уж вече завинаги! Донесъл много богатства и снощи празнувал завръщането си. Бил облечен като финикийски княз и канел всички минувачи да пометат пиршеството му. Събрал се сума народ и домът на Евпейт кънтял през цялата нощ от глъчка, песни, смях и свирни“. Зарадвах се заради Адреста, но усетих и някаква тревога в душата си. Присъствието на Антиной в Итака ми навяваше безпокойство.

Този път той дойде да се представи в двореца така, както подобава на мъж зрял, пазещ обичаите и желаещ да покаже почит към царския дом. Появи се облечен наистина като финикийски княз, цял в пурпур, злато и янтар. И ме затрупа с дарове, едни от други по-редки и по-скъпи. Имаше между тях и сидонски стъкленици, пълни с благовония от далечната земя Пунт, и шарени слънчобрани, които, разтворени, разцъфваха като цветя, и златни египетски украшения, покрити с многоцветен емайл, и ветрила от пустинната птица щраус и дори един прелестен съд за измиване на ръцете, направен от алабастър и представляващ лебед, който извива глава, за да погали с нея крилото си. Смути ме тази необикновена щедрост на Антиной, та се обърках и в първия миг не намерих думи, да му благодаря. Само го гледах удивена. Той бе разхубавял още повече, наедрял още и възмъжал напълно, откак не го бях виждала. Струваше ми се, че стои пред мене със самочувствието на бог и цар едновременно, и си помислих, че каквото и да му кажа, то няма да достигне до него, ако не е в съзвучие със собствените му мисли и настроение. Затова, щом се съвзех, благодарих му с цветисто многословие. Като смятах, че иска да ме смае с даровете си и да получи моята благодарност на царица, постарах се да го полаская, макар и без излишна излиятелност. И чак накрая го смъмрих леко за прекалената му щедрост. „Нужно е човек да спазва във всичко мярка — рекох. — Дарът, предназначен за една царица, не трябва да бъде под нейното достойнство. Но не бива и да го превишава.“ Очаквах, че Антиной ще възрази на словата ми, но то остана все така мълчалив, загледан в мене. Изведнъж разбрах, че той не отдава особено значение на думите ми, а само се радва на гласа и присъствието ми. Усетих глада на душата му и че в този миг той бе зает единствено с това да ме поглъща с всички свои сетива. Кръвта ми се развълнува неочаквано и аз отклоних погледа си от Антиной, за да не гледам тези очи, които ми приличаха на два тъмни, мамещи водовъртежа. Тогава го чух да казва: „Всичко зависи от мярката на човека, царице! Ако можех, аз бих изсипал в нозете ти планини от злато и скъпоценни камъни, хълмове от тамян и смирна, бих ти дал всички великолепия на Изтока и в добавка още слънцето, луната и звездите!“. Бях така изненадана от думите на Антиной, думи, които съвсем не очаквах да чуя от него, че неволно го погледнах. Сега очите му горяха. Той бе целият пламнал като бор в планината, досегнат от мълния. И гласът му се вълнуваше като придошъл поток, когато заговори отново: „Царице, рече, аз не умея да говоря с извъртания и всички тънки изкуства, които предрешават истината и я превръщат в гатанка за човека, ми са чужди. Аз съм моряк и морето ме е научило да бъда правдив. Пред стихията няма място за игри! Затова ще ти кажа открито това, което е в сърцето и ума ми. Царице, аз съвсем не познавах любовта. Бях като млад жребец, който препуска по всички посоки. Всяка жена ми изглеждаше хубавица. Аз я изпивах като чаша опияняващо вино и я забравях“. Той замълча и се усмихна на смутеното ми, изплашено лице. След това продължи: „Зная, че не е прилично мъж да говори така на жена. Но това е истината. Спомняш ли си нашата последна среща? Всичко започна оттогава. Промених се така, че сам не мога да се позная. А как стана това, не разбирам. Сега търся жените не за удоволствие, а от нужда. И ги мразя. Навярно ти си причината за това. Защото ти стоиш непрекъснато между мене и тях. Непрекъснато виждам очите ти в онази вечер и чувам думите ти. Вече ги разбирам. Зная, че паметта на човека може да бъде господар на душата му. Вярвай, случвало се е буря да разтърсва кораба, морето кипи, вода и въздух се сливат в едно, денят се превръща в непрогледна нощ. Кронион мята своите огнени стрели и другарите ми треперят от ужас. А аз виждам само твоя образ и само той ми изглежда истински, всичко друго ми е като на сън. Или пък морето се е кротнало, лекодиханен вятър носи кораба, другарите ми се смеят и шегуват, а на мене всичко, казано от тях, ми се струва глупаво и дори песента на кормчията не може да услади духа ми“.

Той замлъкна задъхан и щастлив. Сякаш бе изнесъл огромен товар по стръмна планина и се чувстваше най-после освободен. А аз бях така поразена, че стоях, като каменно изваяние, занемяла пред чутото. Досега никой не ми беше нравил такова горещо и страстно признание. За пръв път виждах любовта на една чужда душа, разкрита в нейната прекрасна и едновременно страшна голота, и тя ми изглеждаше така заслепяващо примамлива, така неотразимо привлекателна, щото не можех да си поема дъх пред това нечакано за мене видение. Чувствах се тъй, сякаш бях поставила ръката си върху сърцето на света и усещах как под пръстите ми бие и се вълнува кръвта на световния живот, кипяща и безпределна. То беше една победоносна песен, пред която всичко отстъпваше, в която всеки друг глас се загубваше и изчезваше. Богове! Изпратете ми по-скоро спасителния страх, защото само миг и аз ще бъда погълната от пеещата река-море и вече няма да бъда аз, а само една капка от нейните пламтящи струи. Но нима обичащото човешко сърце може да бъде прогонено като скитащо куче, което няма дом и стопанин?! Кое ми дава право да превърна една преливаща от щедрост душа в окаяна просякиня?! Да кажа: „Умри!“, на онова, което се стреми с всички сили към живот, което е самият живот? Допустимо ли е да сринеш човешкото и божието величие в праха и да посегнеш като убиец на живото тяло на любовта, за да запазиш собственото си спокойствие и независимост? Въпросите нахлуха като порой в душата ми, за да ме изтръгнат от почвата на моето досегашно съществуване, да ме изскубнат из корен и ме запратят някъде в неизвестността. Усетих огромната покоряваща мощ на любовта и наистина се изплаших. Но какво трябваше да направя? Ужасно беше да отблъсна любовта на Антиной, но не по-малко ужасно беше и да я приема. Каква връзка имаше тя с моето минало? С целия ми досегашен живот? Кой беше за мене Антиной? Какво общо имах аз с него? Така, поставена пред невъзможността да се справя с действителността, аз потърсих убежище в словата. „Защо ми говориш тези неща, Антиной?“ — запитах младежа. „Защо ти ги говоря ли? — ми отговори Антиной на въпроса с въпрос. — Как защо ти ги говоря?… Говоря ги, защото са истина. Защото се отнасят за тебе. Защото мисля, че те ще бъдат като семе в твоята душа, което ще даде плод… Иначе не бих се върнал в Итака, макар че би ми било трудно да живея, където и да е на друго място.“ „Да, но Одисей не е умрял — отвърнах. — А и аз не съм престанала да мисля за него. Той е погълнат от неизвестността, но не и от забравата.“

Сега Антиной се усмихна така, сякаш моите думи бяха детски брътвежи. „Какво значение има това, царице? — рече. — Да не би то да променя нещо в мене? Та нали аз и досега го знаех? Моята обич не се подчинява на нищо и на никого. Напразно се мъчиш да поставиш пред нея една пречка, която всъщност не е никаква преча. Сама кажи! Ако в полето избухне пожар, може ли оградата от тръни да спре огъня?“ Той беше безспорно прав! Прав беше и когато ми каза, че пред стихията всяка игра става безсмислена. Мощта на боговете налагаше на хората истинност и правдивост. А съдбата — смирение. Вече бях започнала да разбирам, че нейните неотменими пътища се определят не от капризите на Мойрите, а от онази всеобща зависимост и цялост на света, която изключваше случайността. Умът ми немееше пред тази величава картина, а сърцето ми се вълнуваше като от звуците на съвършена мелодия. И без сама да разбера как, изрекох слова, които може би не трябваше да изричам. „Ще стане онова, което е отредила съдбата — промълвих. — На нея се подчиняват и смъртни, и безсмъртни…“ Напрегнатото до този миг лице на Антиной изведнъж се отпусна и грейна. Цялото му същество просия пред миража на надеждата. И гласът му звучеше като многострунна арфа, досегната от ръката на вдъхновен музикант, когато заговори: „Нека Астрата, която е слънце, излее върху ти цялата своя благодат, царице! Мъдростта ти е равна само на добротата ти! Но от какво се страхуваш, щом вярваш в съдбата?!“. Какво трябваше да му кажа? Колкото и да беше узрял в любовта, той нямаше да разбере моите колебания. Не биваше дори да знае, че имам такива. „Не се страхувам от нищо — отвърнах. — Искам само да не насилваш нещата…“ По загорелите страни на Антиной изби руменина и той изрече на един дъх: „Бъди спокойна! Няма да насилвам нещата. Но знай, че ако трябва, готов съм да се преборя дори със съдбата!“. Замълча, загледан някъде над мене. Стоеше неподвижен, но в тази негова неподвижност имаше толкова много дързостна сила, щото ми се струваше, че ако сега скочи, зидовете на залата ще рухнат и ще се срутят над нас. Дързост се надигаше и в мене. И в същото време някакво безумно любопитство да разгадая тайната на тази страст, така могъща, непризнаваща никакви пречки и недопускаща поражение. Никой досега не ме беше обичал така. Какво имаше в Антиной, което го правеше способен на едно толкова необикновено чувство? Дали това бе вътрешната му цялост? Или може би силата, отразената мощ на морето, с което той се намираше в постоянна борба? Колко бледи и жалки изглеждаха чувствата на всички други млади мъже, които ме ухажваха, пред стихийната страст на Антиной! И колко голямо бе изкушението да се хвърля през глава в тази страст, да се оставя бурята да ме грабне, вихърът да ме отнесе и огънят на светкавиците да ме подпали и изпепели!

Още не бях успяла да изживея напълно вълнението си от срещата с Антиной, когато от материка до нас достигна една необикновена вест. Синът на Ахил, младият Неоптолем, се бе оженил за вдовицата на Хектор, Андромаха, без да дочака дори да навърши пълнолетие. Това бе голяма новина за итакийци сред еднообразието на мирния живот и те се нахвърлиха с любопитство на нея и дълго време я обсъждаха оживено. Както винаги в такива случаи, хората бяха на, различни мнения. Едни смятаха, че неопитният още юноша бе станал жертва на игрите на хитрата и коварна азиатка. Други, напротив, виждаха в станалото само една проява на вроденото великодушие и благородство на Ахиловия син. За най-мъдрите този брак бе едно благовестие за мир и добро и един символ за покоряващата мощ на Гърция. Той свързваше с връзките на любовта и кръвта непримиримите доскоро врагове, победителите и победените. Така омразата биваше усмирена, дългогодишната вражда обезоръжена и гласът на отмъщението заглушен. На мене той говореше за силата на живота и за победата на човешкото начало в него. Войната бе оставила Неоптолем без баща и Андромаха без съпруг и без син. Тя бе направила от княгинята робиня. Бе я лишила не само от най-голямото човешко благо — свободата, но й бе отнела и щастието на майчинството, нейната единствена утеха. Сега обаче вдовицата на Хектор, робинята троянка, се превръщаше в гръцка царица, а нейните деца щяха да бъдат внуци на Ахил, най-прославения герой на гръцкия народ. Действително имаше нещо дълбоко вълнуващо в тази женитба, нещо, което ме трогваше. И в същото време ме караше да мисля за превратностите в съдбините на хората и за благодатните житейски обрати, чрез които се осмислят дори големите човешки страдания. Така всяко зло като че ли ставаше за добро, защото градежът и разрушението взаимно се поддържаха и над всичко стоеше ненарушимото равновесие на живота.

Наблюдавах Телемах през тези дни. Той показваше равнодушие към водените разговори. Изглежда се стесняваше да говори за неща, които не познава. Или любовта и бракът още не го занимаваха. Но един ден ми каза неочаквано: „Аз също бих се оженил за нея!“. В изненадата си успях само да го запитам: „Ти ли? А защо?“. Телемах поруменя силно, но не отклони погледа на ясните си спокойни очи от мене. И гласът му бе също спокоен, когато ми отговори: „Не зная… Навярно бих я обичал заради мъката й. А и защото така е справедливо!“. Този път изненадата ми бе толкова голяма, че не успях да запитам нищо сина си. Човекът прилича на кълн през всяка от своите възрасти. В детството, младостта или зрелостта си той винаги носи в себе си нещо ново и непознато, което предстои тепърва да се развие и разкрие. Но най-много загадки крие юношеството. Детето вече не е дете, но то не е и мъж, и ти не можеш да познаеш в него сина си. Виждаш един трескав зародиш, разтърсван от пристъпите на превращението. Старите граници на съществото се рушат, но новите още не личат в безформената маса, породена от разрушението, потриса те мъртвилото сред този кипящ живот. Липсата на любов в тази жадуваща любов душа, нейната самота. С усета си на майка и човек ти разбираш целия абсурд на това положение. Но не можеш да го промениш. Не можеш да извлечеш силом сина си от страната на безмълвието, в която той блуждае не по своя воля и не по своя вина. А да чакаш е трудно. Потиска те собственото ти безсилие. Измъчва те страх. Трепериш над това второ раждане на детето си. И дори когато врящият, мътен сок започва да се избистря, ти все още следиш с недоверие и тревога промените в него и се боиш от всеки обрат. Телемах отдавна вече не беше какавида, потънала в небитието на безчувствеността. Той се беше превърнал в пеперуда, която лети, опиянена от радостна възбуда, от избликналите изведнъж в нея неподозирани сили, от новото, непознато до сега усещане на света. Пламъкът на живота бе отново запален. Но той нямаше предишната топлина. Повече светеше, отколкото грееше. Телемах бе така завладян от собствената си радост, че чуждата мъка го оставяше почти безчувствен. Той бе готов да се отзове с възторг на всяка красота, но страданието го отблъскваше. То го потискаше с грозотата на разрушението, с видението на смъртта. И той бягаше от него. Така, с цялата своя чувствителност, той бе почти лишен от милосърдие. Питах се дали това бе присъщото на младостта безразличие, равнодушието на ненаранената още с нищо душа, което щеше да се изживее заедно с първата болка? Или пък слабост на духа, която щеше да остане завинаги? Чувствителният човек вижда в страдащия себе си, собственото си страдание. Затова, ако е малодушен, бърза да се извърне изплашен. Мъката е непоносима за него най-напред със страха, който предизвиква. Наистина у всички хора съществува стремеж към радост и благополучие. Но силните души приемат винаги смело страданието. Те дори сякаш сами го търсят, подтиквани от нагона на познанието. Защото радостта е сляпа. Само страданието вижда и знае. Не исках Телемах да бъде слаб и да мине като слепец през живота. Предпочитах той да страда, но не и да бъде повърхностен. Сама се чудех, че моята майчина любов можеше да бъде така сурова и въпреки своята безусловност да поставя изисквания пред сина ми. Но в същото време разбирах, че без тези изисквания тя не би била достатъчно човечна, че би се смъкнала до животинската несъзнателност. Или би се завъртяла в омагьосания кръг на безсмислените жертви, които правим само за да удовлетворим нуждата си от пожертвователност. Щеше да бъде унизително да обичам сина си по този начин. И то нямаше да е предишната моя обич. Унижението би отровило неминуемо любовта ми към Телемах, тъй както беше отровило любовта ми към Одисей. Духът ми се бореше упорито с грозящия призрак на една такава възможност. Богове! Каква нелепост — да видя в Телемах собственото си отрицание! Да се окажем с него от двете страни на бездната, широка като света, през която не може да се прехвърли никакъв мост! Да се превърнем в чужденци един за друг, тъй както ми предричаше Евримах! Нима животът щеше да ми поднесе и тази нова, страшна несправедливост, по-жестока от всяка друга? Отхвърлях я еднакво заради себе си и заради сина си. И измъчвана от съмнения, дълбоко в себе си продължавах да вярвам в него. Защото така искаше любовта ми, така искаше животът! И ето че сега само няколко думи, произнесени от Телемах, разпръсваха изведнъж всичките ми съмнения и помитаха опасенията ми така, както вятърът помита облаците в небето. И вярата ми тържествуваше подобно на утринно слънце. Да бъдат благословени силите на живота и техните неизповедими пътища! Милостта се бе върнала по някакъв тайнствен път в сърцето на Телемах и заедно с нея бе дошло и новото чувство за човешки дълг. Стоях удивена пред чудото на кръвта. Защото това, което се проявяваше сега в Телемах бе наследството на Лаерт. Навярно и той бе мислил навремето за Антиклея така, както моят син мислеше днес за Андромаха. Но защо за Андромаха? Защо Телемах не бе насочил своето милосърдие най-напред към мене? Нали и аз бях страдала? Нали той сам беше свидетел на моите страдания? Нали аз бях най-близкият му човек?

Веднъж Евриклея ми беше казала: „В сърцето на мъжа има винаги място само за една любов. Затова, когато се влюби, той забравя, че е син и дори, че е баща“. В тези думи бе скрит отговорът на моите въпроси. Телемах бе помечтал любовно за тази никога невидена и никога несрещана от него жена и чувството му към нея, чувството на мъжа, бе приело образа на човешка милост. Изглежда, така беше. И така щеше да бъде отсега нататък. Още една несправедливост на живота, срещу която обаче не можех да роптая, защото тя изхождаше от самата природа на нещата. Щом имах син, трябваше да го приема с всички особености на неговия мъжки нрав. Годините, когато той можеше да ми принадлежи изцяло, бяха минали безвъзвратно. Ние бяхме вече два отделни живота, като дървото и издънката, която се отделя от него. И макар че чувствахме еднакво, насочеността на нашите чувства бе различна. Аз го чаках да се върне при мене, а той, едва появил се, бързаше да поеме към неизвестността, към онази непозната жена, на която щеше да отдаде целия дар на своя живот. Така той отново ми се изплъзваше. Щях ли да го обичам поради това по-малко? Тъкмо обратното. Чувствах, че този изплъзващ ми се син ме влече след себе си и ме привързва към себе си с новата, мъчителна, но толкова по-силна връзка на неудовлетвореността. Вече разбирах защо майките обичат така много синовете си. Те откриват в тях собствени си дух, оцветен от контрастните багри на другия пол. Едно същество, което е и безкрайно близо и безкрайно далече от тях. С което ги свързва едновременно и сладостта на съзвучието и треската на противоречието. Загадката прибавя и тя своя дял. Защото майката не познава мъжа в своя син. Неговият интимен живот, сърцевината на битието му, остава винаги неизвестна за нея. Той може да бъде достояние на една робиня, но не и нейно достояние. Спомнях си за Антиклея, за ревността й към Одисей, за неудовлетвореността и. Съчувствах й, разбираща я както никога досега. Но аз не трябвайте да бъда като нея. Не трябваше да искам от сина си да ми изплаща онова, което ми дължеше животът.

Той беше невинен и не бързаше да се отърве от невинността си. Не показваше влечение към жените. По-скоро ги отбягваше. Още когато по брадичката му започна да избива златист пух, аз наредих на Евринома да отстрани от мъжкото отделение на двореца всички млади и хубавички робини. „Ще го направя, Пенелопе, бе отговорила вярната слугиня, но да знаеш, че грижата ти е напразна. Телемах е целомъдрен като девойка. Страни от жените и гледа на тях като на безчувствени вещи.“ „Не се знае докога ще гледа така на тях — отвърнах. — Нека бъдем предпазливи! Няма да загубим от това.“ Но няколко години бяха минали оттогава, а Телемах не се беше променил. Това безразличие към жените в едно време, когато знатните младежи сменяха наложница след наложница, ми изглеждаше почти неестествено. От друга страна обаче, искат то да трае колкото се може по-дълго. Мисълта, че Телемах може да загуби своето целомъдрие, ми беше непоносима. Тя ме изпълваше с тревога и отвращение. Не можех да си обясня защо е така, но не можех и да подчиня чувствата си на разума. И тайно се ядосвах на Евримах, който, както ми се струваше, се мъчеше да съблазни сина ми с непознатото за него удоволствие. Ала Телемах явно не се поддаваше на тези внушения. Внукът на Лаерт оставаше винаги верен на себе си устойчив пред всяко влияние добродушно усмихнат даже на подигравките, неизменно чист духом и тялом. Казвах си, че той е като златото, което нищо не може да омърси. И се радвах.

Чистотата създаваше най-здравата връзка между нас. Тя беше и моя гордост. Едно достойнство, което ни отделяше и ни издигаше над мнозинството от хората, над всички онези, които не бяха така устойчиви и така взискателни към себе си, които не уважаваха толкова себе си. И сега Телемах не бе пожелал да има някоя жена, а бе помечтал да обича една жена. Предполагах, че той наистина скоро щеше да заобича и понеже беше чист, щеше да се отдаде цял на своята обич. А аз? Аз трябваше да остана настрани и да се задоволя с това, което можех да получа. Да не искам невъзможното. Ала тука цялата моя неудовлетвореност на жена, за която годините бяха минавали и продължаваха да минават напразно, се надигаше в бунт. Самота… Празнота… Докога? Не бягах от страданието, знаех стойността му. Но защо трябваше да живея във вечно отречение? Чувствах живота си ограбен, въпреки постигнатото познание за света и човека. Един живот, лишен от очарование, от пълнокръвна радост, от дълбока наслада, от цялост.

До вечерта все още продължавах да мисля за тези неща. Късно през нощта Телемах се отби в моите покои. Изглежда, и той не бе престанал да мисли за направеното признание. Бях сама с Нофрет, приседнала до нозете ми, тиха и смълчана като нощта навън. Още щом видях, че синът ми влиза при мене, наведох се и пошепнах на египтянката: „Изпей химна на възкръсващия Озирис!“. И винаги готовата да пее Нофрет прекара веднага пръсти по струните на арфата и запя старинната песен, покоряваща с необикновената си мелодия и с още по-необикновените си слова:

О, вечен страннико, не подминавай своя дом!

Твоят дом това си ти, многолики, многолюбими!

Душите, които са твое обиталище, те очакват…

Не забравяй, че те са твоят най-истински дом!

Не отхвърляй веригите на любовта

заради измамната свобода на пустинята!

Ти така дълго блужда из нея…

Никого не срещаше там и никой не срещаше тебе.

На никого не говореше и никой не говореше на тебе.

Мрак се спуска над земята

и аз търся във велика скръб

тебе, моя господар и моя брат…

Нека чуя гласа си, който е ридание на лъв

и чуруликане на птичка пред идващия ден!

Боговете ридаят за тебе и хората те призовават.

Чуй ги и се отзови на техния зов!

Върни се в живота, който е клик и отклик!

Запали светлинка на любовта,

освети с него собствения си път!

Не бъди самотен, не бъди далечен!

Вихър свисти над света и всяко живо сърце трепери.

Но ти, владетелю на истината, не се боиш от нищо!

Ти си възлюблен на вечността!

Телемах дойде до мене, но остана прав до края на песента. Слушаше, но изразът на лицето му показваше, че чутото не прониква в духа му. Тогава го хванах за ръката и промълвих усмихната: „Ти се върни, сине!“. Телемах също се усмихна, но издърпа ръката си от моята и каза: „Какво е това? Някаква свещена мистерия ли разигравате с Нофрет?“. „Да, отговорих, мистерията на вечното раждане!“ Ала Телемах остана и този път чужд на чутото и като повдигна рамене, рече: „Никога няма да разбера жените! Дори тебе, която си ме родила. Вие сте такива странни същества! Нищо у вас не е на своето място!“. „Жените казват същото за мъжете“ — отвърнах. „Може би“ — промълви Телемах разсеяно и отново заговори за Неоптолем. Но този път не за женитбата му, а за неблагодарната му съдба, която го задължаваше чрез славата на баща му, без да му даде възможност да се прослави и той на свой ред. „И като си помисля, че накрая, че това е съдбата на всички от нашето поколение…“ Значи моят син мислеше вече и за славата, тази най-непонятна за жените мъжка страст. Богове, колко е трудно понякога да се разберем дори с онези, които ни са най-близки!

През последните дни младежите, които ме уважаваха, подеха с нови сили своята любовна обсада. Вестта за женитбата на Неоптолем бе като масло в огъня на техните въжделения. Защото Андромаха, макар и не достигнала още моята възраст, бе вече зряла жена. Освен това бе съпруга на един от най-големите герои на Троянската война. Момците смятаха, че поради сходството на случая примерът на Андромаха трябва да ми подейства заразително. И в тези очаквания надеждите им се разпалваха и държането им ставаше все по-дръзко и нападателно.

По това време в Итака живееше един жрец на Зевс на име Лаодамант, мъж, напреднал в годините, но запазил ума си ясен. Той се бе отнасял към мене винаги ласкаво и с внимание. Затова реших да поискам съвета му за едно допитване до оракула в Додона. Светилището се славеше със своите прорицатели. Може би от тях щях да науча нещо по-определено за съдбата на Одисей. Нещо, което да послужи и на мене като указание за съдбата ми и напътствие за бъдещите ми действия.

Отидох у Лаодамант. Той си беше у дома, но не сам. Заварих при него Евримах, с когото се родееха и дружаха. Старецът търсеше дружбата на младите, а Евримах се оставяше да бъде спечелен от него, защото сам харесваше шегаджийството му и веселяшкия му нрав. Денят се случи студен и двамата приятели седяха край огъня и пиеха неразредено вино. Изглежда, питието бе оказало вече своето действие върху им, защото ме посрещнаха с шумни възгласи, а Лаодамант пристъпи към мене и като ме прегърна, целуна ме по двете бузи. Стана ми малко неловко от нежността на старика. А той, доловил това, рече: „Аз мога да ти бъда баща, чедо, затова си позволявам да те целуна. Виж, ако Евримах поиска да те целуне, на него няма да разреша такова нещо!“. Веднага разбрах, че лукавият старец нарочно дразни младежа. Но Евримах не се показа раздразнен, само ме погледна с очи, в които проблесна за миг весело коварство. Лаодамант пожела да почерпи и мене с вино и позова прислугата си. Но никой не се отзова на неговия повик. Икономката му бе изчезнала някъде, а робите навярно се грееха край някой разпален мангал. Сега Евримах взе да дразни на свой ред стареца. „Когато кучето остарее, рече, става за смях на зайците!“ Лаодамант измърмори някакви закани и излезе да дири слугите си. Същия миг Евримах скочи и така както бях седнала в креслото, ме грабна и потърси с уста устата ми. Извих главата си и устните му попаднаха върху бузата ми. После, стъпила на крака, с всички сили го отблъснах. В същото време откъм ходника се чу глъчка от човешки говор и бързи стъпки и това накара и двама ни да се овладеем и седнем отново на местата си. Не можах да говоря нищо с Лаодамант. Пречеше ми присъствието на Евримах, а бях и смутена от случилото се, от появилата се тайна между мене и младежа. Изпих поднесеното ми вино и си тръгнах. Но чувствах тялото си омърсено, та вкъщи се изкъпах отново и дълго трих бузата си, върху която бяха попаднали устните на Евримах. Беше ми и противно, и смешно, и чудно. Афродито, никога няма да проумея твоите закони! Нима тялото ми беше по-вярно от душата?

Скоро след тази случка отидох да посетя беловласата жрица на Артемида, онази същата жрица, която ми беше помагала при раждането на Телемах. Жената бе отдавна престаряла, боледуваше от дълго време и казваха, че вече очаква своя смъртен час. Редно беше да отида да я видя, преди да е слязла в царството на Аид и оставила завинаги света на живите. Старицата бе наистина крайно отпаднала и върху лицето й вече личеше печатът на смъртта. Останала цял живот небрачна, тя умираше сега в самота, наглеждана само от някаква далечна сродница и от един племенник, чудат младеж, който странеше от хората, но бе напълнил къщата си с млади робини. Той беше сладострастник и магьосник, според както говореше мълвата, и посветен в много свещени тайнства, поради което мнозина му се бояха. Когато влязох в стаята на болната, той стоеше при възглавницата й и така и остана през цялото време на посещението ми. Не говореше, само ме гледаше с тъмните си, съвсем кръгли и немигащи очи на голяма птица. Или пък се усмихваше със саркастична усмивка, която ме притесняваше. Той сякаш искаше да каже: „Всеки умира сам! А ние, които оставаме в живота, продължаваме да играем играта си, дори и пред смъртта!“. Ужасен човек бе този млад Лейокрит, не току-така хората си шепнеха за него какво ли не. Започвах да се чувствам виновна пред болната, макар и да не знаех в какво, а смехът на Лейокрит ми тежеше като обвинение. Той приличаше на демон със своя силно извит надолу нос и извитата си нагоре брадичка, с разкривените си устни и гъсти, черни чорапи. Ставаше ми страшно да го гледам и мъчително да слушам пресекливото дишане на умиращата, нейните изтръгващи се сякаш из дълбочината на утробата въздишки. Едва се насилих да остана колкото беше прилично. И щом късият зимен ден започна да гасне, тръгнах да си ходя. Лейокрит дойде да ме изпрати. Не го гледах, но усещах неговия поглед върху себе си. Той сякаш проникваше през дрехите до тялото ми и през тялото до душата. Бях неспокойна като преследвано животно. И си отдъхнах чак когато прекрачих прага на навън. Сега вече можех да бъда любезна с моя изпращач и аз се обърнах към него, за да се сбогувам. Ала той не бързаше да се раздели с мене и ми заговори с плътен и неочаквано дълбок глас. „Царице — рече, но произнесе думата така интимно, сякаш ме позоваваше по име. — Виждаш ли колко жалък е човешкият живот, колко е мъчителна болестта и колко е трудно за душата да се отдели от тялото?“ Помислих си, че видението на смъртта поразява духа му, та ми стана жал за него и му отговорих съчувствено: „Моята свекърва умря в ръцете ми, затова зная колко е трудно да преживееш такова нещо. Наистина няма нищо по-жестоко от старостта и нищо по-ужасно от смъртта. Но човек е така устроен, че с време успява да забрави дори ужаса“. „Видяла си смъртта в очите, а живееш така, като че ли животът ти ще бъде вечен…“ — промълви Лейокрит. „Всеки живее според повелите на духа си“ — му отговорих. Саркастичната усмивка отново се появи върху устните на младежа. „Така, както те гледам, рече, струва ми се, че духът ти е преди всичко жаден за любов.“ Какво можех да му отговоря? Замълчах. А той почака известно време, но като не получи моя отговор, пошепна: „Защо мълчиш?“. По пресекливия му задъхан шепот разбрах, че в него се възбужда мъжът, та ми стана по-противен от когато и да било. „Мълча, защото искам да прекратя един разговор, който ти не би трябвало да започваш.“ От гърлото на Лейокрит се изтръгна неочаквано някакъв особен звук, нещо средно между стон и ръмжене. След това тялото му се изви на дъга и лицето му се сгърчи. Видях ясно, че в него се надига звярът, и неволно се дръпнах. Но Лейокрит се оказа по-бърз от мене. И додето разбера какво става, ръцете му ме обхванаха като клещи и ме притиснаха здраво към напрегнатото му от желание тяло. Добре, че аз бях гъвкава като стоножка. Огънах се цяла и ловко се изхлузих от живата примка, в която бях попаднала. После хукнах надолу по безлюдната уличка. Не мислех за достойнството си на царица, а бързах да се спася от моя нападател. Едва в двореца почувствах унижението си. Изпитах гняв към младия Лейокрит, но се гневях и на себе си. Естествено, разправих всичко на Евриклея и двете заедно решихме занапред да бъда по-предпазлива и да не излизам никъде сама. Ала раздразнението ми не мина през цялата вечер. Защото и това решение бе също унизително за мене.

Предпазливостта ми се оказа обаче твърде слаба защита срещу желанията на мъжете. Те бяха станали хитроумни и изобретателни, а преди всичко смели и нахални. Един ден Еванорид ни покани с Телемах на угощение у дома си. Изтънчеността и сдържаността на този човек ми бяха вече добре познати, та и през ум не ми мина, че и той би могъл да ми натрапи своята мъжка близост. Толкова повече, че и Телемах щеше да дойде с мене. За пръв път отивах в дома на Еванорид, но още от пръв поглед всичко в него ми хареса. Стаите бяха наредени уютно, и с добър вкус, домакините — умни и любезни, разговорите с тях — занимателни. Масата бе отрупана с гозби и украсена с вейки от вечнозелени храсти според египетския обичай. Вечеряха естествено само тримата мъже. А ние с Алкиона, майката на Еванорид, присъствахме единствено за разговор и настроение. Смята се, че храненето със своята грубост накърнява женската красота и дори уронва достойнството на една знатна жена. Да бъда украшение на пиршеството, ето какво беше моето предназначение тази вечер. И аз чувствах, че го осъществявам с успех. Бях положила особени грижи за тоалета си. Носех тъмносиня дреха с широка златна поръбка и много, и тежки златни украшения. А раменете ми покриваше пурпурно наметало. Очите ми блестяха и бузите ми пламтяха от изпитото вино, говора, смеха и отражението на пурпурната багра от плещите ми. Речта ми се лееше плавно, мъдра и същевременно изящна реч, която всички слушаха с видимо удоволствие. А Еванорид не само ме слушаше, но и не сваляше възхитения си поглед от мене. Той непрекъснато ни задържаше, а когато станахме да си ходим, ни предложи да приветстваме изгряването на среднощната Селене. Излязохме под колонадата на дома и видяхме как от морето се издига великолепната луна, вече отчасти разсипана, но въпреки това огромна. Небето бе съвсем черно, с редки, мъждеещи звезди, ала във въздуха се долавяше някакъв нов, макар и още слаб полъх, сякаш едва наченалото дихание на възкръсващия Дионис. Не зная дали изпитото вино или тъкмо този дъх на божеството, но нещо възбуждаше чувствата ни. Мълчахме, ала бяхме развълнувани. Изведнъж усетих ръката на Еванорид да се протяга и прегръща кръста ми. Изтръпнах от изненада. Исках да се отдръпна от натрапника, но присъствието на Телемах ме сковаваше. Не смеех да помръдна, да не би да привлека вниманието му върху нас. Няколко мига останахме така. После, изглежда Еванорид усети моето вцепенение, защото сам се отдръпна от мене. Дадох си вид, че подминавам случката, без да й отдавам значение, но мисълта ми бе заета непрекъснато с нея. Винаги овладеният Еванорид бе последният мъж, от когото очаквах подобна волност. Кое го бе подтикнало към нея? Дали настроението на вечерта? Или общото отношение към мене? Бях и поласкана, и отново унизена, и както винаги, настръхнала в отбрана. Все повече се чудех на себе си. На моята душевна и телесна неподатливост пред любовта. Беше време, когато се страхувах, че изгладнялото ми тяло ще ме предаде. Но ето че то се отбраняваше при всеки опит да бъде изкушено. В такива мигове аз дори забравях своя глад. Какво бе това? Целомъдрие на девственица ли? Или любовта ми към Одисей, заседнала завинаги в плътта и кръвта ми?

Недоумяваща, откривах в себе си едно ново, непознато досега за мене чувство, чувството за съпружески дълг. То се бе появило ясно и определено и стоеше твърдо в душата ми като крепостен зид. Но като приемах защитата на тази крепост, аз се чувствах в същото време зазидана в нея като в гробница. И духът ми, жаден за щастие, се бунтуваше непримиримо. А разумът ми ме съдеше и се надсмиваше над този мой появил се неизвестно откъде и как дълг. Да бъда вярна на Одисей само затова че бях негова съпруга! Каква безсмислица! Вярна на неверния Одисей, който не само ми изменяше, но и ме унижаваше в своите измени, оскърбяваше ме незаслужено и издевателстваше над душата ми! О, богове, посочете ми верния път, защото аз наистина не зная чие водачество трябва да приема! На разума, на духа си, устремен по следите на радостта, или на това абсурдно чувство, което, без да търси каквото и да е основание, иска от мене да се жертвам докрай?

Тежко на онзи човек, който загуби единството на душата си! Чиито желания се сблъскват като насрещни ветрове и намеренията изтляват в колебания. Който скита из скритите ходници на своите мисли и чувства и напразно дири изход от тях. Такъв човек носи хаоса в себе си и неизменно създава хаос и около себе си. Жестоко и несправедливо беше дето съдбата избра именно мене, за да ме направи оръдие на своите разрушителни сили. А най-жестоко беше, че то стана неусетно, без да мога да разбера това навреме. Животът мами хората със своята привидност. Течението ги носи плавно, всичко им изглежда на своето място, додето бездната не се разтвори под нозете им. Така се случи и с мене, че аз прозрях истината едва тогава, когато злото се бе стоварило вече върху ми и върху онези, които ме заобикаляха. Ала колцина са людете, облагодетелствани от боговете с предварително прозрение? Или предпазвани с предсказания? Макар че и предсказанието може да се окаже като сянка за онзи, когото тласкат външни и вътрешни обстоятелства по-силни от самия него. За какво ще послужи на моряка известието за буря, след като корабът му се намира в открито море? Всеки знае, че вятърът разпалва пожари, но може ли някой да спре вятъра? Или да угаси огъня на човешките души? Тежко и на онзи, който разруши своето единство с хората! Който превърне близките си във врагове и предизвика злите чувства на онези, сред които живее. Такъв човек прилича на град, обсаден от неприятел. И неговите дни са като дни на воин, който очаква непрекъснато съдбовния удар. Животът му е белязан от знака на гибелта и за него по-добре би било изобщо да не се е раждал. Нещастието го дебне навсякъде, но като поразява него, то протяга своята безмилостна ръка и към онези, които са свързани с него.

Още разговорите за женитба на Неоптолем не бяха стихнали, когато от материка до нас достигна една нова вест. Изненадваща, както и първата, тази нова вест вещаеше не добро, а зло.

Изчезналият преди няколко години Орест се бе появил неочаквано във Фокида, в двореца на своя свако цар Строфий и на леля си Анаксавия, сестрата на Агамемнон. Новината се разпространи бързо по цяла Гърция и навсякъде предизвика силно вълнение. Отмъстителят на Агамемнон бе жив. Превърнал се изведнъж от невръстно дете във възмъжаващ юноша, подкрепян от могъщия цар на Фокида и подстрекаван от своята отмъстителна леля Анаксавия, той представляваше смъртна опасност за Егист и Клитемнестра. Над златочела Микена надвисваше страшен, гръмоносен облак, от който всеки миг можеше да блесне поразяващата, смъртоносна мълния. Хората изтръпнаха пред ужаса на предстоящите събития. Толкова повече, че те идваха изневиделица, тогава, когато никой не ги очакваше. Отдавна вече самотните вопли на Електра не вълнуваха никого. Смятаха я почти за луда. На девицата явно липсваше нужната сила и решителност, да нанесе сама удара. А подкрепа тя нямаше. Сестра й Хризотемида носеше посредствена и безразлична душа. За Орест пък не се чуваше нищо. Отначало всички смятаха, че той е отвлечен от приятелите на Агамемнон, но после се наложи мнението, че детето е убито от Егист или изпратено в далечните земи на Азия, откъдето няма да се завърне никога. Но ето че Орест се бе завърнал. И сега предстоеше последното сблъскване на страстите, решителният двубой между двата последни представители на вълчия Атреев род. Кой щеше да победи? Егист или Орест? Властолюбието и любовта към жената или жаждата за мъст и верността към бащата? А Клитемнестра? За нея не можеше да има победа. И в двата случая щеше да бъде победена. Ако тя имаше някаква вина за убийството на Агамемнон, сега щеше да я заплати стократно. Но аз не откривах в нея истинска вина. Виждах само едно нещастно съчетание на характери и стечение на обстоятелства, една фатална завръзка, която не можеше да има друг развой. Клитемнестра бе уловена здраво в примката още тогава, когато бе станала жена на Агамемнон. Но можеше ли тя да носи отговорност за тази злощастна женитба? Какво знае едно младо момиче за хората и за техните характери, за любовта и брака, за човешките страсти и за изненадите, които животът ни поднася? Самоуверена и горда, и силно засегната от играта на Одисей с нея, Клитемнестра не можеше да не пожелае този брак, който я издигаше над всички гръцки княгини. Разочарованието обаче бе дошло много скоро, а после враждата и омразата. Накрая жестокото пожертване на Ифигения бе докарало окончателния разрив между съпрузите и страшната ненавист, придружена от жажда за отмъщение. Клитемнестра трябваше да убие Агамемнон, за да възстанови нарушеното равновесие на живота и на собствената си душа. Той пръв й бе дал примера, бе разрушил в нея представата за позволено и непозволено. Но дори не толкова и заради Ифигения, колкото заради самата себе си, за да спаси себе си и любимия мъж, а също и да запази любовта си, Клитемнестра бе станала убийца. Можеше ли да бъде друга, след като бе попаднала сред убийци? Самият Агамемнон бе заченат в убийство. Цяла Гърция знаеше, че Атрей бе убил рождения си син, за да се ожени за майката на Агамемнон. Непрекъснато мислех за тези неща и заета със заплахата, надвиснала над моята братовчедка, не забелязвах опасността, заплашваща самата мене, тънката черна ивица, появила се на хоризонта на моя собствен живот, растящото напрежение във въздуха на Итака.

Имаше един итакийски младеж на име Ноемон, син на Фроний, който бе започнал да ме ухажва отскоро. Той не блестеше с дарби, освен с една — да улучва винаги благоприятния за себе си час и от всяко положение да извлича изгода за себе си. Казваха, че майка му го била заченала от Фроний горе, на Хермесовия хълм, който се издига над града Итака, и че самият бог Хермес бил участвал в неговото създаване. Шегобийците пък добавяха, че освен божеството в създаването на Ноемон участвал и домашният роб водоносач Месавлий. С тази намеса те обясняваха защо иначе толкова личният младеж, притежаващ благороден торс и красива глава, имаше такива груби и тромави ръце и нозе, взети сякаш от друго тяло. Може би, чул нещо от тези злоезични слова, Фроний се стараеше да обезсмисли лошата мълва, като показваше преувеличено любовта към сина си. Той го превъзнасяше до небесата, хвалеше го с повод и без повод и изтъкваше на всяка крачка достойнствата му. Това стана причина присмехулните итакийци да нарекат Ноемон „прекрасната рожба на Фроний“. Младежът не се показа обиден. Той се интересуваше само от своята изгода и духът му бе сляп и глух за всичко останало. Достатъчно умен бе да разбере, че присмехът задължава хората и ги привързва към тяхната жертва. Затова приемаше шегите на другите спокойно. Самият той не се присмиваше на никого и засегнат или не, оставаше неизменно любезен с всички. Бе рядко внимателен в отношенията си. А услужливостта му бе направо пословична. Наистина, Евримах казваше, че като прави услуги на хората, Ноемон цели единствено да ги задължи към себе си. Но тъй като никой не бързаше да се разплаща с Ноемон, дълговете към него не дразнеха. Фроний изработваше кораби, известни надалече със своята издръжливост, лекота, бързоходство и сигурност при плаването. Още щом възмъжа, Ноемон остави работилниците на баща си и тръгна да урежда сделките му. Той обикаляше цялото западно крайбрежие на Гърция, от Месения и Китера до Епир и Коркира, та дори и до земята на илирите. Разправяха, че печалбите на Фроний непрекъснато растат и мнозина му завиждаха за сина, с когото се задяваха. Що се отнася до мене, аз почти не обръщах внимание на Ноемон. Намирах духа му беден, затова странях от него и ухажванията му ме изненадваха, но не ме поласкаха. Ала един непредвиден случай стана причина сама да го потърся и да се помъча да вникна в живота и делата му.

Наближаваше краят на зимата, когато една сутрин Ментор се появи необичайно рано в двореца. Веднага разбрах, че се е случило нещо извънредно, защото напоследък Ментор рядко ме търсеше. Изглежда, не можеше да ми прости ухажванията на младежите и се чуждееше, за да ми покаже своето неодобрение. Без да се помайва, Ментор поиска да говори с мене насаме и щом отпратих всички, веднага започна да разказва: „Онзи ден бях за риба, Пенелопе. Сега в морето гъмжи от пролетна риба, та човек си струва да се потруди по неговите пътеки. Цял ден прекарах в залива и чак привечер излязох на брега. Гледам, до пристана стои старец чужденец, появил се неизвестно откъде и как. Естествено запитах го най-напред кой е, откъде е и как е попаднал в Итака. А той ми отговори, че е критянин и че бил доведен от един критски кораб, който продължил пътя си към Теспротийския край. Стана ми чудно, че не съм видял кораба на критяните, след като цял ден бях прекарал в залива. Но не показах съмнение в думите на стареца, за да не накърня достойнството му, и както е редно го поканих да пренощува у дома. По пътя той ми обясни, че търси внук си, отвлечен от търговци на роби. Описа ми детето и аз му казах, че такова момче няма в Итака. След което продължихме мълчаливо до вкъщи, защото аз бях изморен, а и старецът, изглежда, не беше от словоохотливите. У дома го поверих на слугите си със заръката да му приготвят вечеря и постеля и чак на сутринта запитах за него. Отговориха ми, че вече си е заминал, но без да се обади на никого. Дори не бяха разбрали кога си е тръгнал. По света има всякакви хора. Реших, че или този старец е голям неблагодарник, или че погнат от неволята си, е забравил благоприличието, и престанах да мисля за него. Но тази сутрин видях съседа си Евмолп и той ми каза, че вчера сутринта срещнал същия старец близо до моята порта. Евмолп, придружен от своя роб Пик, бързал за морския бряг, но като се сблъскал с непознат човек, спрял се с него да го разгледа и разпита. Старецът му се сторил подозрителен и за да го изпита, Евмолп му казал, че напуска Итака завинаги, прокуден от старейте и зли старци, одумници и охулници. Като чул това, непознатият запитал веднага за дома на Ноемон и щом Евмолп му обяснил къде се намира, начаса се отдалечил. Но тогава Пик, който е епирец, казал на господаря си, че той успял да огледа добре стареца и познал в него един от дворцовите слуги на епирския цар Ехет“.

Като стигна дотук, Ментор замълча и ме погледна многозначително. „Предполагаш, че Ноемон е предател и съгледвач на цар Ехет, така ли?“ „Не предполагам, а съм напълно уверен. Иначе старецът нямаше защо да лъже и да се крие.“ Наистина случаят внушаваше лоши съмнения и бе твърде обезпокоителен. Ехет бе по-опасен от пиратите. Той плячкосваше от дълго време съседите си по суша, но напоследък упорито се говореше, че вече подготвя кораби и за морски нападения. Твърде вероятно бе той да насочи вниманието си най-напред към Итака, която, лишена от владетел мъж, изглеждаше най-беззащитна. Кой щеше да му попречи да осъществи намеренията си? Ехет бе истински варварин, не се подчиняваше на човешките и божеските закони и можеше да бъде сплашен само с груба сила. Но макар че по цяла Гърция го наричаха „изтребител на човешкия род“, никой не смееше да започне въоръжена разправа с него и жертвите му бяха оставяни сами на себе си. От това неговата дързост само растеше. Реших, че трябва да изпратя веднага пратеници при баща си Икарий за съвет и помощ, а преди всичко да изясня всички обстоятелства около случката със стареца. Аз не притежавах увереността на Ментор и се страхувах от някоя злощастна грешка. Всъщност обвинението на Ментор почиваше главно върху неговите предположения. Истината можеше да се окаже съвсем друга. Нямаше нищо по-лесно от това да предам Ноемон на старейте. Но аз познавах техния съд и знаех, че неговите решения се влияят преди всичко от настроенията на гражданите. Малко беше нужно, за да се настроят итакийците срещу Ноемон и старейшините да решат смъртта му. А той можеше да бъде невинен. Спомних си за Паламед, осъден по нагласеното от Одисей лъжливо обвинение и убит с камъни за едно престъпление, което не беше извършил. И разбрах, че съм длъжна заради онази страшна измама на Одисей да подиря оправдаващата истина за Ноемон. Затова вместо да събера съвета на старейшините, изпратих един от дворцовите глашатаи да извика Ноемон в двореца. „Той ще те омотае — каза Ментор. — Ще видиш! Защо ти трябва да се обясняваш с измамника? По-добре действай, и то бързо!“ „Не мога да гледам така леко на нещата — отговорих. — Винаги можем да убием живия, но как ще върнем убития към живот? Ами ако Ноемон не е предател? Малко ли пъти се случва да бъдем измамени от привидния образ на нещата? Твоят разказ буди съмнения, но той не съдържа доказателства. Недей забравя, че да осъдиш невинен, значи да осъдиш себе си. Който и да реши смъртта на Ноемон, за нея в последна сметка ще отговарям аз. Кръвта на младежа ще падне върху моята глава и гибелта му ще легне върху моята съвест и моето царско име.“ „Прави каквото знаеш!“ — каза Ментор. Изглеждаше ядосан и недоволен. Но може би беше само разколебан. Ноемон пристигна веднага. Ала нямаше вид на разтревожен. Наблюдавах го внимателно, но не откривах в него никакви признаци на скрит смут. Отначало се посуети малко, докато се настани в предложеното му кресло. Като че ли не знаеше къде да дене ръцете и нозете си. Но то беше известната му телесна несръчност, може би само засилена под моя поглед. После застана неподвижен и седеше спокоен, като ме гледаше, без да отклони взора на пъстрите си, непроницаеми очи. Почувствах се предизвикана от невъзмутимостта на младежа и реших да му говоря направо, без заобикалки. „Ноемон, рекох, вчера при тебе е дошъл пратеникът на епирския цар Ехет. Кажи ми защо идва този човек тук и защо Ехет не изпраща своите пратеници до двореца на Итака, а ги кара да търсят твоя дом, и то тайно!?“ Ноемон дори не трепна. „Тъкмо исках да дойда и да ти говоря за това, царице — каза. — За малко да се сблъскаме с твоя глашатай на нашата порта.“ Прехапах устните си. Ако Ноемон бе виновен, с това признание той се освобождаваше от всяко обвинение. „Добре, говори да видя какво ще ми кажеш“ — рекох. Какво друго можех да направя вече, освен да го изслушам? „Старецът дойде да ми поръча три кораба за цар Ехет“ — започна младежът. „А ти прие ли поръчката?“ „Приех я като търговец, но предупредих стареца, че сделката не може да остане в тайна, както той иска. И още, че не ни е възможно да изпълним поръчката в желания от тях срок.“ „Бързат ли с тези кораби?“ „Да. Дори старецът предложи да ми ги заплатят по-скъпо от обикновеното, но да стане според желанието на царя. Отговорих му, че имаме много поръчки, които не мога да отложа, понеже съм дал вече дума за тях. Казах му: Добрият търговец държи повече на думата си, нежели на печалбата. Защото иначе ще се лиши изобщо от печалби.“ Ноемон говореше гладко и без запъване, непрекъснато се усмихваше с красивите си релефно изрязани устни и нито за миг не отбягна погледа ми. Но както и преди, аз не можех да открия никакъв израз в очите му. Те бяха направени сякаш от цветно стъкло, а не от жива плът. Тъкмо тази преграда обаче и подчертаното спокойствие ме изпълваха най-много със съмнения. Мислех, че словата на Ноемон навярно съдържат истина, но не и цялата истина. „Ехет познава ли те, го запитах, или само е чувал за тебе?“ „Познава ме — отговори момъкът без всяко колебание. — Бил съм много пъти в Епир и винаги съм му носил дарове. Защото чужденец, който не почете Ехет с дарове, може да бъде обесен за нищо или кастриран за забава на царските гости.“ „Ами старецът познаваше ли те?“ „Предполагам, че ме е виждал в двореца.“ „Къде е той сега?“ „Замина си преди малко.“ „С какво?“ „С кораба, който го беше довел.“ „А къде се намираше този кораб?“ „Надолу по брега, скрит от очите на хората.“ „Защо не ми съобщи веднага за епиреца и епирския кораб?“ „Не е в нрава ми да бъда издайник. Как можех да предам госта си? Но щом човекът напусна дома ми, приготвих се да дойда и ти разправя за него. Нали ти казах, че твоят глашатай ме завари готов да тръгна? Смятам, че ако изпратиш веднага хора след стареца, те ще успеят да го доведат.“

Съмнявах се дали щяха да успеят. Колкото словата на Ноемон ми звучаха по-правдиво, толкова по-малко им вярвах. Въпреки това изпратих начаса Ментор по следите на чужденците. Ала той се завърна, както и очаквах, без да открие нещо. Вече почти съжалявах, че не го бях послушала. Изглежда неговият ум, макар и по-просто устроен, притежаваше повече здрав смисъл от моя. Докато се чудех обаче какво да кажа сега на Ноемон и как да се отнеса с него, в двореца пристигна козарчето Мелантий, син на градинаря Долий, и съобщи, че на път за града видяло от височината на склона отдалечаващия се в морето епирски кораб. Отдъхнах си, както заради Ноемон, така и заради себе си. Дори взех да изпитвам известни угризения към набедения предател. Въпреки това доверието ми в него остана като пукнат съд, който може да употребяваш, но при условие че много ще внимаваш. Струваше ми се, че той е опасен хитрец, ловък като маймуна и плъзгав като блатна риба. Човек, който си служи свободно с лъжата и истината според ползата, която би могъл да извлече от тях. И който крие измамите си зад очевидна правдивост. Нали Евримах бе казал веднъж, че най-добре лъже онзи, който лъже чрез истината. Може би Ноемон принадлежеше към този род най-сръчни измамници. Имах чувството, че той не обмисля речите и държането си, а просто усеща какво трябва да каже и какво да направи, и че хитростта при него не е качество на ума, а по-скоро някакъв вроден нагон, както е хитростта на лисицата. И се питах как да се държа по-нататък с този човек, как да постъпя с него. Нищо не доказваше, че ме е излъгал, но аз се чувствах излъгана. Бях ли права или не? Ако Ноемон не беше свързан с цар Ехет, това не би имало кой знае какво значение. Но случаят ми налагаше да имам вярна и определена представа за младежа, за да зная какво мога да очаквам от него. Трябваше следователно да се помъча да го опозная. Затова му казах с най-милата си усмивка, онази усмивка, на която никой от моите поданици не можеше да устои: „Прости ми, Ноемон, че показах недоверие към тебе! Но обстоятелствата бяха такива, че и най-доверчивият би се усъмнил. А на един владетел не е разрешено да бъде прекалено доверчив. Затова нека моята предпазливост не бъде обидна за тебе! А като награда за откровеността ти те каня да станеш отсега нататък редовен гост на царския дом“. Очаквах, че моята покана ще зарадва Ноемон, но той си остана, както винаги, невъзмутим. Благодари ми със смислени, пестеливи слова според обичая си, а усмивката му и този път не изразяваше нищо. Предполагах, че като се сближим, той ще се отпусне и разкрие неволно. Но надеждите ми не се оправдаха. Ноемон продължаваше да бъде сдържан и непроницаем. Приличаше на добре запечатан съд, за чието съдържание можеш само да гадаеш. След посещенията му си припомнях нарочно нашите разговори и с учудване откривах, че макар и да беше говорил достатъчно, той не бе изказал нито една своя мисъл и не бе разкрил нито едно свое чувство. И аз оставах, както и преди, в неведение относно това, което се криеше в него. Долавях обаче, че в своята сдържаност той ме дебне зорко и изчаква своя час. Та ми ставаше малко страшно от него.

Скоро трябваше да разбера с досада, че благоволението ми към Ноемон се тълкува неправилно от гражданите на Итака. Като не знаеха истинските му подбуди, те виждаха в него проява на женско разположение. Нещо, което идеше още веднъж да ми покаже, че представата за мене бе променена и че в съзнанието на моите поданици аз бях вече не толкова царица, колкото жена. И повече не можех да проявявам своите милости свободно. Никой не ме съдеше, но момците, които ме ухажваха, се почувстваха пренебрегнати и не криеха своята ревност и недоволство. Един ден в двореца пристигна Антиной, потъмнял от гняв, застрашителен като ураган в морето. Почти изблъска опитващата се да доложи за него Евринома и нахълта безцеремонно в стаята, в която се намирах. Застана пред мене с целия си огромен ръст, мятащ яростни погледи, готов сякаш да ме хване за косите или за дрехата и да ме повлече по пода. Не се изплаших. Пред нежността и обичта на Антиной треперех в боязън, защото усещах готовността на душата ми да им се покори. Но гневът и ревността на младежа ме освобождаваха от неговата власт. В такива мигове той се превръщаше в мой враг, при това един твърде слаб и жалък враг. Чувствах цялото си превъзходство над него и колкото той губеше власт над себе си, толкова аз се владеех по-добре. Погледнах момъка по детски, отдолу нагоре, усмихнах се със светла, безметежна усмивка и го запитах със сладък глас: „Какво има, Антиной?“. Младежът остана за миг стъписан. Защото гняв, който не среща отражението си в другите, изглежда не на мястото си и прави разгневения смешен. И Антиной се почувства смешен и се обърка. Но после гневът му пламна с двойна сила и той избухна несдържано: „Какво има ли? — почти извика. — И ти ме питаш още какво има? Има това, че всеки, който вярва на жена, е луд. И аз съм по-луд от всички. Би трябвало стареите на Итака отдавна да ме изселят от града и да ме изпратят на някой пуст остров, където моето срамно безумство няма да има поне свидетели!“.

Той се задъха и спря. А аз мълчах, но продължавах да го гледам мило усмихната. Беше ми радостно. И ми доставяше такова удоволствие да изпитвам силата си над младежа. „Ти наистина си луд! — му казах най-после. — Но не защото си повярвал на жена, а защото оставяш изплашеното ти чувство да се съюзи с въображението ти и да те поведе в неверен път.“ Думите ми оказаха очакваното въздействие. Възможността да бъде излъган от собствената си подозрителност веднага помами Антиной с успокоението, което му обещаваше. Той направи няколко крачки из стаята с наведена глава, после дойде отново пред мене, напипа някакво кресло с ръка и седна на него така, сякаш краката му изведнъж бяха отмалели. Разтърси глава, като че ли да прогони лошите си мисли, а после ме погледна право в очите. Погледът му бе пълен със страстна молба. „Царице — промълви и гласът му пак трепереше от вълнение. — Кажи ми откровено защо Ноемон е отличен с такава чест? С какво я е заслужил? Гражданите на Итака са озадачени и приказват какво ли не. Всички знаят, че ако Евримах идва в двореца свободно и редовно, то е защото семействата ви са свързани отдавна в близка дружба. Еванорид боговете са надарили с находчив ум и многоречие, та казват, задоволявал любопитството на ума ти. Но защо идва Ноемон? С какво този печалбар е заслужил разположението ти? Бедността на духа му го изравнява с най-низшите, а липсата на доблест го прави подобен на роб! Алчността му пък надминава дори тази на пиратите!“ В пристрастните думи на Антиной се долавяше неволен упрек. Той като че ли имаше такива права над мене, че можеше да ми държи сметка за отношенията ми с хората. Всъщност любовта му даваше всички права. Затова трябваше да му кажа истината. Не биваше да заблуждавам този човек, който така отчаяно жадуваше да ми вярва. „Умееш ли да пазиш тайна?“ — го запитах. Антиной не си позволи да се обиди. Само се усмихна снизходително и каза: „Какъв въпрос ми задаваш, царице? За дете ли ме смяташ? Кой мъж, който уважава себе си, не умее да пази тайна?“. „Добре! Тогава ще ти кажа, че Ноемон съвсем не се радва на моето разположение. По-скоро обратното. И ако напоследък го удостоих с вниманието си, то причината за това е едно обстоятелство, което за сега не мога да ти открия.“ Този път Антиной се разтревожи не на шега. „Какво е това обстоятелство? — запита със сбрани вежди и помрачен поглед. — Защо не можеш да ми го откриеш? Нали каза, че ще ми повериш тайната?“ Засмях се. „Уверявам те, че не е нещо, което би могло да те засегне. Затова не се губи в догадки и не се измъчвай със съмнения!“ „Дай ми някакво уверение“ — пошепна Антиной все още с разтревожено лице. „Защо ти е уверение? — отвърнах. — Не разбираш ли, че няма смисъл да те лъжа, след като не ти дължа нищо?“ Антиной остана загледан в мене. Мислеше и съобразяваше. „Да, да — рече най-после полугласно. — Да, ти си права! Как не ми дойде и на мене на ума?“ Наблюдавах го. Лицето му се проясняваше бърже и мракът и заплахата в очите му изчезнаха. „Да, да — промълви пак, като че ли на себе си. — Разбира се! Астарта понякога се шегува с хората и ги разиграва, както си ще! Въпреки това нека бъде благословено името й!“ Загледа ме като в радостна пробуда и ми заговори с проникновен глас: „Царице, искам да ме разбереш! Аз съм готов на всичко, но няма да оставя никой да получи онова, което самата справедливост отрежда да бъде мое! Защото за другите ти може да си дар на живота, а за мене си живота! Твоята загуба би била смърт за мене!“. С всяка изречена дума Антиной се възбуждаше все повече и повече. Чувствата му се разгаряха като зноя в лятно пладне. Искри изскачаха от очите му и жар лъхаше към мене от всяка гънка на хитона му. Додето разбера, и се озовах пак с опасността пред себе си. Превращението на Антиной разклати отново почвата под краката ми. Усетих как собствената ми кръв се надига и прелива в гореща вълна от сърцето към главата. Слепите ми очи биеха и бузите ми пламтяха. Богове! Колко жалка и безсилна бе ревността и колко велика и мамеща любовта! Но как лесно можеше любовта да се превърне в ревност! И да бъде лишена от своето величие и побеждаваща сила. Трябваше само да й се отнеме вярата… Имах ли обаче аз правото да лиша Антиной от вяра?

Зимата изживяваше своите последни дни начумерена и сърдита, но не бързаше да си отиде. Една нощ обаче усетихме безплътните криле на Нот, вестителя на пролетта, да раздвижват въздуха. Той прелетя най-напред по покривите на двореца, а после топлото му дихание нахлу през прозорците и разхлопа недобре затворените врати. Стана душно, морето зашумя, гората застена и разтревожените чайки се вдигнаха с писък над земята. Някъде в отдалечените обори конете зацвилиха. Бурята се спусна стремително над острова и вилня през цялата нощ. А на разсъмване заваля тих, напоителен дъжд. Валя две денонощия и слънцето изгря чак на третата сутрин. Издигна се то, лъчезарно и ласкаво, над измитите ридове и полета и заедно с него изведнъж се появи и пролетта, още трогателно млада, скромно усмихваща се от някое напъпило клонче или полянка с току-що разцъфнали, съвсем дребни теменужки.

Щом времето се затопли и стана приятно за разходки извън града, Еванорид ни покани отново с Телемах, този път да видим строежа на новия му дом. Не беше много трудно да се сетя, че посещенията на Ноемон в двореца са разтревожили и него. Твърде различен обаче по нрав от Антиной, той не диреше открити обяснения, а се стараеше само да ми напомни за своите чувства и намерения. Малко се поколебах дали да приема поканата. Но после любопитството ми надви. Телемах също бе любопитен да види строежа, за който говореше цяла Итака. В определения ден винаги внимателният Еванорид ми изпрати нарочно носилка, за да премина по-лесно по разбития от превоза на камъни и мраморни късове път. Това бе египетска лектика, направена от полирано кедрово дърво и украсена с тънка и изкусна резба. Особено красиво бе облегалото, на което бе изобразена цяла картина. Царица поднасяше на своя цар цвят от лотос, а над двамата грееше слънцето с малки животворящи ръце вместо лъчи. Наистина удивителна бе способността на Еванорид да използва и най-дребната подробност, за да ми внушава желаните от него настроения и мисли. Но макар и поласкана от тази настойчивост, аз започвах да я чувствам като посегателство върху моята вътрешна свобода, като някаква натрапничава опека. Денят на нашата разходка се случи добре избран, светъл и топъл. Отново влюбен в земята, Хелиос се стараеше да я пробуди с милувките си. Във въздуха се носеше мирис на напечена пръст и водорасли. Прелитаха неспокойни птици. Пеперуди се люшкаха като пияни над сухите треви и клонки с набъбнали листни пъпки. Изкачвахме се по рътлината с чувства, възбудени от хубавия ден и красивата гледка. Мястото бе обзорно, с открити хоризонти. Далечината мамеше духа. Морето бе замряло във величава неподвижност. Виждах водата да блести дълбоко долу, под високия бряг, между клоните на дърветата и стеблата на увивните растения. Бе съвсем прозрачна и приличаше на зелено финикийско стъкло. Различавах всяко камъче от плитчината, а по-нататък и рибните ята, как преминават по жълтото пясъчно дъно, за да се скрият в теменужните сенки на полетата от водорасли. Бели чайки прелитаха на широки кръгове над сребърностволите тополи и зелените кипариси, а после се загубваха някъде из светлите простори. „Тъкмо място за Еванорид!“ — възкликна по едно време възхитеният Телемах. Аз също си мислех, че тази широта, това спокойствие и яснота са напълно в хармония с духа на нашия приятел.

Новият дом, макар и още неизграден, имаше вече внушителен вид. Основите му бяха като на крепост, направени от дялани камъни, толкова огромни, че Телемах удивен запита: „Как сте успели да докарате, повдигнете и наместите тези големи блокове?“. На което Еванорид само се усмихна със своята тънка усмивка и веднага ни заведе да видим мъжката къпалня, чиито под бе направен от един-единствен варовиков блок. Телемах просто не можеше да повярва, че това е така, но после, когато се убеди, че Еванорид му казва истината, рече с възторг: „Ти си същински бог! Хвала на египтяните, че са те научили на своето майсторство!“. И продължи да разглежда строежа с нараснало любопитство.

Голямата зала за пиршества, чиито очертания бяха вече определени, бе по-просторна от тази на двореца. Еванорид ни заведе да видим и колоните й, които каменоделците работеха настрани. Бяха от червен мрамор. „А подът ще бъде черен — поясни Еванорид. — И когато в огнището се запали огън или се внесе жар с мангали, всяка колона ще прилича на стълб от пламък, издигащ се нагоре…“ Като чу това, Телемах каза със светнали очи, по детски: „Искам този дом да бъде мой!“. На което Еванорид отговори веднага спокойно: „Може и да стане твой?“. Телемах не обърна внимание на тези думи, но аз разбрах добре техния истински смисъл и се почувствах някак виновна пред сина си. Сякаш бях извършила предателство спрямо него. А Еванорид цял сияеше, вдъхновен от собствените си надежди. Когато стигнахме до женското отделение, в гласа му долових нежност. „Вижте само какъв простор се открива оттук! — каза. — Когато домакинята се изправи на прозореца, ще има чувството, че лети между небето и земята.“ След това той ни описа украсата на стаите, така както я беше замислил, медните преградни стени с тъмносин кант отгоре и дверите, също медни, с ключалки от сребро и слонова кост. Накрая ни заведе да видим и моделите на стенните орнаменти, рисувани върху глинени плочи. Рисувачът бе доведен нарочно за целта от Крит, но работата му си струваше този труд. Не бях виждала никога по-красиви и разнообразни рисунки. Тук имаше и сърни, които лежат сред миртови храсти, и пеперуди, които летят над разцъфнали лилии, чучулиги, устремени в полет нагоре към небето сред тънки като воали облаци, и пъстри риби, които плуват сред разклонени водорасли. Имаше делфини с извити на дъга тела и октоподи с разпуснати пипала. Видът на октоподите обаче ми напомни за Калипсо и изведнъж ми стана страшно. Сякаш този разкошен дом и нашият любезен домакин криеха някаква заплаха за мене.

В това време Телемах, изпаднал в пълен възторг пред рисунките на критянина, каза: „Е, драги, сега не ти остава друго, освен да довършиш този дом и този мегарон и после да намериш една достойна стопанка и на дома, и на мегарона!“.

„Тя е вече намерена!“ — отвърна Еванорид и така ме погледна, че аз изтръпнах и сама погледнах разтревожена към Телемах. Уви! Тревогата би беше оправдана. Телемах бе видял и разбрал и на лицето му бе изписана такава почуда и недоумение, че би изглеждал смешен, ако не беше толкова развълнуван. Следващия миг гъста руменина изби по бузите му, чак до корена на червените му къдри и бялото на очите му. Съвсем се смути и объркан, прикова погледа си в хоризонта, сякаш бе видял там нещо, което бе грабнало цялото му внимание. Не зная колко време и тримата мълчахме. После Телемах запита Еванорид тихо и без да го гледа: „Може ли оттук да се слезе до морето?“. „Може, отвърна Еванорид също тихо, но внимавай, защото пътеката е изронена от скорошния порой!“ Ала Телемах вече не го слушаше. Той се спусна бързо надолу и скоро се загуби зад завесата от стебла и клони. Чуваше се само ритмичното тупкане на нозете му по склона и от време на време шумът от сриващия се пясъчник. Стоях неподвижна. Нито исках, нито можех да погледна Еванорид. Нито исках, нито можех да му говоря. Никога досега не бях изпадала в по-неловко и несгодно положение. В смущението си прекарах ръка през огърлицата, която украсяваше шията ми, усуках я около китката си и силно я стегнах. Но ленената връв не издържа, скъса се и скъпоценните зърна от планински кристал се разпиляха из праха и сухата трева. Не помръднах. Не ми беше до огърлицата. Еванорид обаче се наведе и започна да събира зърната. И тогава видях съвсем ясно, че ръцете му, които посягаха към белите, прозрачни мъниста, треперят. Когато Телемах се изкачи отново при нас, той имаше такова странно, необичайно изражение, че ми се стори като чужд човек. Постоянната му младежка ведрина и безгрижието му бяха изчезнали от лицето, чертите му се бяха изопнали и погледът му бе станал суров. И гледаше той като че ли навътре в себе си, като човек, нападнат от тежка грижа. Едва бях започнала да се успокоявам, отново се разтревожих. Понечих да кажа нещо на сина си, но не намерих в ума си подходящи думи. Той обаче се обърна към мене с рязка реч, с каквато никога досега не ми беше говорил. „Няма ли вече да си ходим?“ Бях готова да си тръгна веднага. Но Еванорид, овладял се вече напълно, пристъпи спокойно към нас и рече усмихнат: „Всеки би ме укорил, и с право, ако не гостя своите гости в дома си, макар той още и да не е построен. Наистина засега няма нито едно довършено помещение, което бихме могли да използваме за случая. Но аз каня тебе и майка ти, Телемахе, на открито. Тук, наблизо, се намира една чудна полянка с извор, посветен на нимфите. И в тази зала, която има за свод небето и за под земята, Хелиос ще ни бъде светило и Зефирът ветрило“.

Телемах също се опита да се усмихне на любезната покана, но усмивката му излезе пресилена. Изведнъж в паметта ми изплува един далечен спомен. Видях се съвсем млада, усмихната също така неестествено пред Одисей в онази мъчителна вечер, когато исках да скрия от него, че зная истината за Меланто. И ми стана жал за Телемах. За огорчението му, което не бе заслужил с нищо, за неумелата му преструвка, за загубеното му младежко безгрижие. Ръцете ми се повдигнаха сами да го прегърнат. В същия миг го чух да казва: „Би било недостойно, Еванориде, да не приема поканата ти, толкова повече, че ти си ми приятел…“. И като се дръпна от протегнатите ми ръце, без да ме гледа, додаде: „Пък ти, майко, си иди вкъщи! Угощенията приличат на мъжете. Затова се прибери в своя царски дом, наглеждай прислугата и бди за реда, както подобава на една грижовна стопанка“. Ръцете ми се отпуснаха и всяко слово замря на устните ми. Еванорид също не намери какво да каже. Постъпката на Телемах бе така неприсъща на нрава и възпитанието му, така далече от разбиранията му и досегашното му държане, че обърка и двама ни. Сякаш беше някой дребен итакийски занаятчия, грънчар или кошничар, който учи глупавата си майка на благоприличие според собствените си простовати схващания. Всъщност той ме изпъждаше. Като използваше за това първия попаднал му предлог, без да помисли за неговата несъстоятелност, нито за впечатлението, което щеше да направи. Точно така, както би постъпил и Одисей на негово място. Гняв се надигна и в мене и заглуши жалостта ми. Поисках да не му се подчиня, да го подложа на същото унижение, на което и той ме беше подложил.

Но опита с баща му ме беше научил, че няма да спечеля нищо от това. Противостоенето само ожесточава непреклонния и няма правда, която да се наложи на пристрастния. Затова реших да отстъпя и да оставя Телемах на собствените му угризения. Още повече че и аз имах своите угризения спрямо него. Вкъщи се затворих в покоите си и се помъчих да сложа в ред мислите и чувствата си. Не извиках, както друг път, Евриклея, за да й поверя болката си. Не можех да я направя съдник между мене и сина ми в един сблъсък, който не търпеше намесата на трети човек, пък бил той и най-близък. А Телемах не се завърна през тази нощ в двореца. Само изпрати един роб да ми съобщи, че отива в планината при свинаря Евмей. И това бе една нова обида за мене. Синът ми искаше да ми покаже, че предпочита близостта на този простодушен и винаги открит човек пред моята.

Той си дойде чак на втория ден по обед. Донесе ми три розови прасенца, трапезен дар от Евмей, и като дар от себе си нещо, което сам бе намерил в гората. Една черупка от костенурка, която времето бе напълнило с пръст и в която бяха поникнали и цъфнали теменужки. Смееше се на изненадата, и радостта ми пред този необикновен подарък и изглеждаше щастлив, че ме вижда. Но аз долавях напрежение в държанието му, признак на вътрешно смущение, и сама бях смутена и тревожна. Макар че също се смеех щастливо. Тъкмо това най-много ме измъчваше, това, че и двамата играехме един пред друг предишните си отношения. Защо не можехме да си кажем откровено, както правехме досега, какво преживяваме? Навярно Телемах не искаше да ми покаже от гордост колко е объркан и нещастен. Бе открил неочаквано скрития живот на душата ми, в който той нямаше дял и чието съществуване никога не бе подозирал, и се чувстваше излъган, измамен, ограбен. Твърдата, сигурната почва на доверието, върху която бе живял до този миг, изведнъж се бе изплъзнала изпод краката му и той се бе намерил върху люшкащите се, опасни вълни на съмнението. Исках да му кажа: „Не съм била неискрена с тебе, но има неща, за които не се говори…“. Същите думи, които някога и Одисей бе казал на мене. Но, знаех, че те няма да го утешат, нито успокоят. И той щеше да продължи да се измъчва. Неговата юношеска взискателност, непознаването на живота, целомъдрието му, цялата му невинна младост бяха против него. Той мислеше, че ме загубва, че ме е загубил, че никога не ме е имал напълно. Чувството извън неговата абсолютност не съществуваше за него. Като гледах терзанията му, изпитвах отново угризения и се чувствах виновна пред сина си, макар и да не знаех добре в какво. Струваше ми се, че съм изменила на дълга си към него, на моя майчински и човешки дълг. Телемах долавяше моята вътрешна несигурност и чувството му за собствена правота растеше. Взискателността му към мене също растеше. Вече правеше несръчни опити да ограничи свободата ми, за да ме запази единствено за себе си. Но с това ме предизвикваше да защитавам своята независимост. То бе един душевен нагон, чиято сила изненадваше дори самата мене. А Телемах, стъписан и огорчен от моя отпор, бързаше да ми покаже своята отчужденост. В безсилието си да издигне преграда между мене и света, той издигаше преграда между мене и себе си. Ала това не му носеше очакваното удовлетворение. Нито успокоение. Само изпълваше мене с негодувание. Чувствах се обезправена като жена и човек пред изискванията на сина си. Питах се докога моят живот щеше да бъде подчинен на Телемах и Одисей. Нямах ли и аз право на собствен живот? На собствени радости? Право на мечти поне? Защо трябваше да се покорявам за всичко на себичната юношеска обич на Телемах, тази обич, която искаше толкова много, а разбираше толкова малко!? Като ми отнемаше правото на всяко женско щастие, щеше ли тя да ми даде поне трайно майчинско щастие? Щеше ли моята жертва да бъде оценена от сина ми? Или веднъж направена, щеше да загуби всяка стойност в очите му? Да се превърне донякога дори в досаден товар за него?

Ужасявах се от тези свои мисли, но не можех да ги прогоня от съзнанието си. Спомнях си онова недалечно време, когато въпреки всички понесени терзания живеех с чувството за единство между мене, Телемах и Одисей, и се чудех на промяната в себе си. Какво се бе случило? Откъде идваше този мой стремеж към обособяване? Към отделен, самостоен живот? Как бях стигнала дотук? Изглежда, крачка по крачка. Ден след ден, без да усетя, разрушението бе прониквало в мене. Бавно, с годините съмнението бе завладявало духа ми. Така, додето се борех с Одисей, за да го насоча по пътя на любовта и вярата, аз сама бях загубила своята вяра. А заедно с нея и способността да се отдавам истински на любовта, да се сливам с нея, да забравям себе си в нея. Пълнотата на чувството ми бе отнета, навярно завинаги. Бях ограбена. Жестоко и безмилостно опустошена. Но злото не свършваше дотук. Добре си давах сметка, че в своята нищета аз също започвам да ограбвам другите, че отровена, разпръсвам отровата около себе си. А най-лошото беше може би това, че макар и да съзнавах нещата, не можех да направя нищо, за да ги променя. Разбирах, че човешките чувства са като уханието на цветята или песните на птичките, че те са извън властта на принудата, на волята или разума и се раждат и умират свободно, подобно на вълните в морето или облаците в небето. Разбирах също, че в моята дългогодишна борба със смъртта аз бях загубила. Винях Одисей за моето човешко поражение, но в същото време му и съчувствах повече от всякога, защото за пръв път схващах цялата дълбочина на неговото нещастие, нещастието да бъдеш лишен от вяра. Всъщност аз бях може би по-близо до него, от когато и да било по-рано. Невъзможно ми беше обаче да се помиря с понесената загуба. И в навечерието на идващото равноденствие пожелах отново да сънувам Одисей с абсурдната надежда за някакъв външен и вътрешен обрат.

Видях се в съня си пак на остров Огигия. Около мене шумолеше свежият листак на крайбрежна горичка. Слънце с невидени размери и невиден пурпурно-виолетов цвят изпращаше своите последни лъчи към зеления остров и необятната пустош на океана. Светлината му проникваше през клоните на дърветата и рисуваше розови петна върху листата, тревата и пътеката пред мене. Вълните, с поруменели тела, тихо лягаха на брега, чезнеха в изнурена въздишка. Направих няколко крачки и се озовах върху пясъчната ивица между гората и морето. Веднага забелязах Одисей. Бе застанал прав на един голям крайбрежен камък и заслонил очи с двете си ръце, внимателно оглеждаше хоризонта. Цялото му държане показваше трескаво очакване. „Кого ли чака с такова нетърпение? — си помислих. — Да не би Калипсо да е излязла на море и той да се тревожи за нея?“ Тази мисъл ме хвърли изведнъж в тревога и вълнение. Усетих в себе си жилото на ревността, забито отново в жива плът, и веднага се притулих зад храстите с намерението да следя Одисей. Останах така известно време, с поглед, прикован върху него, докато той наблюдаваше съсредоточено далечината. После чух шум край себе си и се обърнах. Беше прислужницата на Калипсо. Тя се движеше тихо из горичката, гледаше към Одисей и като че ли също го дебнеше. Върху наивното лице трепкаше заговорническа усмивка. За да не я изплаша, изчаках я да се доближи до мене и сама да ме види. След това я запитах шепнешком: „Кажи ми, дъще, кого очаква Сина на Океана?“. Момичето се ухили с цялото си лице. „Той очаква една голяма лодка с ветрило“ — промълви. Изведнъж краката ми отмаляха. Какво означаваха думите на дивачката? Дали край острова не бе минал някой гръцки или финикийски кораб? Дали Одисей не очакваше него с такова нетърпение? Дали не искаше вече да отплава оттук? Отново се обърнах към девойката. „Кога мина голямата лодка край острова?“ Тя ме погледна някак учудено и отговори без колебание: „Голямата лодка не е минавала оттук“. „Защо тогава Сина на Океана я очаква?“ Момичето се засмя отново. „Защото богиня Калипсо му каза, че е видяла.“ „А защо му каза тя това?“ Дивачката направи лукава гримаса. „Тя искаше да лежи с Ем…“ — пошепна и пак се закикоти приглушено. Начаса всичко ми стана ясно. Никакъв кораб не бе минавал край Огигия. Калипсо бе измислила тази жестока лъжа, за да може да отдалечи Одисей от себе си.

Рояк трескави мисли нахлуха в главата ми, заблъскаха се в нея като птици пред буря. Изглежда, Одисей бе закопнял вече по своя свят и Калипсо знаеше това. Иначе тя не би измислила подобна лъжа. Самата измама говореше за едно охлаждане между двамата. Навярно Калипсо се бе наситила вече на Одисей, а може би и той на нея. Но защо тя криеше от него близостта си с другия? Кое я принуждаваше да лъже? Дордето съобразявах и търсех верен път за своите мисли, от съседната горичка изскочи тълпа диви люде. Те се спуснаха бърже към Одисей, така както чайките се спускат на плячка, и закрещяха в надпревара: „Калипсо не е видяла голямата лодка, Сине на Океана, Калипсо не е видяла голямата лодка! Тя лежа с Ем, Сине на Океана, тя лежа с Ем!“. Отправих бързо погледа си към Одисей и цяла се превърнах в зрение в желанието си да разбера как ще приеме той казаното от диваците. Видях го, че бавно се обърна и на вид остана спокоен. Само за миг на лицето му се изписа недоумение и някаква детска безпомощност, но след това то отново прие обичайния си непроницаем израз. Един дивак, по-бърз и по-смел от другите, дойде съвсем близо до Одисей и като правеше неприлични знаци, му викна ухилен: „Чу ли, Сине на Океана, Калипсо лежа с Ем?!“. Одисей го погледна така, сякаш бе чул гласа му, но самия него не бе видял. После преглътна конвулсивно и запита тихо, със сипкав глас: „Така ли?“. Изглеждаше безразличен, но аз чувствах, че унижението го изгаря. Внезапно страшен гняв, като при последния ми сън, не гняв, а бяс, обхвана духа ми. По този път той бе насочен единствено към Калипсо. Към Одисей изпитвах жалост, макар че то бе жалост, близка до презрението. Усещах как тя лишава любовта ми от последните й основания да съществува, как обезсмисля дори току-що появилите се в мен надежди. Усещането за празнота и загуба бързо се превърна в мъчителна болка. Бях нападната от треската на буйно отчаяние. Почти без да съзнавам какво правя, се доближих до Одисей и му заговорих направо: „Защо позволяваш на тези жалки люде да се гаврят с тебе? Малко ли ти е това, дето Калипсо те унижава пред тях?“. Казах го и се изплаших. Не бях свикнала да говоря с Одисей така. Очаквах пак гнева му, но той ме погледна с поглед, в който нямаше и следа от враждебност, и рече спокойно: „Видя ли как залязва слънцето? Пред неговото величие всичко изглежда дребно…“. Разбрах, че се мъчи да се отърве от нежелания разговор и едновременно да омаловажи станалото. Може би се срамуваше от мене, а може би искаше аз да остана отвъд междата на този окаян живот. Или пък бе успял вече да надмогне огорчението си, да погледне нещата от противоположната страна. Едно беше безспорно, че той не се дразнеше от присъствието ми, че приемаше появата ми дори с радост. Това изпълни и мене с радост, с онова безсмислено щастие, което вниманието на Одисей винаги предизвикваше в мене. Но то не можа да потисне лошите ми чувства към Калипсо. Стана тъкмо обратното. Струваше ми се, че Одисей е по-близо от всякога до мене, готов да се приобщи духом към мене, и че единствената пречка между нас е тя. Не можех да забравя това, не можех и да й го простя. И пак заговорих на Одисей открито, със смелост, която изненада самата мене. „Мразя Калипсо…“ — му казах. „Защо?“ — запита той веднага и скрита усмивка озари лицето му. „Тя е животно, отвърнах, змия и вълчица на едно място!“ Сега усмивката върху лицето на Одисеи стана открита. Като ме гледаше право в очите с лукава, детска закачливост, той произнесе ясно и отчетливо: „Пък аз казвам: Змийо, ела и ме ухапи! Вълчице, ела и ме разкъсай!“. Това бе шега, но аз знаех колко много истина се крие в нея. И отново се почувствах сразена. Забравих жалостта си към Одисей и взех да мисля, че самата аз съм достойна за жалост и презрение. Мълчах, но езика ми изгаряше един въпрос. „Толкова ли много я обичаш?“ — запитах най-после. Бях претръпнала в унижението си. Въпросът ми озадачи Одисей. „Да я обичам ли? — рече. — Не, не я обичам! Но това, което изпитвам към нея, е по-страшно от всяка обич. То е страст без любов!“ Богове всесилни! А аз дори не знаех до този час, че съществува такова чувство… Като удавник, който търси да се улови за нещо, казах глупаво: „Тя е измамница…“. „Какво от това? — отвърна Одисей. — Хората се раждат едни или други. И всички са необходими. На света са нужни всякакви хора!“ „И лоши ли?“ — запитах. „Естествено и лоши! Иначе животът би бил твърде скучен!“ „За тебе животът е все още игра“ — промълвих. „О, не, рече Одисей, животът е борба, но тя не би била възможна, ако всички бяха добри!“ Бях така съсредоточена върху Одисей и разговора, който водехме с него, че не забелязах какво ставаше около мене. Изведнъж чух вика на диваците и додето се озърна, Калипсо се хвърли между нас като разярена тигрица. Веднага се събудих.

Щом отворих очите си, и мисълта ми заработи трескаво. Признанието на Одисей задълба като свредел ума ми и легна като разкалена жар на сърцето ми. Какво значение имаше, че не обича Калипсо? Тя все едно го владееше. Мъчех се да вникна в това странно чувство — страст без любов. Какво представляваше то? Да бъдеш предаден от собственото си тяло, да изпаднеш в противоречие със собствената си душа! Да изпитваш непреодолимо влечение без благодатта на хармонията, без радостта на отдаването, без екстаза на сливането, без топлина, без щедрост! Нечовешко чувство, пред което аз изпитвах неволно отвращение. И ужас пред тази Афродита, груба, стръвна и жестока, подобна на финикийската Астарта. Но само тя можеше да победи Одисей, да се вмъкне в неговата лишена от вяра душа. Опитът, който бях придобила напоследък, ми разкриваше нещата в нова светлина. Струваше ми се, че този път стигам до самата им същина. Любовта живееше само във вярващите. Но вярата бе дар, с който боговете ощастливяваха малцина от смъртните. Не всеки се раждаше чист и силен едновременно, носещ в себе си непобедимото чувство на хармонията и безумното упорство да го защитава. Одисей бе дошъл на света с измамите на Автолик в кръвта си. Разбира се, и с неговото неверие. Защото, който лъже, не може да вярва. И Одисей не вярваше на никого, понеже лъжата бе негова постоянна другарка, кога невинна и мила, кога добронамерена, кога престъпна и зла. Той не виждаше вредата от нея, а само необходимостта и ползата. Животът сред хората бе затвърдил това му убеждение и засилил вродените му склонности. И моята вяра и любов бяха за него, изглежда, мечтателство, може би мило и трогателно, но в същото време наивно и смешно. Трябваше да призная пред себе си, че той бе духом много по-близо до Калипсо, отколкото до мене. По-близо и до Кирка. Дори до такова жалко същество като Меланто, която лъжеше така, както дишаше, и не знаеше какво е женско и човешко достойнство. Богове! Прозрението, с което дарявате духа ми, е страшно! И за какво може да ми послужи то, освен да ме доведе до пълна безнадеждност? Разбирам, че този, за когото съм пяла химна на моя живот, е неизлечимо глух. Той е глух по рождение. И пак стигам до неизбежното заключение, че подвигът ми е бил безсмислен. Струва ми се, че всяка борба между хората е безсмислена. Човек идва на света с някое начало, заложено в себе си. Един е лъв, друг елен, един вълк, друг пееща птичка. Всеки идва със своята истина и държи на нея, иначе би изменил на себе си, би отрекъл себе си. И по-скоро вярващият ще загуби вярата си и любящият любовта си, отколкото злият да стане добър, слабият силен и колебливият устойчив. Но кое тогава ще осмисли моето съществуване? Нима трябва да се насоча към подобните на себе си? Защо? За да им давам онова, което имат и те? Но няма ли то да бъде напразен труд? Кому ще послужи моята щедрост и кой ще спечели от нея? От храна има нужда гладният, не ситият. И водач е необходим на слепия, не на зрящия. Не е ли обаче самооблъщение да искам да променям това, което съществува по волята на самите богове? Да се намесвам в установените свише закони на битието? Може би Одисей и Евримах бяха по-прави, като оставяха всеки да върви по своя път, воден от собствената си природа? Не, те бяха просто безразлични! Зрители на играта! А аз бях приела борбата за свой жребий. Защото не можех да живея само със себе си и духът ми диреше неспирно да излезе извън границите на моето същество. Стигнала дотук, мисълта ми нравеше неочакван завой. Спомнях си думите на Еванорид, че в света всичко е промяна и движение, и си казвах, че тази истина трябва да важи и за човека, понеже той е част от света и е подчинен на неговите закони. Не се ли меняха хората пред очите ми с годините и с условията, не вървяха ли непрекъснато ту към възход, ту към упадък? Но като че ли съществуваше и нещо друго. Някакво усъвършенстване на човешките сили, което се отнасяше както до отделния човек, така и до цялата човешка общност. Ала как се постигаше то? Хората се намираха в непрекъсната борба със силите на света. А също и помежду си. Нагонът да съществуваш и добруваш опълчваше дори сходните един срещу друг. Какво оставаше за несходните! За онези, които принадлежаха на враждуващи породи, които носеха в себе си взаимно изключващи се начала. Животът бе борба, както бе казал и Одисей. Но, изглежда, тъкмо тя развиваше човешките сили. Най-мъдрите пък водеше към познанието, което е светлина за човеците. То бе дарът на Прометей, героичния титан, който с цената на собствените си страдания бе извлякъл човешкия род от невижното животинство и го бе насочил към вечно съперничество с боговете. Сякаш започвах най-после да разбирам истинския смисъл и на моята борба. Не биваше да я смятам за безполезна. Дори и да не успеех да победя Одисей, моите усилия нямаше да отидат напразно. Щях да придобия знание и да умножа светлина. За себе си, а също и за другите. Защото съществуваше и отражение. И както светът се отразяваше в човека, така и човекът се отразяваше в себеподобните си. А това навярно ставаше съгласно волята на бога творец, който бе създал частичката неделима от цялото и бе съединил несъвместимите неща в едно, за да постигне движение в хармонията и усъвършенстване на своето творение.

Изпълнена с такива мисли, усещах как започвам да ставам отново непримирима. Ревност пламтеше в мене и ме ожесточаваше. Но това не беше познатото ми отдавна чувство, чувството на пренебрегната жена, на оскърбената душа и тяло, което само ме измъчваше, без да ми посочи накъде да вървя. Човешка бе този път моята ревност и човешко съперничество я подклаждаше. Духът ми се проникваше от неотстъпчивост, страшната неотстъпчивост на смърт, с която висшето човешко начало се възправя срещу низшето. Трябваше да защитя това висше начало, да се преборя за неговите права да господства, да го наложа. Трябваше на всяка цена да победя Калипсо! Но как? Какво можех всъщност да направя? Освен да продължа своя подвиг и да се подготвя да понеса в негово име всички жертви. Да го приема като свой жизнен дълг! Обхващаше ме някаква горда и вдъхновена решителност. Всичко, което досега ми се виждаше непосилно, започваше да ми се струва леко, което смятах за невъзможно, вече ми изглеждаше възможно. Ала този обрат в духа ми поставяше пред мене един нов въпрос. Питах се дали Евримах не беше прав, като казваше, че в любовта човек обича не другия, а себе си. И че не обичта стои зад нашето упорство да се наложим на любимия и да го завладеем. А тъкмо обратното. Желанието ни да победим поддържа любовта ни, подкрепя я и я разпалва, дордето я превърне в отчаяно безумство. Може би беше прав. Но само наполовина. Защото всяка истина имаше две лица и в този свят на движението всичко беше двустранно. Човекът също. Той бе създаден обособен, ала търсеше непрекъснато да се слее. Понеже сам беше нищо. Стигнеше ли обаче до пълно отречение, той пак се превръщаше в нищо, в една разложена форма, лишена от истински живот. Да обича себе си и другите, другите чрез себе си и себе си чрез другите, това бе пътят на човека. Път противоречив и труден, но който му даваше живот и го водеше напред. Евримах в своята едностранчивост просто искаше от хората повече, отколкото трябваше и можеше да иска.

От увереност се проникна ума ми и спокойствието, което бях загубила, се върна отново при мене. Откривах единството на моя живот и разбирах, че не съм изменила на себе си. Бях направила само един голям полукръг и сега се връщах пак там, откъдето бях тръгнала. Но имаше и известна разлика. Защото в кръговрата на моето временно отклонение аз бях осъзнала истината за себе си и света. И като продължавах по стария път, то беше вече съзнателно, а не по нагон и усет, както досега. Виждах огромни хоризонти да се разкриват пред мене, зад пределите на моя собствен живот. И усещах някакъв величав ритъм в себе си и около себе си. Ритъма на първоизточника… Кой беше той? Аз не знаех, но чувствах неговата необхватна мощ. И макар и да схващах, че аз съм само една прашинка в градежа на мирозданието, усещането ми за собствена значимост порасна. Улавях безкрайността на нишката, в която бе заплетено и моето съществуване… Минало, настояще и бъдеще се сливаха в едно… Мярката ми за нещата прекрачваше всички граници, губеше се в необозримото. Богове! Не е ли това вечността, която долавям с някакви нови качества на съществото си, усещането за всичко, което остава недостъпно и непостижимо за моя ум?!

Неочаквано ми се прииска да отида при Лаерт. Но не за няколко часа, както бях правила винаги досега, а да му погостувам поне няколко дни. Поканих и Телемах да дойде с мене и той прие с възторг поканата ми. Чувстваше се щастлив да ме отведе, макар и за кратко, от Итака. А и времето бе подходящо за живот на открито. Пролетта хубавееше с всеки изминат ден. Радост цъфтеше под небето и мамеше хората да й се насладят отблизо.

Не съобщихме нищо на Лаерт, понеже Телемах искаше да го изненада. Но тъй като никой не ни очакваше, намерихме дома на свекър ми празен. Слуги и роби се бяха пръснали в тази работна сутрин по градините, и лозята и дори немощната старица, прислужницата на Лаерт, бе отишла някъде. Нетърпелив да види дядо си и особено да го зарадва, Телемах ме поведе веднага да го търсим. Вървеше напред с бързи, широки крачки, въодушевен от пролетта, от собствената си младост, от добрите чувства, които преливаха в него. Като го гледах, неволно му се любувах. Лицето му се открояваше пред мене в профил, така, както приликата му с лицето на Одисей бе най-очебийна. Къдри, подобни на венец от тъмночервен хиацинт, хищен нос и устни, нежни като на дете и извити като лъка на Ерос… Не беше ли това Одисей, който вървеше до мене в онази сияеща от светлина и чистота утрин, когато кракът ми стъпи за пръв път на итакийска земя? „Дядо-о!“ — извика Телемах и илюзията изведнъж се разсея. Но следата от преживения миг остана. Томително чувство, еднакво сладостно и болезнено, което бавно отзвучаваше. И удивлението на ума пред чудото на този свят, движението в целостта, което откривах вече навсякъде. Всичко бе същото и все пак не същото. Телемах не беше Одисей, макар и да приличаше на него, и аз, макар и да бях някогашната Пенелопа, бях в същото време и съвсем различна от нея. Дори дърветата в градината на Лаерт не бяха същите. Едни бяха израсли и се разклонили нашироко, други бяха започнали да съхнат и се бяха видимо смалили. Що се отнася до самия Лаерт, човек мъчно можеше да познае в него предишния силен мъж, закалил духа си в добродетели и тялото си в непрестанен здрав труд. Мъката от смъртта на Антиклея и постоянната грижа за изчезналия Одисей го бяха превърнали в развалина. Съсухрен, със сведени плещи и белеещи власи, той бе запазил от своя цъфтеж само хубавата си усмивка. Но тя бе лишена от светлина. Лаерт жалеше за изплъзващия му се живот. Но той не се бунтуваше като Антиклея. Понесен от възвратното движение на разрушението, той чувстваше цялата негова безнадеждна невъзвратимост и не му се противеше напразно. А мене това примирение пред измяната на живота ме покъртваше. Духът ми се проникваше от жалост и милост и все ми се струваше, че Лаерт е жертва на някаква чудовищна несправедливост. Особено в ден като този, когато природата празнуваше своята обнова и пред очите ми плуваха виденията на миналото. Забелязахме го с Телемах да идва по пътеката към нас, леко накуцващ, присвил отслабналите си очи, за да ни вижда по-добре. Бе облечен в избелял, на места протрит хитон. А китките и глезените му бяха увити във вехти парцали, за да го предпазват, види се, от росата и тръните на синорите. Под напъпилите дървета, блесналото златно слънце и ширналото се ведро небе старостта на Лаерт, подчертана от бедняшкия му вид, изглеждаше толкова жестока, че ни смути. Той винаги се бе трудил заедно с робите и наравно с тях. Но напоследък бе започнал и да живее като тях. Обличаше се, с каквото намери, спеше върху пода на хижата на рогозка и се хранеше от общо блюдо с всички. Разбирах, че душата му сама иска това изравняване, понеже бе заживяла вече със смъртта и приемаше нейното велико изравняване. Но Телемах не можеше да проникне така дълбоко в нещата. Отречението на дядо му го потискаше и изпълваше с необяснимо чувство за виновност пред него. Като се мъчеше да се спаси от това чувство, той веднага се залови усърдно да му помага. А аз поисках да сложа в ред дома на свекър си. Но скоро открих, че няма какво да подреждам там. Дотолкова животът, който водеше Лаерт, бе прост и беден. „Татко, искам да ти стъкмя едно легло! — му казах. — Ставите те болят, затова не бива да спиш върху глинения под.“ „Не си прави напразен труд, дъще! — ми отговори Лаерт. — Човек, както и да живее, накрая умира. Затова не е важно как ще живее, а каква следа ще остави зад себе си. Когато управлявах Итака, удобствата някак по ми приличаха. Но сега не върша ли същото, което вършат и моите слуги? Защо трябва да живея по-различно от тях?“ „Разбирам те! — рекох. — Ти искаш да бъдеш справедлив…“ Лаерт се позамисли, после каза: „Справедливостта е голямо нещо, чедо! Дори безсмъртните богове не са справедливи. А какво остава за смъртния човек! Аз искам само да покажа, че гордостта и човешкото себелюбие са суетни. Защото какво е човекът пред силата, която стои над него?“.

Дълбоко удовлетворение изпитах след този наш разговор и радостта от нашето единомислие ме накара да почувствам бащата на Одисей по-близък от когато и да било. От друга страна, духовната подкрепа, която думите му ми даваха, ме изпълваше с благодарност към него. Не бях сама в своето просветление. Изглежда, то бе път, а може би и цел на всяка душа. До едно и също бяхме стигнали и двамата с Лаерт. Аз чрез изживяването на любовта, той чрез предусещането на смъртта. И това, според мене, бе само едно доказателство в повече, че пътят е верен и целта неизмамна.

Върнах се в Итака освободена напълно от своите съмнения. Но животът се оказа по-сложен, отколкото смятах, и съмненията ми се появиха отново, оттам откъдето най-малко ги очаквах. Още при завръщането си научих, че снахата на Египтий идвала на няколко пъти да ме търси. Упоритата настоятелност на жената ме накара да предположа, че се отнася за нещо важно. Затова, още щом починах, изпратих един глашатай да я повика в двореца. Тя дотърча веднага. Бе радостно възбудена и малко смутена. „Кажи ми, Арсиноя, за какво ти трябвам“ — я запитах, след като разменихме обичайните приветствия. Жената се смути още повече. Личеше, че нещо завързва езика й. Усмихна се, сетне се разплака и накрая объркано взе да ми обяснява какво я водеше при мене. Един мъж от Итака, Ерихтей, отскоро вдовец, я бе поискал за жена. Той бе мъж достоен във всяко отношение, но на нея липсваше решителност, за да приеме предложението му. Бе се объркала в собствените си чувства. От една страна, й се искаше да се омъжи, от друга, й бе жал за дома на свекър й, към който се бе привързала повече, отколкото към бащиния си дом. А изглежда и обичта й към Антиф, въпреки разпуснатия живот, който водеше от известно време, още не бе съвсем заглъхнала. „Ти най-добре ще ме разбереш“ — мълвеше, като ме гледаше с тъмните си неспокойни очи, и върху смуглото й слабичко лице трептеше боязлива усмивка. Не се колебах никак. „Омъжи се! — й казах. — Ерихтей е добър човек и тачен гражданин. А ще бъдеш и майка на трите му деца и ще изпиташ радости, каквито още не познаваш.“ Арсиноя изглеждаше разочарована. Сякаш бе очаквала друг съвет от мене. Впрочем, знаех, че каквото и да я посъветвам, тя нямаше да приеме съвета ми без противене. Понеже душата й бе раздвоена и сама се бореше със себе си какво решение да вземе. Не ми възрази нищо обаче. Замисли се и след малко каза: „Всъщност аз исках най-вече да те запитам дали има някаква надежда да се завърне господарят Одисей и с него заедно и моят Антиф. Защото, ето, ти все още чакаш… Да не би да знаеш нещо, което е тайна за другите?“. Какво можех да й отговоря? „Истината е скрита за всички ни — казах. — Но мене ми се струва, че Антиф няма да се завърне в Итака.“ В ума ми бяха думите, казани ми от Одисей в съня ми: Те всички са в царството на Аид, когато го бях запитала за другарите му. Широко отворените очи на Арсиноя се спряха върху ми с ням въпрос. Те сякаш ме питаха: Какво знаеш? Кое е това, което криеш от мене? Трябваше да й кажа нещо. „Сънувах сън…“ — рекох. „О, сън…“ — пошепна жената. Явно отговорът ми не я задоволи. „Това не значи още нищо, Пенелопе — рече. — Случва се наистина сънят и да е верен. Но сънищата най-често лъжат.“ Горката Арсиноя! Тя не искаше да вярва на моя сън, защото не можеше да приеме, че никога вече не ще види Антиф в Итака. За миг си спомних онзи паметен ден, преди толкова години, когато Лаерт съобщаваше на градската стъгда имената на убитите при Троя бойци. И сякаш в ушите ми отново прокънтя гласът на Арсиноя, зовяща в тревогата си Кронион. Може би и тя не го беше забравила. Ала животът искаше своето и не всекиму бе дадено да надмогне неговите искания. Не посмях да кажа повече нищо на нещастницата. А и тя като че ли не се интересуваше вече от съветите ми. И скоро си отиде разтъжена и някак помръкнала.

Снахата на Египтий си отиде, но остави в душата ми семената на едно ново съмнение. За пръв път въпросът, каква бе реалната стойност на моите сънища, стоеше пред мене с цялото свое значение. Разкриваха ли ми те истината, според както би ме обещала прорицателката, или представляваха обикновена заблуда? Имаше ли в тях поне зрънце правда или всичко беше измама? Съществуваше ли някакво разумно основание да им вярвам? Едва ли! Поне аз не можех да открия такова. Моята вяра бе рожба на чувствата ми. Бях повярвала, защото любовта ми към Одисей искаше така. Трябваше да го смятам за жив и съществуващ, за да се спася от болката и отчаянието на невъзвратимата загуба. Същият този страх пред невъзвратимото бе накарал Арсиноя, обратно да се съмнява в истинността на съня ми. Не можех обаче да не призная, че разумът бе на нейна страна, а не на моя. Изглежда, моите сънища бяха нещо като миражи, видения на раздразненото ми въображение, бълнувания на възбудения ми от билката на прорицателката мозък. Може би истината за Одисей бе съвсем друга. Може би той бе загинал отдавна и костите му лежаха зарити в пясъците на недостъпното морско дъно или на някой незнаен бряг. Одисей мъртъв… Вече можех да приема тази възможност. Ала тя променяше из корен всички неща в мене и около мене. Неволно се стъписвах пред празното пространство, пресякло моя житейски път. Празнината на небитието… Мислех за моя подвиг, за борбата, която осмисляше съществуването ми. Смъртта на Одисей не можеше да я обезцени. Но тя я лишаваше от бъдеще. Беше ми ясно, че моята по-нататъшна борба трябва да има реални, а не въображаеми подбуди, за да не се изроди в самоцелна игра. Тя трябваше да бъде свързана с живия живот, с действителни външни и вътрешни обстоятелства, за да не загуби своята жизненост. Усещах сянката на смъртта да обгръща духа ми. Виждах се помъртвяла душевно, с изсушени чувства и закостеняла мисъл. Царството на Аид ме облъхваше с гробовен хлад, терзаеше ме със страха, който живите винаги ще чувстват пред неговата неизвестност. Разбирах, че това е межда, която не мога, а и не бива да прескачам. В същото време си давах добре сметка, че ако бях стигнала до нея, то причината бе само тази, че любовта ми към Одисей бе загубила предишната сила. Ала така тя ставаше още по-опасна за мене. „Мъртвият с мъртвите — си казвах. — А аз трябва да изоставя химерите и да приема онова, което действителността ми предлага.“ Но беше ли Одисей наистина мъртъв? Кой можеше да каже това? То беше въпрос без отговор. Въпрос към неизвестността, в която не само аз, но и никой от тези, които ме заобикаляха, не можеше да проникне. Чувствах се увиснала между небето и земята, по-объркана от когато и да било.

Пролетта се превърна изведнъж в знойно лято. Започнаха незапомнени за това годишно време горещини. Над острова лъхаше жар като из отворената уста на пещ. Листата на дърветата се развиваха не с дни, а с часове. Зеленината, която доскоро пълзеше бавно нагоре към височините, за едно денонощие стигна върховете на Нойон и Нерит. Тревата вехнеше, както никнеше. И цветовете, едва разцъфтели, улитаха. Усещах как огънят на тази треска на природата прониква в цялото ми същество. Бях обладана от отдавна познатото ми безпокойство на кръвта. Жажда на душата, жажда на тялото. Като че ли нищо друго не съществуваше, освен нея. Престанах да мисля за вечността и живеех само с настоящия миг. Богове! Колко е слаб духът на човека пред неговото телесно битие. И как понякога най-великото в човека губи значението си пред най-простото! Новите съмнения само разпалват още повече жаждата ми. Вече изнемогвам в пустинята на моята женска самота. Миражът на отказаното ми щастие терзае чувствата ми и безмилостната светлина на правдата разяжда ума ми. Не смея да го призная дори пред себе си, но ми се струва, че долавям отзвуци от песента на сирените в суетнята на дните и тишината на нощите. Радостта ме зове с настойчив зов. Прекалено дълго живях без нея. Прекалено дълго обичах сама. Копнея за непосредствени, живи чувства, чувствата на отминаващата младост. Не зная, може би моята любов беше велика. Но аз се питам: Нима това е любов, любовта на един, който обича сам? Самата същина на любовта се накърнява, когато един обича за двама. Постоянната ми неудовлетвореност се превръща в сляп, страстен стремеж към загубеното, към пропуснатото през всички тези години. Той ме следва навсякъде като натрапничав другар. В самотата си чувам все по-ясно неговия глас. Бягам при хората, но тогава и те чуват гласа му. Той предизвиква мъжете и днес, както и вчера, но с всеки изминат ден все повече и повече. Броят на итакийските младежи, които търсят моето благоразположение, расте. Те са вече дванадесет души. Но има и други. От съседните острови непрекъснато пристигат нови момци, привлечени от мълвата за мене. Те идват руси или чернокоси, снажни или стройни, дръзки или свенливи, за да ми засвидетелстват уважението си, да ми наговорят своите ласкателства, а също и да ми покажат собствените си достойнства. Всички са нагиздени като за най-голям празник и ми носят дарове, които трябва да оставят в мене впечатлението, че са богати като царе или поне, че притежават щедростта на царете. Аз ги приемам, вълнувам се в радостна възбуда от тяхното мъжко внимание и това залъгва донякъде моята неудовлетвореност. Но после изпадам във вцепенение. И тогава усещам някакво мощно дихание да преминава през мене. Лъхът на бездната, в която витае бог… Тя е водопад от трептяща светлина, тя е кръвта-океан, която се излива с гръмлив екот.

Внезапно в тези трескави дни над Итака прогърмя страшната вест за убийството на Егист и Клитемнестра. Орест се бе завърнал в Микена потайно и подпомогнат от братовчед си Пилад, сина на Анаксавия, и от сестра си Електра, бе убил омразния си бащин братовчед, а заедно с него и майка си. Сякаш мрак се свлече над земята и в този мрак проечаха ужасяващите писъци на Ериниите, спуснали се по следите на майкоубиеца. Светът стоеше като втрещен пред злото дело на Орест, дотолкова то бе противоестествено. Объркване настъпи в умовете и душите на хората. Макар че всички бяха очаквали убийството, извършено, то изглеждаше невероятно. Човешкият разсъдък се отказваше да го приеме. Да убиеш майка си, за да отмъстиш за баща си! Не беше ли то като да отсечеш едната си ръка с другата? Като да изтръгнеш корена, който те е отхранил и от който още смучеш сокове? Казваха, че Орест поразително прилича по образ на Клитемнестра. Нима само кръвта бе обща и душата на сина не бе взела нищо от майката? Той бе завлякъл нещастницата при трупа на убития й любовник и чак след това я бе пробол. Жестокостта на Атридите, тяхната неистова злоба… Но след това бе изпаднал в ужас пред стореното, нещо, което не се случваше никога с Атридите. Бе избягал почти обезумял от Микена, с жалкия вид на разкаян убиец, бе обвинявал боговете, крещейки несвързани слова, бе блъскал главата си в крайпътните камъни. Не знаех кого да съжалявам повече. Клитемнестра ли или нейния син. Той не бе навършил още деветнадесет години. Бе всъщност дете. И навярно никога не би извършил своето злодеяние, ако бе живял неотклонно край майки си, ако не бе възпитаван от Анаксавия и подбуждан постоянно от враговете на Егист. Другите обаче не мислеха като мене. Хората осъждаха сурово Орест за майкоубийството. Макар че имаше и такива, които го хвалеха. Но никой не го жалеше. Телемах също го съдеше с цялата безпощадност, присъща на младостта. „Дано съдбата не ме среща никога с него — казваше. — За мене той не е вече човек! И най-малко мога да го чувствам родственик!“ Думи, проникнати от младежко самооблъщение, думи на юноша, който не познава живота и простодушно вярва, че ще остане винаги непогрешим. Но те ме радваха. Младостта не знае колко е слаб всъщност човекът. Изпълнена с непохабена сила, тя презира слабостта и като мери живота с чистотата на своите понятия, лесно осъжда грешките. Не можех да искам от Телемах да мисли по-зряло, отколкото годините му позволяваха. Но отношението му ми разкриваше мощта на човешкото начало, заложено в него. Сравнявах го с децата на Клитемнестра и изпитвах неволна гордост. „Той е мое дело!“ — си казвах. Мое ли? Не, по-скоро дело на тайнствените творящи сили, които го бяха създали човечен, с дух, проникнат от благодатната светлина на хармонията. Защото той можеше да прилича и на Автолик и да бъде съвсем друг. Щях ли тогава да успея да се отразя в него? Или всичките ми съзнателни и несъзнателни усилия да го преобразя щяха да бъдат напразни, тъй както са напразни усилията на Данаидите да напълнят своя съд без дъно. Наистина Телемах не бе расъл пренебрегнат като Орест и Електра. И това имаше своето значение. След последната случка с Еванорид бях разбрала, че ревността може да озлоби и ожесточи дори такова добро момче като моя син. Ала и тука заслугата ми бе половинчата. Бях родена жадна за обич не по-малко от братовчедките си. Но дарена с повече разум и с повече устойчивост на нрава. От друга страна, насочеността на моите чувства още от самото начало ми определяше и друга съдба. Бях открила своята любов в собствения си съпруг и моята отдаденост на Телемах се дължеше до голяма степен на отдадеността ми на Одисей. Ето защо гордостта ми бе толкова пустославна, колкото и тая на моя син. Глупаво беше да й се поддавам. Още повече че тя изглеждаше непристойна пред нещастието, постигнало Клитемнестра и нейните деца, и лекомислена пред незнайната воля на съдбата. Защото, знае ли някой, кога разрушителните сили ще се намесят в живота му и какво му носи идващата година, месец, ден, дори час?

Неизвестността на бъдещето винаги ме е потискала. Но сега изпитвах и страх, като при надвиснала опасност. Макар че опасност нямаше. Може би това бе страхът ми за Клитемнестра, който все още бе жив в мене, но загубил предишната си насоченост, кръжеше над моето собствено съществуване. Може би беше измамно предчувствие. Но можеше да бъде и едно вярно предугаждане на истината. От известно време ми се струваше, че съществува проницателност на духа, независима от разума, която, като долавя пътищата на всички действащи в нас и около нас сили, достига до точката, където те неминуемо трябва да се пресекат. Обърквах се с противоречивите си догадки, а това подклаждаше тревожното ми настроение. Безпокоях се главно за Телемах. Наближаваше денят на слънчевото противостоене, неговият рожден ден. Осемнадесетият, който му носеше пълнолетие! Важен бе за моя син този ден, понеже му обещаваше наследие и управнически права и поставяше пред него изкушенията на властта. Наистина, Телемах не бе пожелал да се обяви за цар и с това бе доказал своята княжеска мъдрост. Бяхме решили да управляваме заедно, от името на отсъстващия Одисей и оттеглилия се Лаерт. Промяната, колкото и незначителна да е, представлява трескав миг в живота на държавата и към нея трябва да се пристъпва винаги внимателно. Предвидливостта ни съветваше да не допускаме действия, които биха разбунили духовете и разпалили страстите. Отдавна итакийци се вълнуваха пред един важен за царството въпрос: Жив ли е техният цар или мъртъв? За нас бе изгодно да го смятат за жив. Живият, макар и отсъстващ, Одисей бе най-добрият защитник на своя син, на неговите права и неприкосновеност. Ала без неговото съгласие Телемах не можеше да се провъзгласи за цар. Иначе рискуваше да бъде обвинен в похищение на властта и в самоволно присвояване на владетелското достойнство. Много исках да отпразнуваме пълнолетието на Телемах с подобаваща тържественост и княжески блясък. Но след събитията, станали в Микена, това мое желание естествено отпадна. Нещастието, постигнало близкия ни царски дом, хвърляше своята зловеща сянка и върху нашия живот, предупреждаваше ни да бдим, да не предизвикваме съдбата с лекомислено тщеславие. От друга страна, неустановеното положение на царската власт в Итака ни налагаше също скромност, караше ни да търсим вярната за случая мярка, безобидната среда. Не биваше да потулваме празненството на царския дом, но не трябваше и да го изтъкваме с излишен шум и предизвикващ разкош. Затова решихме вместо всенародно тържество да устроим един малък младежки празник. От известно време бях забелязала, че Телемах страни от знатните момци на Итака, че показва преднамерена студенина към Евримах, Антиной и особено към Еванорид и към всеки младеж проявява недоверчива затвореност. Добре разбирах, че го измъчват ревниви опасения и че това негово отдалечаване от младежите е всъщност опит да отдалечи мене от тях. Но се страхувах, да не би да си навреди с такова държане пред бъдещите си поданици и сам да се лиши от тяхната обич и привързаност. Ала младостта може да бъде лесно подкупена и приобщена. С тази именно мисъл бях направила предложението си за младежки празник. Очаквах отпор от страна на Телемах. Но стана тъкмо обратното. Син ми се възхити на моето хрумване и веднага го прие. Разбрах, че той тържествува пред младежите със своето пълнолетие и че иска да им покаже това и да ги накара да го почувстват. Оставих го сам да назове гостите си и видях, че не пропусна името на нито един знатен итакийски младеж. Остров Дулихий и онази част от материка, която принадлежеше на итакийското царство, бяха почетени по същия начин. За да допълним броя на гостите, добавихме имената и на някои изтъкнати младежи от Сама и Закинт. Закръглихме числото на двеста. Съобщихме на Евринома, че трябва да приготви пиршество за толкова души, и започнахме да изпращаме дворцовите глашатаи да канят набелязаните момци.

Пролетта разцъфтяваше разкошно, превръщаше се неусетно в лято. Хелиос оставаше все по-голяма част от денонощието върху небето, ликуващ и победоносен, готвеше своя триумф. Използвахме дългите дни за нашите приготовления. В двореца цареше постоянна суетня. Робините чистеха всеки кът на голямата сграда с необичайно усърдие. Евринома бе цяла погълната в грижи около угощението, подбираше вина, надзираваше отсяването на брашното, угояването на трапезните животни. И всеки поотделно бързаше да приготви своя подарък за Телемах. А аз се грижех за подаръците на всички и едновременно и за моите. В покоите ми непрекъснато дотичваха слуги и роби за съвет и мнение. Идваха също бродирачки и тъкачки, майстори златари и оръжейници. Бях в стихията си. Всеки ден измислях по нещо ново и броят на моите подаръци непрекъснато растеше. Аз съм по природа щедра и да подарявам е едно от големите удоволствия за мене. Не обичам да подарявам единствено оръжие. Но един пълновръстен мъж не може да мине без него. Затова поръчах за Телемах скъпоценен меч със златна ножица и златна дръжка във вид на две риби, увили една о друга телата си. „Сега ги правят все така, господарке — рече майсторът, който изпълняваше поръчката. — То е, за да бъде войнът хладнокръвен, когато вземе меча в ръка.“ Поръчах и няколко кинжала, различни по големина, със златни и сребърни кани, украсени с инкрустации. Също — блестящи доспехи и шлем и щит от злато и слонова кост. Още много фибули, гривни за китките на ръцете и за над лакътя и безброй пръстени, с камъни и без камъни, пръстени печати и пръстени амулети и каквото още можеше да ми дойде на ума. Имаше естествено и много дрехи, с които от няколко месеца се занимаваха тъкачките и бродирачките на двореца. И ние с Евриклея, която макар и позастаряла вече, си оставаше най-добрата тъкачка в Итака, готвехме заедно една чудна тъкан, мека, тънка и блестяща, с променливия цвят на опала, от която трябваше да бъде направен празничният хитон на Телемах. Отделно старата майсторка тъчеше друга, като неин личен подарък, плътна, снежнобяла, с втъкани пурпурни грифове и огромни златни слънца. Тези отдавна напуснати занимания, а и всички приятни грижи около подаръците и празника, ме залисваха, отвличаха ме от истинските ми грижи и ме караха да се чувствам подмладена.

Вече оставаше по-малко от месец до рождения ден на Телемах, когато се случи нещо съвсем непредвидено. Една сутрин се събудих много рано. Бях бодра, но останах да лежа, изчаквайки зората. Светът бе обгърнат от предутринна тишина. Неочаквано ми се стори, че чувам, или може би наистина чух ехото на далечна глъчка като от говор на много мъже. Помислих, че робите са се скарали в задния двор, и продължих да лежа. Постепенно навън просветваше. Вече започваха да се обаждат подранили птички и ранобудната Еос докосна с пурпурните си пръсти насрещната стена. Изведнъж някаква близка врата се блъсна, в ходника отекнаха бързи, тежки стъпки и следващия миг в стаята ми се втурна Евринома, задъхана, с разтревожено лице. „Пенелопе, спиш ли — запита и без да чака отговор, изрече на един дъх — дошли са хора от Дулихий. Вера Ехет нападнал острова!“ Скочих веднага. Облякох каквото сварих и изтичах долу под колонадата, където чакаха хората. Бяха неколцина мъже с изморен и разстроен вид. На единия главата беше превързана и аз забелязах, че кръвта бе избила през превръзката. Поразена най-вече от тази кръв, забравих да поздравя. Дулихийци останаха също мълчаливи, с мрачни лица и наведени към земята очи. Известно време останахме така. Сякаш всички бяхме онемели. После този с превръзката вдигна ръка към ранената си глава и промълви: „Господарке, ето виж! Защитавахме се, но бяхме изненадани и не можахме да отблъснем нападателя…“. Почувствах се виновна пред пострадалите. Защото Икарий ме беше наставил да бъдем неотклонно бдителни и да не оставяме бреговете си без надзор ни денем, ни нощем. Бях изпълнила точно наставленията му, но само що се отнася до Итака. Дори и през ум не ми мина, че Ехет може да подмине главния остров на царството и да нападне по-малко богатия Дулихий. Епирският цар се бе оказал по-хитър и прозорлив, отколкото предполагах, а аз — толкова наивна и непредвидлива, колкото той бе очаквал. И ето какви бяха последиците! „Има ли убити?“ — запитах. „Убити няма, но неколцина са ранени и много хора са отвлечени. Да не говорим за добитъка и другата имовина.“ Изведнъж един от дулихийците, вече побелял старик, се разрида. Двама от другарите му взеха да го утешават, а останалите ми обясниха, че той се тревожи до смърт за внучката си, петнадесетгодишна девойка, голяма хубавица. „Ще я продадат — стенеше старецът. — Преди още да стигнат Епир ще я продадат…“ Робството бе най-голямото нещастие след смъртта и аз разбрах, че човешките съдби ме задължават да действам бързо и решително. Но какво трябваше да направя? Да свикам събранието на мъжете или само съвета на старейшините? Откак Одисей бе заминал, не бе ставало нито едното, нито другото. Ала случаят бе твърде важен, за да решавам на своя глава. Все пак исках първо да се посъветвам с Телемах. Наредих на Евринома да се погрижи за хората от Дулихий, а на Евриклея да изпрати сина ми в покоите ми. И докато Акторида ме обличаше и причесваше, помъчих се да овладея вълнението си и да сложа в ред мислите си. Бедата бе дошла, трябваше да се спасяваме от нея. Княжеският ми и човешки дълг налагаше да помогна на дулихийци, да поправя причиненото им зло. Но кой щеше да помогне на мене? Защото сама аз не можех да направя нищо на Ехет. Досега всички владетели, чиито земи бе нападнал и ограбил, се бяха оказали безсилни да се справят с него. А те бяха мъже, способни да водят въоръжени бойци в сражение и сами да се сражават. Кой от гръцките царе можеше да се бие с Ехет вместо мене и да го срази? Икарий бе зает с междуособицата в Аргос, която заплашваше единството и спокойствието на целия Пелопонес. Менелай си оставаше изчезнал, както и Одисей. Диомед се бе изселил в Сицилия. Не познавах Неоптолем, но той бе още съвсем млад и далече както от бреговете на Итака, така и от проблемите, които вълнуваха нас. Може би единственият, на когото можех да разчитам донякъде, това бе Нестор. Но за него разправяха, че е вече много остарял и в старостта си е загубил част от разума си. Най-добре би било да създадем един местен съюз на владетелите от Йонийския край за борба с Ехет. Но за това се искаше време. А ние трябваше да бързаме с освобождаването на отвлечените хора. Тъй като продадеше ли ги веднъж Ехет на финикийските търговци, едва ли някой от тях щеше да види отново родината си, освен ако самата съдба не поискаше това.

Додето обмислях тези неща, в покоите ми дотърча Телемах. Той се втурна задъхан, с пламнали от младежки гняв очи и първите му думи към мене бяха: „Майко, къде са дулихийци?“. „Навярно в къпалнята — отговорих. — После ще ги видиш. А сега седни при мене да поговорим.“ „Какво има да говорим?! — запита Телемах отривисто. — Трябва да предприемем веднага един наказателен поход срещу Ехет. Нужно е да покажем на този разбойник, че сме господари на имота си! Иначе ще се превърнем в негова постоянна плячка.“ Изтръпнах. Участието на сина ми в бедата я правеше още по-тежка за мене, товареше ме с нова, този път непосилна тревога. Защото ако идеята за похода се възприемеше от итакийските граждани, Телемах се явяваше естествено неин изпълнител. Синът ми сред морето! Синът ми срещу бойците на коварния и жесток Ехет! Само мисълта за това бе в състояние да ме влуди. Да разубеждавам обаче Телемах в неговия благороден порив беше безсмислено. И какво щях да му кажа? Че се тревожа за него? А той веднага щеше да ми отговори, че и отвлечените имат майки, които се тревожат за тях. Младостта му го правеше самоуверен, а чувството му за право и справедливост го изпълваше с негодувание и решителност, които го издигаха в собствените му очи. Да го накарам да чувства другояче можеше само чрез някой хитроумен ход. Но аз не умеех да хитрувам. Съсредоточена в собствените си преживявания, трябва да съм придобила съвсем безучастен вид, защото Телемах избухна отново: „Защо си толкова безразлична, майко? — извика. — Или още не можеш да повярваш в нещастието на дулихийци? Чудни същества сте вие жените! Сякаш се лишени от въображение и се вълнувате само от онова, което пряко ви засяга“. „Съвсем не е така! — отвърнах. — Но аз не обичам да се пролива кръв. Ако за да поправиш едно зло, трябва да причиниш друго зло, къде е тогава смисълът?“ „Смисълът е в това, че Ехет ще си получи заслуженото и за в бъдеще няма да бъде вече така дързък!“ „Да, но на каква цена?“ Знаех, че когато мъжете поискат нещо, готови са да преминат през огън и кръв, за да го постигнат. Готови са дори сами да загинат. А аз виждах в тази безумна амбиция да се наложат само тържеството на разрушението и се ужасявах като пред някаква своего рода лудост. Изглежда, този мой ужас бе прозвучал в гласа ми помимо волята ми, защото Телемах изведнъж ме загледа съсредоточено. И аз го гледах с моите изплашени очи и видях как постепенно гневът в погледа му взе да се стапя и да отстъпва място на някакъв особен израз, някаква смесица от нежност, милост и лукавство. Той дойде близко до мене, прегърна ме и ми заговори с гальовен и обичлив глас, така както ми говореше в детинството си: „Майчице, миличка, златна, ти се тревожиш за мене, нали? Признай, че се тревожиш за мене!“. „Мисля за всички, отвърнах, но естествено най-много се тревожа за тебе…“ „Разбира се — промълви Телемах усмихнат, но личеше, че е трогнат. — Аз си знаех! Но сама кажи, какво можем да направим! Аз не съм девойче и не мога да живея винаги заварден от опасности. Цял живот ще имам задълженията на мъж и управник, от които не бих могъл, а и не би трябвало да се откланям!“ Отдавна бях разбрала това. И тъкмо то бе страшното за мене. Тази неотменимост на нещата! Изведнъж се почувствах малка и безпомощна пред изискванията на живота. И в своята слабост пошепнах умолително: „Но ти ми обеща да не излизаш никога на море!“. „Тогава бях дете!“ — отвърна Телемах. „За мене ти и сега си дете…“ „И навярно винаги ще си остана дете… — рече синът ми с въздишка. — Баща ми е преплавал Егея и е водил една велика война, а ти искаш аз да стоя винаги тука, на този остров, и да се занимавам със земеделски и занаятчийски труд!“ „Защото съм майка — отвърнах. — И защото морето и войната ми отнеха баща ти.“ Телемах изглеждаше огорчен, но и разколебан. Той помисли малко, а после рече сговорно: „Добре, кажи какво предлагаш ти!“. „Да свикаме съвета на старейшините!“ „Защо? За да слушаме безкрайни брътвежи ли? Старците са безспорно хора мъдри, но им липсва пламък и са по-нерешителни от жени.“ „Все пак аз настоявам да ги свикаме.“ „Е, щом настояваш, не ми остава друго, освен да се съглася с тебе. Но смятам, че само ще си губим времето, а ние нямаме време за губене.“

Не стана обаче нужда да свикваме старейте на Итака. Тъкмо се канехме да изпратим дворцовите глашатаи по домовете им, когато в двореца пристигна Ноемон. Беше, както винаги, невъзмутим, но личеше, че е бързал. „Идвам да ви помогна в трудния час“ — каза, без да се помайва с други приказки. Не изпитвах никакво доверие към младежа и най-малко от него очаквах помощ срещу Ехет. Телемах, охладнял изведнъж пред неговата самоувереност, го прие също недоверчиво и само го запита: „По какъв начин смяташ да ни помогнеш, Ноемон?“. Без да се смути от нашия прием, младежът отговори просто: „Ще отида при Ехет и ще започна с него преговори“. „Ние не сме воюващи страни, за да водим преговори с този разбойник — отсече Телемах. — Това само ще предаде законност на грабежа му и ще го направи още по-дързък.“ „Не сме воюващи страни, но можем да се превърнем всеки миг в такива — отвърна спокойно Ноемон. — Ехет не е пират, а цар на Епир.“ Думите му накараха Телемах да се позамисли. Той ги намери, изглежда, умни, защото каза с присъщата си доблест и правдивост: „Длъжен съм да призная, достойни Фрониде, че ти си прав!“. Ноемон не се показа ни най-малко поласкан от признанието на Телемах и отново заговори делово: „Нека сега си върнем отвлечените хора, а после можем да нападнем Ехет и го сразим. Но тогава вече ще имаме време да подготвим един наистина съкрушителен удар“. Видях, че Телемах обмисля предложението на Ноемон, готов да го приеме. И казах, с цел да повлияя на решението му: „Смятам, че сме длъжни да направим този опит, за да не се обвиняваме подир сами в прибързаност и недомислие“. Телемах ме погледна, разбра и едва-едва се усмихна. Изви глава към Ноемон и съвсем сериозно му кимна. В този миг чувствах младежа като спасител. И странно, но като че ли започвах и да му вярвам. Той трябваше да замине на собствен кораб. От нас искаше само няколко подаръка за Ехет. Да се съветваме как да се държи там и какво да говори, смяташе за излишно. Дори вредно. „Хората предполагат, а боговете разполагат — каза. — Тук ние ще решим едно, а там може да излезе съвсем друго. Затова по-добре ще бъде умът ми да е свободен и необвързан от предварителни решения.“ Не възразих нищо, защото доколкото го познавах, това бе напълно в съгласие с нрава му.

Ноемон се забави цяла седмица в Епир. През това време Итака бе неспокойна като пчелен кошер пред роене. Гражданите укрепваха домовете си, града, бреговете. И всеки ден се събираха на градската стъгда, за да обсъждат положението. Забавянето на Ноемон ги безпокоеше с всеки изминат ден все повече. Мнозина смятаха, че задачата, с която младежът се бе нагърбил, не е по силите му. Някои по-сприхави старци дори се опитаха да ни посъдят с Телемах, задето сме го изпратили на своя глава, без да се съветваме с никого. Най-черногледите очакваха Ехет всеки ден в Итака. Между тях беше и Ментор. Той продължаваше да смята Ноемон за предател, но не споделяше опасенията си с никого, освен с мене. Враждебно бяха настроени към нашия пратеник и момците, които ме ухажваха. Но те говореха открито срещу него, подтиквани от своето ревниво съперничество. Антиной произнасяше непрекъснато речи пред гражданите, разпалваше се, както винаги, от собствените си чувства, в увлечението си увличаше и другите. „Всеки ще ни сметне за страхливци — викаше той. — Да водим преговори с един разбойник! Да просим милост от един варварин! Това е позор!“ „Вярно, позор е!“ — му отговаряха от стъгдата. Евримах се задоволяваше с иронични забележки, но те бяха толкова язвителни и присмехулни, че пареха като огън и действаха дори по-възбуждащо от речите на Антиной. Антимедонт разправяше на всеки, който искаше да го слуша, една от своите странни приказки, за това, как овцете отишли при вълка със златна маша да го молят за пощада. Даже добродушният Евридамант, мъдрец и съзерцател, сега бе необичайно настръхнал и веднъж каза на един старец, който проповядваше благоразумие пред по-силния Ехет: „И лъвът е по-силен от пастира, но добрият пастир никога няма да го остави да отвлече безнаказано телето му!“. Никой не отправяше слова на упрек нито към мене, нито към Телемах. Но аз чувствах как речите и държането на момците създават настроения срещу царската власт. И бях обезпокоена от това толкова, колкото и от заплахата на Ехет.

Най-после Ноемон се завърна. Отначало имаше малка тревога, додето се разбере какви са корабите, появили се на хоризонта. Но подире настъпи такава радост и ликуване, каквито не бях виждала в Итака от онази паметна нощ, когато на Сама лумна сигналният огън в знак, че войната е свършила. Всичко живо се стече на брега. Който се беше съмнявал, сега показваше дори по-голямо усилие. Най-ожесточените противници на Ноемон изчезнаха, скрили поражението и завистта си от очите на другите. Тълпата бе изпълнена с такъв възторг пред младежа, успял в своята трудна задача, че струва ми се, ако той би пожелал да стане цар в този ден, не би срещнал никакви трудности. Телемах, който не ме беше упрекнал за нищо през изминалите седем дни на напрежение и съмнения, сега ми каза: „Разбираш ли защо трябва да изпълнявам сам всичките си задължения на управник?“. Но той прие Ноемон като брат. Прегърна го и го целуна пред целия народ и постави на ръката му собствения си княжески пръстен, златна халка с голям египетски изумруд. Ноемон прие честта с достойнство и остана според обичая си сдържан. Той имаше устойчив разум, който нищо не можеше да замъгли. На последвалото в двореца пиршество, където присъстваше непоканен целият народ, така че хората стояха притиснати по залите като зрънцата в наровата кора, Ноемон разправи какво бе вършил в Епир скромно, без хвалба и украса и с това спечели още по-голямо уважение. Докато слушаха разказа му, гражданите непрекъснато му подвикваха: „Ти спечели голяма слава, достойни Фрониде!“. Или: „Дано бог Хермес те напътства винаги, за да се слави името ти и това на баща ти!“. И други от този род. Той бе успял да освободи дулихийци без всякакъв друг откуп, освен ограбените заедно с тях добитък и вещи. И с това бе доказал ловкостта на своя ум, убедителността на речта си и упоритостта на волята си. Бе доказал също надмощието на ахейския дух над грубата сила на варварите.

Тревогата ни отмина така бързо, както бе дошла. Остана ни само споменът от преживяните вълнения и поуката, която ни задължаваше да бъдем за в бъдеще по предпазливи. Прекъснатите внезапно приготовления за рождения ден на Телемах бяха подновени с удвоено усърдие. До празника оставаше съвсем малко. През тези дни от материка до нас дойде една добра вест. Орест, който бягайки от своето дело, бе стигнал чак в Атина, беше намерил в този град на разума верен съд за себе си. Той бе съден от съвета на атинските старейшини и гласовете за оправдаване и осъждане се бяха оказали равни по брой. Затова гражданите на Атина бяха решили да оставят младежа на собствената му съвест и съдба. А жестоките Еринии, преобразени от човечния дух на този най-мъдър от всички градове, се бяха превърнали в Евмениди, богини на прошката и милосърдието. Приех тази вест с облекчение и удовлетворение. Разбирах, че моите истини са истини и за най-добрата част на гръцкия народ, че гръцкият дух върви напред и се усъвършенства, следвайки пътя на човешкото начало. И едновременно се радвах, че пред празника на Телемах злото около нас се превръщаше в добро. Приемах това като едно благоприятно предзнаменование и се чувствах по-спокойна отпреди. Очакваха ме обаче нови безпокойства.

Вече бяхме започнали да украсяваме покоите и залите на двореца по случай нашето празненство. Лично аз надзиравах хората, натоварени с тази работа, защото не мога да търпя украса, лишена от безупречност и добър вкус. Обикновено се задоволявах да давам нареждания, но случваше се и сама да свърша нещо, ако слугите не показваха нужната досетливост или сръчност. Един ден, когато бях по-заета от всякога, ми съобщиха, че синът на Фроний чака долу под колонадата с молба да го приема. Не можех да върна Ноемон от вратите на двореца, но нямах и възможност да го посрещна като истински гост. Тъкмо гласяхме стаите на Телемах и аз се бях качила в една ниша, за да украся върха й с букет от лаврови и кипарисови клони, изящно превързани с пурпурна лента. Затова наредих да доведат младежа при мене. Той дойде веднага, извини се, че ме отвлича от задълженията ми на домакиня, и ме помоли за един разговор насаме. Отпратих слугите и поисках да сляза от нишата. Но някой бе взел столчето под нея, та трябваше да помоля Ноемон за помощ. Протегнах му ръцете си, като исках да скоча. Ала младежът не обърна внимание на протегнатите ми ръце, бързо и ловко ме улови през кръста, свали ме така леко, сякаш бях букет цветя, а следващия миг ме прегърна и целуна. Останах до такава степен изненадана от постъпката му, че не успях дори да го отблъсна. Не изпитах обаче удоволствие от целувката му и не й отговорих. Бързо се отдръпнах, смутих се, обхвана ме гняв и бузите ми пламнаха. Ноемон разбра, че е сбъркал, но запази пълно самообладание и каза така, сякаш се отнасяше за нещо най-обикновено: „Може би избързах… Но аз идвам в дома ти като жених, царице, затова си позволих подобна волност“. Забравих и смущението, и гнева си и едва не зинах от смайване. „Какво? Какво каза?“ — можах да запитам само. Ноемон се усмихна леко и отвърна спокойно: „Дошъл съм да ти предложа, царице, моето съпружество, както прилича на мъж достоен, с добри и честни намерения“. Съвсем се слисах. С ума си ли беше този човек? Стана ми неловко за младежа, та му отговорих снизходително, така както се говори на хора, които грешат, без да разбират това. „Но аз имам съпруг, Ноемон“ — казах. Момъкът не се показа убеден в думите ми. „Да — рече просто. — Но този съпруг, царице, отдавна е само едно голо слово. Той отсъства вече шестнадесет години от Итака и едва ли някога ще се завърне в нея.“ Почувствах леко раздразнение. „Додето двама души не ми потвърдят чрез клетва, че са го видели мъртъв, за мене той ще бъде жив, а живия съпруг аз съм длъжна да чакам.“ Ноемон отново се усмихна. Ако тази усмивка беше дръзка или иронична, ако изразяваше превъзходство или подигравка, навярно щеше да ме раздразни още повече. Но усмивката на Ноемон, както винаги, не изразяваше нищо. Чувствах се обезоръжена пред нея като пред празно пространство. И пак усетих някаква неловкост. Този път обаче заради себе си. Сякаш не бях на мястото си или бях говорила не на място. А младежът продължи все така спокойно и просто: „Изслушай ме внимателно, царице, ще бъда кратък! Двама подкупени свидетели могат да ти кажат винаги това, което искаш. Но по-добре е ти да прецениш сама. От свършването на войната минаха вече седем години. И през седем морета да беше цар Одисей, той трябваше да си дойде за това време. Щом го няма, това означава, че или не иска, или не може да дойде. Но и в единия, и в другия случай той е мъртъв за тебе. И сто пъти да е жив, можеш спокойно да го смяташ за умрял“. „Никой не знае пътищата на съдбата, Ноемон — отговорих. — Затова, додето в мене има някаква пък макар и най-малка надежда, аз ще чакам Одисей.“ „Какъв смисъл има? — запита момъкът, загледан в мене. — Ти имаш нужда от съпруг и Телемах — от помощник в управлението. Сама видя колко полезна може да бъде за него моята помощ. Животът тече и преминава и кое ще те обезщети един ден за напразните надежди? Не знаеш ли, че уловеното врабче струва повече от сокола, който лети на воля в небето?“ „Всичко, което каза, е истина, Ноемон — рекох. — И въпреки това, аз държа и ще държа на своето!“ Увереността ми се беше върнала. Бях разбрала, че всеки от нас приема истината по различен начин и че покритие между тези начини не може да има. За мене разговорът бе вече приключен. Но не и за Ноемон. Той бе решил, изглежда, че последната дума трябва да бъде на всяка цена негова. Затова вече сбогувал се и изправен до вратата, готов да тръгне, рече: „Каквото и да приказваш, царице, аз все пак ще ти изпратя годежници с дарове!“. Втрещих се. А след това така се изплаших, че казах първото, което ми дойде на ума: „Ти луд ли си? Да не би Кронион да ти е отнел разума, че се готвиш да вършиш глупости?“. „Защо глупости? — запита на свой ред младежът. — Щом Телемах стане пълнолетен, ти се освобождаваш от задълженията си към него и можеш да си създадеш друго семейство.“ „Нали ти казах, че не желая това?“ „Човешките желания се менят, царице! Ти не можеш да упорстваш вечно в едно неизгодно за тебе решение. Пък и итакийските мъже няма да го позволят. Иначе ще се покрият със срам завинаги.“ Този път не можах да отговоря нищо на Ноемон. Бях направо поразена. Словата на младежа ме накараха да вникна за пръв път в целия ужас на положението си. Моята женска самота бе едно предизвикателство за мъжете. Те гледаха на нея почти като на оскърбление. То не бе дори лична обида. Тук бе оскърбен животът. Естественият, здрав и смислен ред на нещата бе нарушен и те се бунтуваха срещу това, не толкова с разума си, колкото със своето мъжко чувство, най-силното чувство у мъжа, най-първичното и най-опасното, което можеше да го заслепи напълно и да го накара да извърши неща, противни на всеки човешки закон и на всеки разум.

Следващите дни прекарах в голямо притеснение. Нито постоянната ми заетост, нито приятната треска на приготовленията можеха да ме отвлекат от моята скрита тревога. Очаквах всеки миг пратениците на Ноемон да пристигнат в двореца, знаех как това ще подейства на Телемах, как ще развали празника му и треперех да не би в старанието си да изпревари другите младежът да избърза със своето сватосване. Дори и да върнех хората, без да ги приема, новината за случилото се щеше да се разпространи бързо както в двореца, така и в града. Едва ли би могло да има нещо, което да ме постави в по-неловко положение не само пред Телемах, но и пред който и да е друг човек в Итака. А при това близкото бъдеще ме заплашваше с една по-сложна и сериозна опасност. Скоро всички свободни мъже на Итака щяха да започнат да гледат на мене като на своя законна плячка. Как щях да се справя с това положение? Какво щеше да стане тогава, когато тяхната настървеност на преследвачи се сблъскаше с моето упорство да отстоявам самотата си? Или аз нямаше да мога да издържа и в края на краищата щях да се огъна и предам? Може би наистина не бих издържала. Ако да отстоявам самотата си за мене не означаваше вече да защитавам свободата си. Ако в мене се беше появил онзи страшен нагон на независимостта, който не ми позволяваше да се подчиня дори на Телемах. Затова бях убедена, че на всяко действие отвън духът ми ще отговори с равно противодействие, че всеки, който би дръзнал да ми наложи своите желания, макар и чрез най-дребното насилие на волята, ума или сърцето, би се сблъскал с непреодолимата преграда на моето вътрешно съпротивление, на правото ми да решавам сама за себе си. Усещах, че моето човешко чувство е не по-малко силно от мъжкото чувство, което се надигаше около мене като стоглава хидра, и разбрах, че тревогата ми е напълно оправдана. Но какво можех да направя?

Красив е Телемах. Като млад бог е той в деня на своето пълнолетие. Видях го да застава на прага на моите покои, стъкмен в празнично одеяние, и макар че чувствата ми са загубили отдавна своята някогашна възторженост, неговият вид пълни очите ми с неволни сълзи. Душата му е като пролетен цвят, неопетнена още от злото на света, и тялото му не показва недостатък. А главата му е майсторско произведение на неговия творец Кронион. Трогва ме тази чистота и това съвършенство, може би защото зная, че са създадени за изхабяване. Радвам се на сина си и го жаля в същото време, тъй както напоследък се радвам и жаля всичко живо. Но колко по-сложно е чувството ми към Телемах, в когото аз виждам не само живото същество, но и самата себе си, собствения си живот, неговото отражение и превъплъщение, неговия блян и осъществяване! Изведнъж ми става смешно за итакийските мъже, които в своето плиткоумие смятат, че единственото, което ме свързва с Телемах, е майчинското задължение. Спомням си и за Одисей. Той би се гордял навярно с този син. Но той не го познава. Не познава и моето сложно чувство. Той сам ограби духа си от богатството, което изживяното бащинство би могло да му даде. Всичко това преминава през ума ми за миг, додето гледам Телемах да ми се усмихва в рамката на медната врата. Нофрет и Акторида също го гледат и аз виждам в очите им да свети онази несъзнателна, чистосърдечна възхита, която само божественото майсторство, вложено в неръкотворните неща, може да предизвика у човека. И ми става чудно, че този прекрасен младеж е мой син. Че той е същото онова парче месо, откъснало се преди осемнадесет години от моето тяло и изхвърлено на брега на живота, безпомощно и жалко. Той нямаше тогава дори име. Като че ли нямаше и място сред разкошния, блестящ свят, който тържествуващият Хелиос заливаше щедро със своето злато. И все пак светът го бе приел като благодатна люлка, бе му дал всичко. Бе го довел, ден след ден, до превръщението, бе направил от него човек, годен да премери своите сили с всички стихии. Богове, колко прекрасен е въпреки всичко животът! И какво дивно зрелище представлява за човешкия дух неговият неспирен кръговрат, неговите безбройни превръщения и онази велика тайна, която самите ние носим в себе си и до която умът ни всекидневно се докосва, без да може някога да стигне до нейната същина!

Лаерт слезе за този ден в града. А на хекатомбата се събра народ неброен, макар че поканени имаше малко. Дойдоха и знатни, и прости от град Итака и близките селища. Имаше дори козари, слезли от планината. И всички те викаха „Зито!“ за бившия цар и за бъдещия цар, а също и за мене, която представлявах звено между двамата и управлявах Итака от тяхно име, за да може старият да си отдъхне, а младият да събере сили и разум, необходими за един властник. В този миг усещах трима ни като едно същество и сърцето ми ликуваше пред възгласите на народа. Те ми показваха, че семейството на Аркезиевци, към което и аз се чувствах неразривно принадлежаща, бе изпълнило добре своя управнически дълг през годините и бе спечелило с това добрите чувства на своите поданици. И макар и да знаех колко е изменчива човешката природа и колко малко управникът може да разчита на чувствата на народа си, аз се радвах. Лаерт принесе в жертва на Зевс и останалите велики олимпийски божества бял бик, който в своята красота и непохабена сила сам приличаше на божество. А ние с Телемах сто овни, подбрани от всички царски стада. Жертвоприношението се извършваше без блясък, но с нужната тържественост и достолепие. Жертвениците горяха и димът се издигаше на прави стълбове към вечното златно небе като настойчив повик за благословия, като молба за благоразположение и милосърдие. Около светилището народът шумеше и се суетеше в очакване и подготовка на гощавката. Оттам подвикваха непрекъснато към нас приветствия, хвалебствени възгласи и най-различни пожелания. А близо до нас се бяха наредили в полукръг знатните люде на Итака в богати, многоцветни облекла, като венец от пъстри, летни цветя. Те стояха неподвижно и мълчаливо, но в приветливите им лица и плътни редици аз чувствах опората. И отново ми ставаше чудно при мисълта, как от единството ми с Одисей се бе родило единството ми с този многообразен живот, със семейството на Аркезиевци и с целия знатен и незнатен итакийски народ. А заплахата на мъжете ми изглеждаше някак недействителна или поне лишена от значение.

Вечерта обаче настроението ми се промени. Винаги съм се питала защо човек чувства толкова различно през деня и през нощта. И защо дори разумът на човека мери нещата с различна мярка според това, дали навън е светло или мрак покрива земята. Нофрет казва, че богинята на нощта, като преобразява света, променя и човешката душа. Може би тя е права.

Бяхме си починали добре след хекатомбата. И сега бързахме да се облечем за пиршеството в двореца. Навън бе все още горещо, защото дългият ден на слънчевото тържество не бе завършил. Но плътни сенки се проточваха вече по улиците и стъгдите и от време на време откъм морето долиташе прохладното дихание на нощния Зефир. Доскоро пълен с глъч и суетня, в този час дворецът глъхнеше с тържествената тишина на очакването. Приготовленията бяха привършени, оставаше да пристигнат гостите. Телемах дойде да ми се представи в нова премяна, по-хубав от всякога, цял в бяло и злато, с великолепна огърлица-нагръдник, един от моите многобройни подаръци. Макар че й се бях любувала дълго преди да му я поднеса, и сега я погледнах, за да се насладя още веднъж на красотата й. Художникът златар й бе придал изящна форма и бе изобразил върху й чудна картина. Млади козли и овни играеха като живи сред високи цветя, иззад които дебнеха лъвове с настръхнали гриви. Аз също бях облечена в бяло и злато. В бяла като лед полупрозрачна дреха и с едно-единствено златно украшение на главата — разкошната диадема като гирлянда от звезди, която някога Одисей ми бе подарил за раждането на Телемах. Бях си наумила отпреди да я сложа на този ден. Така исках да се свържа по-осезаемо с отсъстващия, да го почувствам по-близо до себе си и до сина си. Наистина още щом отворих ковчежето и очите и пръстите ми се докоснаха до диадемата, миналото оживя пред мене.

И аз видях отново онзи далечен, хубав летен ден, когато завърнала се от обреда на очистването, измъчена и щастлива от своето майчинство, получих скъпоценния подарък на Одисей заедно с неговата гореща, нетърпелива прегръдка. Паметта ми бе съхранила спомена до най-малките подробности и той стоеше пред мене съвършено ясен. Но защо не ме вълнуваше? Нещо се бе случило. Очарованието си бе отишло. Нямаше я красотата, от която бяха проникнати доскоро дори страданията ми за Одисей. Може би защото я нямаше и предишната любов. На нейно място в душата ми стоеше дългът, съпружеският и човешки дълг, упорит, вече закостенял и почти така сляп, както беше и любовта. Или пък това беше пак любовта, но преместила се от сърцето в ума? Не можех да разбера. Но вече не се смеех на този мой дълг. Напротив, смятах се наистина длъжница на Одисей заради сина си, заради дома си, за царството и народа на Итака. Длъжница за всичко, което бях получила от живота чрез него. А най-вече за познанието на света и човека. Тази страшна сила, силата на просветлението, която служеше на другите, но те откъсваше от тях. Която искаше от тебе да осмислиш съществуването си с някаква цел и те лишаваше веднъж завинаги от сладкото безсмислие, в което живеят птиците на небето и тревите на полето. Която най-после изправяше ума ти пред необходимостта с цялата нейна жестока неизбежност. Богове! Дали пък това не бе освобождението, единственото освобождение, дадено на човека? Може би. Защо иначе човек щеше да поставя познанието над всички ценности? И да е готов на всички жертви, за да го постигне? Защо щеше да превръща собствения си живот в път към своята цел, в средство за нейното осъществяване? Стигнала дотук обаче, аз чувствах по-силно от всякога своето дълбоко, вътрешно сходство с Одисей, разбирах, че в нас живее един и същи дух, че ние сме от една и съща човешка порода и че дългът ми към него е само една по-висша, умствена форма на любовта ми. В същото време разумът ми натрапваше своя предателски въпрос: Жив ли е Одисей или мъртъв? Ако аз можех да вярвам, както преди, че той е жив, истината не би имала особено значение за мене. Но моята вяра бе загубила предишната си сила. А истината беше и си оставаше недостъпна. Отново се почувствах завъртяна в омагьосан кръг. Да се откъсна от Одисей не можех. Твърде далече бях отишла, за да се върна назад. Да приема заедно с него смъртта също не можех. Твърде много принадлежах на живота и твърде много ценях познанието си за него, за да пожертвам всичко това за един-единствен човек, пък бил той и Одисей. Духът ми изнемогваше пред тази неразрешима задача. Усещах я като клопка на съдбата, от която напразно бих се мъчила да се измъкна. В същото време в душата ми се промъкваше някаква смътна тъга за началната човешка свобода, когато човек живее в щастливо неведение и не усеща границите, поставени му от естеството, а смята, че е независим и всичко върши по своя воля и желание.

Потисната от тези неочаквани мисли, побързах да сляза долу, когато под колонадата се чу глъчката на първите идващи гости. Бяха няколко младежи от Итака, придружени от слуги, които носеха даровете им. Начело на дружината вървеше Еврином. Зарадвах се, че той пръв от гостите ще прекрачи прага на двореца и пръв ще поздрави Телемах за празника му. Младежът бе пълен с благоразположение към хората, а знайно е, че полезът на такива люде е винаги добър. Еврином се обърна към сина ми с приветливи и прости слова, според както му беше обичай, и му поднесе като дар хубав кинжал, изработен на остров Крит, и голяма кошница ябълки ранозрейки, толкова необикновено едри и красиви, че предизвикаха удивлението на всички присъстващи. После той се оттегли, за да отстъпи място на другите, и тогава се обърна и към мене. „А ти, царице, рече, сияеш като звезда в пролетно небе!“ И ме загледа с топлите си ласкави очи, в които, както винаги, припламваше невинната дързост на галеника. Бе така увлечен от собственото си възхищение, че ръцете му неволно се повдигнаха, да ме докоснат, както става с децата, когато пред тях стои някой примамлив предмет. Изплаших се да не би наистина да го стори. Но едновременно нещо от неговото увлечение и дързост се предаде и на мене и през душата ми премина сладостна тръпка. От този миг изпаднах в странна двойственост. От една страна, усещах сковаващата власт на дълга, застанал в ума ми като страж на думите и действията ми. От друга, чувствата ми започваха да се опияняват, възбуждаха се все повече и повече от радостното настроение и празничното суетене наоколо, от майчинска гордост, от женско тщеславие и преди всичко от присъствието на толкова много млади мъже в двореца, от техните погледи и думи, а най-вече от онази свежа, здрава сила, силата на живота, която струеше на вълни, на вълни от тях към мене. Това, че скоро се отделих със старците и по-възрастните гости в малката зала, съвсем не ми подейства отрезвяващо. Стана тъкмо обратното. Вниманието ми се раздвои мъчително, та ме накара да почувствам още по-добре моята двойственост. Слушах речите на старците, бавни и отмерени, ласкателствата им, които отдавна знаех наизуст, историите, които бях слушала вече много пъти, разговарях с Ментор, както винаги, за нивята и лозята, за градините и стадата, за тазгодишния маслинов добив и ме обхващаше все по-голяма досада, която с мъка прикривах. Не скука, защото аз никога не скучая, а именно досада. Че не съм оттатък, където кипеше младата кръв и животът, а тука, където всичко бе вяло и лишено от пламък, и толкова отдавна познато. Неволно се ослушвах в желанието си да доловя какво става в голямата зала. Там речта течеше като пролетни води, бърза и буйна, избухваше звънлив смях, а след това; в настъпилата внезапно тишина, отекваше звучният глас на Пизандър, който пееше една от своите изящни и насмешливи песни за Пандора и Епиметей. Непознат момък продължи с някаква любовна песен, пълна със стаена страст, и хор от силни и сочни мъжки гласове поддържаше припева.

Пристигна нова група гости, посрещната с високи възгласи. Сводовете на залата и дори ходниците прокънтяха от вдигнала се глъчка. Но силният шум скоро стихна и отново речта се лееше и смехът звънеше, а между тях се промъкваха звуците на лира, която повтаряше до изнемога все една и съща томителна мелодия. Дали това не бе лирата на Антином? Знаех, че младежът е тука, но още не бях успяла да го видя. Някой, изглежда, каза някаква особено сполучлива шега, защото пак се вдигна врява и смях, които на няколко пъти ту стихваха, ту отново избухваха. И аз чух старият Египтий да говори на съседа си: „Чудя се бил ли съм и аз такъв, или не? И къде отива тази сила на младостта, кой я взема и защо?“. Фемий, който се намираше при нас, запя хубава песен, както винаги за похода на аргонавтите. С това той ласкаеше господарите на дома, тъй като свекър ми, цар Лаерт, навремето, още като съвсем млад юноша, бе участвал в този славен поход. Но песента не можа да услади духа ми и аз изпитвах все по-голяма досада от моите гости и все по-голямо нетърпение да ги изпратя. Най-после Алитерсес стана. След него се надигнаха и другите. Бе някъде към полунощ. Последен си отиде Ментор. Изпратих го под колонадата. „Иди да спиш, Пенелопе — рече приятелят на Одисей. — Изглеждаш изморена.“ Говореше нехайно, но мене ми се стори, че долавям в думите му известна преднамереност. Не му отговорих нищо. Но щом той си тръгна, веднага се изкачих в покоите си. Не, разбира се, че да си легна. Исках да се видя как изглеждам. Акторида я нямаше, но на масата гореше запален светилник. Погледнах се в огледалото. Дрехата ми беше в пълен ред. Всяка дипла се намираше на своето място. Косата също. Диадемата ми беше здраво закрепена и воалът ми падаше на красиви гънки. Повдигнах го, за да видя лицето си под него. Бях малко бледа, но очите ми блестяха. Весело очакване се таеше в мене и то ми внушаваше някаква безгрижна палавост. Слязох долу с бързи стъпки, запътена към голямата зала. Но пред вратата й имаше цяла тълпа от слуги и роби, така че виночерпци и глашатаи с мъка се пробиваха път през нея. Беше под достойнството ми да се бутам и аз в тази навалица. От другата страна залата имаше още една врата, но Евринома бе споменала, че смята да я заключи, додето трае пиршеството. За кратко останах в нерешителност. После, неочаквано за самата мене, насочих крачките си към градината. Навън бе чудна нощ. Небето бе натегнало от звезди, а земята от благоухания. Лятна нощ, в която светът не спи, но дреме, вцепенен от сладострастни блянове. С предпазливи стъпки пристъпвах по тъмните пътеки, тръпнеща от приятен страх и трескава припряност. Не бях се отказала да вляза в голямата зала. Но отлагах мига. Някакво колебание се бе появило в мене. Нещо ме задържаше. Дългът ли бе това или смътното усещане за наближаваща опасност? Като че ли най-добре щеше да бъде наистина да се прибера в покоите си. Но се чувствах така възбудена, че не можех дори да помисля за сън. Сетивата ми бяха изострени до крайност. Долавях около себе си безброй звуци и шумове. Усещах как листата и тревите се обливат с роса. В тъмнината припламваха светулки, които ми приличаха на паднали звезди. Закъснял славей се обади на близкия тамянов храст и неговите трели отекнаха в ушите ми като хилядогласно ехо. Изведнъж арфата на Нофрет звънна върху една от близките тераси на двореца и до мене достигна непозната песен, която чувах за пръв път.

Прегърни живота, забрави скръбта,

на всяка наслада изпий радостта!

Прави само туй, що сърце ти желай,

защото печален е нашият край!

Ни плач, ни вопли на скръбни сърца

душата излитнала ще върнат в гръдта!

Затова се радвай и бъди щастлив,

веднъж на земята ще бъдеш ти жив!

Песента секна така неочаквано, както беше започнала. Но думите й оставиха трептяща следа в съзнанието ми. Тяхната проста житейска мъдрост се превърна веднага в съюзник на желанието ми. Животът беше кратък и несигурен. Една постоянна борба със смъртта. И най-доброто оръжие в тази борба бе радостта. Към нея трябваше да се стремим всички. Нима не можех да оставя моите сложни и противоречиви истини, с които напразно се мъчеше духът ми, за малко и да се отдам на едно естествено и невинно удоволствие? То щеше да бъде за мене отмора и разведряване. Това връщане назад към непосредствените изживявания, към дивата гора на човешката душа. Ала беше ли действително моето желание невинно? Не заблуждавах ли себе си? Не лицемерех ли сама със себе си? Изглежда, тъкмо това правех. Моят стремеж към младежите бе стремеж на жена. В голямата зала аз търсех да намеря не просто младостта, а моята младост, не просто радостта, а пропуснатите радости на моето женско битие. Да видя желанието в очите на момците, които ме ухажваха, страстта на едни, предаността на други, обожанието на трети, ето кое ме привличаше най-много. Да изпитам силите си, да разбера докъде мога да владея мъжете и себе си! Да се насладя на тяхното безумие, без да му се подчиня, да се покажа съблазняваща, но не и съблазнена! Това бе игра с опасността… Но тъкмо тя създаваше трескавото напрежение на душата ми, което поглъщаше постепенно цялото ми същество, завличаше го неусетно в своя опияняващ водовъртеж. Да си поиграя с огъня, додето бе безвреден… Утре страстите можеха да се развихрят. Но тази нощ, в собствения ми дом, на празника на сина ми, сред толкова други младежи, те щяха да бъдат по принуда сдържани, тези дванадесет итакийски мъже, които ме преследваха със своите чувства и намерения. Поотделно всеки от тях представляваше заплаха за мене. Но заедно те бяха безопасни. Примамката бе много силна, за да мога да й устоя.

Прекосих незабелязана преддверието и се озовах в тъмния ходник, който водеше към заключената врата. Тук, в мрака и тясното помещение, звуковете от залата бяха много по-силни и ясни. Различавах отделните гласове на гостите, долавях отломки от разговорите им. Близостта на младежите ме възбуждаше все повече, увеличаваше нетърпението ми да ги изненадам. И аз бързах, колкото ми позволяваше тъмнината, да стигна час по-скоро до вратата. Тя беше наистина заключена, но ключът се намираше в ключалката. Обърнах го и натиснах дръжката. В същия миг в залата се вдигна глъчка. Изглежда, някои младежи се готвеха да танцуват и останалите ги приветстваха с одобрителни и насърчителни викове. Трябваше да изчакам да свърши танцът. Иначе появата ми не би направила желаното впечатление. Помислих, че мога да използвам времето и да огледам залата и гостите през пролуката на открехнатата врата. Ала тогава не зная какво стана. Може би сама и неволно бях бутнала дверите, защото те се разтвориха изведнъж и ивица светлина проряза тъмния ходник. Дали тази светлина ме помами или волята на съдбата ме тласна напред, но додето се усетя, се намерих в залата, плъзнах се между двете двери леко и бързо като риба в подмол. Така, неусетно и с лекота, направих крачката, която щеше да се окаже толкова жестока за мене и толкова гибелна за повечето от момците, които се намираха през оная нощ в двореца.

Очаквах, че ще ме видят веднага. Те обаче бяха заети със себе си и веселбата си. И аз останах върху петте стъпала от зелен мрамор, които се спускаха от вратата към залата, като самотно и никому ненужно видение. Започваше танц и вниманието на повечето младежи бе съсредоточено върху двамата танцьори. Те вече се въртяха един край друг, измерваха се с очи, припляскваха с ръце или извиваха телата си в змиеобразно движение. Около тях се събираха зрители. Не ми оставаше друго, освен и аз да гледам. Танцьорите бяха добри, но моето любопитство бе насочено другаде. Плъзнах погледа си по цялата зала и веднага разбрах, че по-голямата част от гостите са пияни или полупияни. Някои дори вече спяха, надвити от силата на Дионисовата кръв. Забелязах Евридамант, който похъркваше на края на масата, положил едрата си глава върху тежките си, силни ръце. Малко по-нататък ми се мярна и Антиной. Той седеше, безцелно вперил поглед пред себе си с някаква мрачна съсредоточеност. Личеше, че не би било безопасно да го закачиш в това му настроение. Изведнъж се почувствах безкрайно чужда на този мъжки свят, с неговите груби нагони и несдържано задоволени желания. И поисках да се махна. Струваше ми се, че присъствието ми между тези хора е унизително за мене. Треската на душата ми угасна мигновено като разпален огън, върху който изневиделица се изсипва дъжд. Но част от възбудата ми остана и се превърна в раздразнение към момците и към самата мене. Отвращавах се от тях. Отвратена бях и от себе си. Пред очите ми се замярка видението от двореца на Кирка, мъжете, превърнати в свине. Голяма правда и дълбок смисъл имаше в това превръщение. На свинските души подхождаха свински тела! За да могат и невежите като мене да вникнат в мъжката природа. И да разберат, че всички мъже носят животинството в себе си, скрито или открито, но винаги здраво сраснало със съществото им. Всички ли? Значи и Телемах! Мисълта за сина ми ме бодна като трън и ме накара веднага да се огледам за него. Той бе напуснал мястото си в средата на трапезата и сега се намираше на едно от страничните й крила. Взрях се в него, не без боязън. Но още от пръв поглед разбрах, че е трезв. Сред замъгления от винени пари и дима на факлите въздух, безпорядъка на масата и цялата бъркотия наоколо той седеше спокоен, бял и някак недосегаем, облегнат в креслото си, с недопита чаша в ръка. Олекна ми и радост като чиста светлина озари духа ми. Още повече че Телемах не беше сам. Край него се бе събрала малка група, също трезви младежи, между които Еванорид и Антином, Пизандър и Антимедонт. Това бе като едно островче на хармонията сред хаоса, който царуваше в залата. Няколко човеци, господари на влеченията си, сред всички останали, които не познаваха и не диреха мярката. Дори Евримах бе пиян. С бледо лице и помътнели очи той подскачаше тръсом и викаше, повтаряше с пиянска настойчивост, че е нова порода кентавър, от кръста надолу магаре, от кръста нагоре мъдрец. Някои му се смееха, други му викаха да млъкне, за да не пречи на музиката и танца. Антимедонт му подхвърли язвително: „Магарето личи цяло, но от мъдреца не виждам и следа!“. Непознат младеж изруга с мръсна, неприлична дума. Макар че нямах право да се обиждам, защото момъкът беше пиян и не подозираше моето присъствие в залата, аз се почувствах оскърбена. И отново се ядосах на себе си. Бях постъпила като безумна. Бях се облякла изискано и красиво, дори бях се накичила с диадемата, подарена ми от Одисей за раждането на Телемах, този свещен дар, символ на моето майчинство и съпружество, за какво? За да дразня мъжките чувства на неколцина млади обесници! Заслужавах презрение. Впрочем, аз вече се презирах сама. Виждах сина си по-достоен от себе си и това ме изпълваше със смесеното чувство на удовлетворение и унижение едновременно.

От моите мисли ме изкараха възгласите на гостите. Танцът бе свършил и те изказваха одобрението си с високи викове на възхита и гръмко изречени похвали. Време беше да напусна пиршеството. Незабелязано, така, както бях и дошла. Вече бях протегнала ръката си назад към полупритворените двери. Но в този миг прокънтя вик, който ме прикова на място и накара всички присъстващи да замлъкнат. „Царицата!“ И пак в настъпилата тишина: „Царицата!“. Викаше Агелай, итакийски младеж, рус хлапак със зорък поглед и лукаво-немирен нрав. Най-доброто би било да се измъкна още при първия вик. Но аз застинах изведнъж в някакво тъпо недоумение. Обърках се като човек, уловен на местопрестъплението, и стоях неподвижна, лишена сякаш от всяка воля или способност за движение. Изненадани, пияните младежи не знаеха отначало накъде да гледат. Постепенно обаче всички погледи се насочиха към мене. И това ме скова напълно. Освободих се от вцепенението си едва когато видях Телемах до себе си и го чух да ме пита обезпокоено: „Майко, какво има? Нещо ли се е случило?“. Близостта и участието на сина ми ми върнаха веднага самообладанието и увереността. Усмихнах му се и му отговорих почти спокойно: „Няма нищо. Исках само да те видя. Страхувах се да не си се опил като твоите гости…“. Това бе чиста лъжа, но тя спасяваше и двама ни от неудобните, верни обяснения и аз я изрекох без каквито и да било угризения. След Телемах към мене се приближиха Еванорид и Антином, Пизандър и Антимедонт. Отнякъде се появи и Ноемон. Пет чифта очи се кръстосаха върху ми отблизо, освен стотиците други от залата, на които бях вече прицелна точка. Но странно, това не ме смути, а ме изпълни с неочаквано самочувствие и добро разположение. Тогава обаче всички младежи като по заповед се надигнаха, взеха да стават и да се насочват към мене. Размърдването бе толкова голямо, щото ми се струваше, че и мебелите, и предметите са тръгнали насреща ми. Това бе като някаква голяма вълна, жива, многолика, сторъка като хекатонхейрите и стока като Аргос. Над всички стърчаха Антиной и един рус гигант, когото виждах за пръв път. После научих, че това бил Ктезип от Сама, единствен син на богат земевладелец, гален и самонадеян размирник. Пръв до стъпалата стигна Антиной. Макар и с не съвсем сигурна походка, той стъпи направо на второто стъпало и като лъхаше на вино в лицето ми, заговори тежко, с пиянско напъван: „Царице, иди си! Тук не е място за жени…“. А след това, сочейки тълпата момци зад себе си: „Виж как те гледат… Иди си, иди си, ти казвам!“. В очите му припламваха гневни искри. Отнякъде се провря Еврином и с преплитащ се език започна да ме уговаря: „Царице, не го слушай! Остани при нас! Всички ще се радваме… Така веселието ни е без душа. От скука се изпонапихме… Кажете приятели, обърна се той към момците, нали искате царицата да остане при нас?!“. Отговори му нестроен хор от подкрепящи го гласове. Неволно отстъпих пред облака от винен дъх, който ме блъсна в лицето. Момците, от своя страна, веднага настъпиха крачка напред към мене. Нестройните им редици навалиха върху мраморните стъпала и очите им взеха да се разпалват като на хайка кучета, подушили ненадейно сърна. Обхвана ме трепет, древният страх на жената пред мъжкото насилие, пред неовладените нагони на онези, които боговете са дарили с повече телесна мощ. В същото време усетих как опасността ме упоява като вино, как ме увлича като тъмен порой. Антиной се обърна отново към мене: „Царице, иди си! Мястото ти не е тука!“. В гласа му звучеше нескрита закана. Ала тъкмо тя ме предизвикваше към съпротивление. Не можех да приема унижението, скрито в нея. Не бях невръстно девойче, нито робиня, лишена от своя воля и достойнство, за да позволя на Антиной да ми заповядва, наставлява и заплашва. Може би защото сама се бях поставила тази нощ в унизително положение, не можех да разреша на никого да ме унижава. Колкото по-малко се уважавах сама, толкова повече държах да бъда уважавана от другите. А пък и някакво смътно чувство ми подсказваше, че ако сега отстъпя пред Антиной, ще трябва да отстъпя и пред цялата пияна тълпа и да стана навярно играчка на нейния отприщен произвол. Затова се обърнах към младежа с ясен и доколкото ми позволяваше скритото вълнение, твърд глас: „Не се дръж като мой господар, Антиное, защото нямаш никакви права над мене! Ако на някого прилича да заповядва в този дом, това е Телемах! Но и той ми дължи уважение и благочиние, тъй като е мой син!“.

Това бе открит сблъсък, който обещаваше предстояща борба. Тълпата изведнъж притихна, затаи дъх в очакване какво ще стане. Очите на всички бяха приковани върху мене и Антиной. А ние стояхме лице срещу лице, аз изтръпнала, но на вид спокойна и недосегаема в своето гордо самочувствие, той цял настръхнал, със свити вежди и очи, мятащи светкавици, подобно бог на гнева. Долових някакво леко раздвижване около себе си и разбрах, че Телемах и петимата трезви момци ме обграждат тихомълком. В залата бе напрегнато като пред буря. Изведнъж, сред затишието, някой подсвирна весело като авлига и над главите на младежите прокънтя звънлив смях. Беше пак Агелай. Сякаш бе очаквал само този знак, Ктезип също се разсмя, гръмогласно и заразително, като тресеше могъщите си гърди и дългите си руси къдри. Огромната му десница сочеше Антиной. „Гледайте го, викаше той, стои мрачен като гарван, като зъл дух, изскочил от морето! Какво искаш, сине на Мегера? Да прогониш всички от трапезата, на която още не си поканен ли?“ Думите му развеселиха младежите. А Антиной се обърна към него. Бе почернял от гняв и дишаше учестено. Като сведе главата си подобно на бик, той се хвърли към веселяка, но не можа да направи и три крачки в тълпата. Момците го спряха, още щом се намери сред тях. Тогава заговори Еванорид, който бе застанал от дясната ми страна. Гласът му бе така звучен и ведър, че накара всички да се заслушат в него. „Приятели, рече той, погледнете! Пред вас стои царицата на това царство и господарката на този дом, прославената по цяла Гърция с достойнствата си Пенелопа. Сама е дошла при нас да почете пиршеството ни. Затова нека и ние я почетем с внимание и уважение и да възрадваме сърцата си, тъй като на този свят няма нищо по-красиво от жената и нищо по-сладко от нейното разположение!“ Настъпи отново кратка тишина, а след това гръмна викът на младежите: „Зито!“. Настроението на тълпата се промени за миг. Насилническият дух бе изместен от детински възторг. Във всички лица, обърнати към мене, виждах само възхищение, дори преклонение. Преходът бе така неочакван и главоломен, че ме опияни и изпълни с тържество. Вече не исках да си отивам. Бях спечелила играта, имах всичкото право да се порадвам на победата. Струваше ми се, че младежите са готови да направят в този час всичко за мене, че аз владея волите им и мога да се разпореждам с тях според желанието си. Ненадейно пред стъпалата изскочи Евримах. Остана няколко мига недоумяващ и слисан, като човек, събуден от сън. После се втренчи в мене и захвана да ми говори, но думите му излизаха от устата разтеглени и накъсани. Личеше, че с мъка ги изтръгва от паметта си. „Царице на Итака… зная… тази нощ не съм достоен за тебе! Ти… ти си… като богините всевечни…“ Отзад го задърпаха, но той се изтръгна от уловилите го ръце и стъпи на стъпалото, на което доскоро стоеше Антиной. Олюля се и пак: „Не съм достоен… да… но ти бъди като богините! Те и към смъртни… недостойни мъже благоволяват…“. Отново прокънтя гласът на Ктезип: „Аха! Виж го накъде бие хитрецът! Кълна се в Дионис, че той не е толкова пиян, колкото изглежда!“. Младежите се разсмяха, а Антиной веднага се развика: „Махни се оттам, смешнико!“. Пизандър също обърна към Евримах надменното си лице и му рече: „Не е ли по-добре, Евримахе, да потърсиш благоволението на някоя кентавреса от твоята порода? То ще ти подхожда повече“. Но младежът сякаш не чуваше никого. Той продължаваше да ме гледа съсредоточено и да съобразява нещо. Накрая вдигна натежалата си от виното ръка и с несигурно движение посочи момците наоколо. „Те са диви… варвари, царице на Итака… — рече. Не ги… слушай! Не разбират най-важното… скритото…“ „Помогни ни, о, пророче, да го разберем! — проплака смехотворно Ктезип. — Просветли умовете ни!“ „Разкрий ни тайната!“ — се провикна и Агелай. Евримах се обърна бавно към онези, които го предизвикваха. Сам присмехулник, сега той бе необичайно сериозен. И словата, които изрече, бяха също сериозни и звучаха така, сякаш той говореше не на другите, а на самия себе си. „Тайната?… Да… има тайна!… Само че… тя е скрита и за мене. Ала нека Кронион ми е свидетел, че казвам истината!… Без нея, и той посочи към мене, щях да бъда… като човек, лишен от… подслон!“

Този път никой не се засмя. Дотолкова Евримах изглеждаше искрен. Изведнъж в настъпилата тишина звънна лирата на Антином. Той засвири нещо, което веднъж вече бе свирил пред мене, онази същата мелодия, очаровала ме някога, мелодия, която непрекъснато се разрастваше и летеше подобно на птица над море от светлина. Музиката хвърли, своето вълшебно покривало върху всичко и сякаш преобрази и залата, и хората в нея. Лицата на момците се проясниха. Дори Антиной, който откак се бях появила, бе изпаднал в буйно безпокойство, се поуспокои малко. Но това не трая дълго. Някъде отзад се надигна Евридамант. Проспал глъчката, той се бе събудил сега от звуците на лирата и веднага се опита да й приглася. Но дали защото не познаваше мелодията, или защото бе силно замаян от съня и виното, пеенето му съвсем не беше в съзвучие с инструмента. Зашъткаха му да млъкне, той обаче не спря. Тогава Еврином му подвикна: „Бичо, млъкни!“. А Ктезип, като че ли бе чакал само това, начаса се разкрещя: „Защо не изхвърлим от залата този бик, който ни пречи да слушаме?“. Момците бяха готови. Ала Евридамант бе обхванат ненадейно от странно вдъхновение. Изправен на креслото, на което бе седял доскоро, той протегна напред двете си ръце сякаш за молитва и заговори тържествено, като по време на свещенодействие: „Пазете се от моите копита! Защото в мене е Освободителя, Преобразителя! Пред вас стои Дионис Тавромахос, богът с чело и рога на бик!“ Ръцете на младежите бързо се дръпнаха от младия жрец. А той, като ме забеляза, съсредоточи вниманието си върху мене и продължи да говори с дълбок и силен като тръба глас: „Сторете път, за да стигна до моята съпруга, божествената владетелка на Наксос, прекрасната Ариадна! Тя стои пред мене изоставена. Шестнадесет години изоставена… О, черна неблагодарност! О, подла мъжка порода! Къде е той, Тезей, похитителят на душата й? Изчезнал! Жертвата е опорочена, цветята стъпкани, светлината изгасена. Но вижте звездите на нейния венец! Това са вечните звезди на нашето щастие! Те ще греят на небето, додето траят вековете!“. Необикновените слова на Евридамант и начинът, по който бяха казани, смаяха момците. Всички знаеха историята на Ариадна. Но това преплитане на действителността с легендата и вдъхновеното държане на младежа объркаха умовете, и без това замъглени от виното. Антиной отново се разтревожи. И мнозина от момците изглеждаха изплашени. Само Ктезип остана невъзмутим. Като завъртя многозначително ръката си и подмигна весело, той каза: „Тая нощ видяхме и чухме много хитреци, но този съчинител на дитирамби, май че надмина всички!“. Агелай веднага се закикоти и подхвърли: „Хименей ги гони по петите със своя пламтящ факел и това прави умовете им изобретателни!“. Няколко души се разсмяха, а Еврином заяви простодушно: „Какво пък, нима е лъжа, че всеки от нас жадува за брак с царицата?!“. Тези думи паднаха в залата като стършел в кошер с пчели. Начаса се вдигна голям шум. Всички заговориха едновременно и вече не можеше да се разбере кой какво казва. Но едно бе ясно: казаното от Еврином отприщи сдържаните досега страсти. Потиснатите воли намериха оправдана насоченост и всеки младеж се почувства изведнъж мой жених. Онези, които ме виждаха за пръв път, бяха не по-малко увлечени от другите. Общата цел обедини младежите, превърна ги от тълпа във войнство. Те бяха готови да воюват. Разбира се, най-напред помежду си. Тъй като тяхната обща цел им налагаше непримиримо съперничество. Един срещу всички и всички срещу един! Въздухът се нажежаваше бърже. Започваха да се дразнят един друг, да се заяждат. Чуваха се оскърбителни подмятания, обидни забележки. Антиной ругаеше наред, без да подбира думи. Множеството се превърна за кратко в сборище от пощурели люде. И пак, струва ми се, между всички пияни само Ктезип запази своето самообладание. По-късно разбрах, че той бе издръжлив на пиене като никой друг и че виното не помрачаваше разума му, а само го веселеше. Гълчавата на момците го забавляваше. Той ги слуша известно време, а после поиска с гръмовит глас тишина и когато залата утихна, произнесе цяла реч. „Момчета, каза той, слушам ви и ви гледам, и все повече се чудя. Тука, изглежда, няма младеж, който да не ламти да нарече царица Пенелопа своя съпруга. А най-чудното е, че този ламтеж обхвана и мене, макар че до тази вечер не познавах царицата, пък и досега не зная какво е лицето й и как гледат очите й. Но да се караме помежду си няма смисъл. Нека по-добре жената сама да реши и отсъди кой от нас й е по сърце. Тъкмо сме се събрали всички заедно, та ще й е по-лесно да сравнява и избира.“ Думите на Ктезип предизвикаха истинска буря сред младежите. По-голямата част от тях, които не ме познаваха или пък ме познаваха съвсем бегло и повърхностно, одобриха предложението. Ала онези, които ми бяха малко или много близки и изпитваха някакви по-дълбоки чувства към мене, веднага се обявиха против и взеха да възразяват буйно на Ктезип и неговите поддръжници. На първо място естествено Антиной, който в раздразнението си вече не се помнеше и налиташе на бой. Погледнах Телемах. Той бе пребледнял и лицето му бе придобило изражението на хищна птица, нещо, което се случваше и с Одисей, когато се намираше в беда. Навярно и Ктезип забеляза това, защото се обърна към него. „А ти, Телемахе, рече, не се сърди! Твоята майка е вече свободна жена. Тя изпълни дълга си към тебе. Време е да помисли и за себе си. Жена с толкова достойнства не бива да живее толкова дълго в самота. Цар Одисей отсъства от много години и да се надява на завръщането му би било голяма глупост. От друга страна, позорно ще бъде за нас, небрачните мъже от този край, да оставим жена като нея да вехне в напразно очакване. Нека нашето намерение не ти се зловиди. Връзките на брака са свещени, тъй като самите богове са създали мъжа и жената да живеят в неразлъчно единство и да бъдат един за друг като хляб, който насища глада, и напитка, която утолява жаждата!“ Тези думи бяха посрещнати с такива гръмки възгласи на възторг и одобрение от страна на повечето младежи, че възраженията на малцината несъгласни бърже се загубиха в тях. Когато виковете позатихнаха, Ноемон се обърна към мене и каза просто, без каквото и да било вълнение: „Аз те предупредих, царице, за това, ала ти не ми повярва…“. Телемах го чу и му хвърли бърз, неприязнен поглед, но не го удостои със словото си, а се обърна към Ктезип и момците от залата. „Не е в моя нрав, Ктезипе, рече, да задържам майка си в този дом, ако нея сърцето я влече вън от него. Но ви предупреждавам, че на вас няма да позволя да насилвате волята й и да я отведете оттук против желанието й.“ Решителността на тези думи накара младежите да се посепнат малко. Дори Ктезип се замисли и остана като никога безмълвен. Единствен Агелай не показа никакво смущение. Като се усмихваше невинно и подкупващо, той заговори с все още звънкия си, по юношески, глас: „Не сме ние диваци, Телемахе, а благородни гърци, които знаят какво е ред и закон. Още дедите ни са тачили владичицата Хера като покровителка на невестите и са се пазили да не я оскърбят с противно дело. А какво остава за нас, които ценим другояче жената и държим на любовта й, защото само тя придава сладост на нейното притежание!“. Не бяха глупави словата на Агелай, но в тях имаше много младежка несъобразителност и самонадеяност. И те раздразниха силно Телемах. Той сви вежди и захапа долната си устна. А когато заговори, думите му бяха проникнати от несдържан яд, необмислени и прибързани. „Може и да знаете какво е ред и закон, Агелае, каза, но още не сте се научили какво е приличие! Иначе не бихте задявали с неуместни предложения една жена, която не ви е прилика нито по възраст, нито по положение!“ Сега и Ктезип се разгневи. „Ей, Телемахе, се развика той, а ти не знаеш ли, че на един княз не подобава да самохвалства и се перчи?! Всички ние тук сме люде знатни, равни по положение на теб и майка ти. Недей забравя, че царското достойнство се получава не само по рождение, но и по заслуги, че може не само да се наследи, но и да се придобие!“ Изведнъж Лейокрит, който до този миг бе мълчал и само следил какво говорят другите със своята иронична, демонска усмивка, каза: „Аркезиевци са били винаги скромни. Ако ти, Телемахе, си донесъл самочувствието си от Спарта, ще трябва май да го върнеш пак там!“. Това бе един нахален намек, съчетан със скрита закана. Те показваха докъде могат да стигнат момците, ако Телемах се окажеше пречка за техните намерения. Трябваше да се намеся незабавно, додето озлоблението и враждебните настроения не бяха взели пагубни размери. Телемах вече бе отворил уста да отговори. Лицето му пламтеше и върху бузата му личеше ясно бяла резка като от силен удар, верен знак, че е обхванат от сляп гняв. Сложих ръката си на рамото му и здраво го стиснах, за да му напомня, че трябва да се овладее. А другата си ръка вдигнах като предупреждение, че искам да говоря. Веднага се раздадоха гласове: „Тихо! Тихо! Царицата ще говори!“. Не чаках дълго за тишина. Но аз оставих момците да почакат малко моята реч. Държах се като властница, която знае цената на словото си. Ала когато заговорих, гласът ми бе като на пойна птичка, нежен, пълен с музика, очароващ душата. „Младежи, каква е тази враждебност между вас? Не знаете ли, че всяка разпра е вредоносна? Не буйност, а благородна сдържаност прилича на жениха. Няма да скрия, че вашето предложение ме радва и вълнува…“ Тук Телемах се размърда, но аз отново стиснах рамото му и продължих: „Обаче от вас зависи най-напред дали ще го приема. Само достойният може да се надява на успех. И аз разбирам вече, че би било глупаво да продължавам да чакам цар Одисей. Но не е в моята природа да вземам прибързани решения. Още повече че е трудно да направя избора си, когато пред мене стоят двеста младежи, един от друг по-лични, дарени с хубост, разум, мъдрост и сила или пък с редки способности, с каквито боговете удостояват само малцина свои избраници. Богиня дори би се затруднила, а какво остава за смъртна жена като мене! Затова довършете пиршеството си и безбурно си идете по домовете. Оставете ме да обмисля и претегля всичко сама, в спокойствието на нощите и светлината на дните. За да не сгреша в решението си и не печал, а радост да дочакам в живота си“.

Млъкнах и тогава усетих колко голяма бе тишината в залата. Всички момци бяха притаили дъх и ме гледаха. Едно море от очи, което ме поглъщаше. Очи черни и кестеняви, с цвета на ореха и янтара, сини като небето или зелени като морето, дръзки или свенливи, потайни или открити, страстни или мечтателни, всички те ме гледаха с една и съща жажда и с едно и също очакване. Богове! Нима можех да остана хладна и безразлична пред подобна гледка?! Усещах как сърцето ми се пълни с ликуване и как тържество окриля духа ми. Не, разбира се, толкова пред младежите в залата, колкото пред далечния Одисей. Казвах си: „Защо той не е сега тука, за да види тази картина?! Цялото това множество от знатни младежи, повечето от които са на възраст да му бъдат синове, как са се устремили към мене като привлечени от някаква магия и как се готвят в съперничество и борба да си оспорват ръката ми?“. Мълчанието бе прекъснато от Антиной. „Царице! — Като ридание на ранен звяр прозвуча гласът му. — Преди време ми говореше едно, а сега приказваш съвсем друго. Защо? Кажи ми, царице, защо?“ Това бе вопъл на обичащо сърце, на който не можех да не отговоря. Но какво трябваше да кажа на младежа, за да не го излъжа и в същото време да не разкрия играта си? „Говоря това, което обстоятелствата ми налагат, Антиное“ — отвърнах. Но влюбеният не ме разбра и се развика: „Проклет да бъде този, който вярва на жена! Нека Тартарът го погълне! Жената винаги мами. Ако не нарочно, то неволно, с непостоянството си!“. Пак се вдигна глъчка сред младежите. Едни изказваха съгласието си с Антиной, други му възразяваха. И този път пак Еванорид се опита да се оправи с положението. „Момчета, каза той, преди малко царицата ни призова към сдържаност и благоприличие. Но вие веднага забравихте това, защото виното буйства в кръвта ви и замъглява разума ви. Аз ви приканвам да прекратим пиршеството и да се отправим към домовете си за почивка и сън. И без това нощта вече превалява и скоро ще съмне. А и царицата ни заяви, че не иска да избързва с решението си.“ „Царицата изобщо не бърза!“ — се обади Еврином. „А аз бързам! — прогърмя изведнъж Ктезип. — И всяко отлагане ми е противно. Тази вечер мога и да си отида, но утре ще бъда пак тук. И няма да си замина за Сама, додето царицата не си избере един от нас за съпруг. Протакането може да е изгодно за итакийци, но не и за нас останалите, които не живеем постоянно тук. Царицата и без това малко ни познава или съвсем не ни познава и ако сега изчезнем от очите й, кое ще я накара да си спомни за нас в решителния час? Прав ли съм или не?“ Младежите от Сама, Дулихий и Закинт веднага се съгласиха с Ктезип. И отново всички се обърнаха към мене в очакване. Тогава, като кръстосвах ръце на гърдите си и с пеещ глас, без да бързам, казах: „Момци, нека отложим важното дело за утре! Денят е винаги по-мъдър от нощта, а и трезвият ум струва повече от нетрезвия…“. В същото време си мислех: „До утре те всички ще изтрезнеят и въодушевлението им ще мине. Пък може да им дойде и друг ум. Техните чувства са като образ в огледалото. Едно отражение! Истински увлечените са малко. Мнозинството се повлия от общото настроение. И те са привлечени повече от моята слава, отколкото от самата мене!“.

Луната светеше на заход върху синеещото небе като огромна златна лампада. Във въздуха струеше предутринен хлад. Наближаваше да съмне, но аз още не бях легнала. Възбудата ми не се беше уталожила и сънят бягаше от очите ми. Не можех да мисля за нищо. По-точно мислех за всичко едновременно. Прекараната нощ стоеше в съзнанието ми с всички нейни подробности. Виждах залата, лицата на момците, очите им. Чувах словата, виковете и глъчката им. И ликуването не ме напускаше. Бях като влюбена, без да съм влюбена. В своята възторженост не изпитвах и угризения пред Телемах. Виждах го и него пребледнял, с капки пот по челото, с напрегнато лице. Бях развалила празника му на самия му край. Бях му наложила мъчителното и смущаващо го задължение да защитава майка си като жена. И все пак не съжалявах за станалото. Разбирах, че тази нощ трябваше да дойде. Че тя ми бе необходима, тъй както на Клитемнестра й бе необходимо да убие Агамемнон. За да се запълни една ужасна празнина в душата ми, празнината на постоянната неудовлетвореност. За да се възстанови нарушеното равновесие на моя живот. За да си възвърна самочувствието на жена и човек, което Одисей така нехайно бе разхитил.

Когато на другия ден се събудих, отдавна бе минало пладне. Дворецът мълчеше задрямал и всичко наоколо бе притихнало в горещината на летния следобед. Топлината бе проникнала дори в сенчестата спалня и въздухът в нея бе станал душен. Усещах тялото си все още вцепенено от продължителния сън, но сетивата ми бяха необичайно свежи и ясни. И мислите ми течаха бистри и спокойни като струите на широко разлята, тиха река. Не бързах да стана. В самотата и тишината, които ме окръжаваха, духът ми бе като летяща птица, плуваща неподвижно в простора. Светът оставаше ниско под мене. И аз бях също един свят, затворен в своята цялост, който не диреше никого и не искаше нищо. Божествена самотност, чиято могъща наслада вкусвах за пръв път! Докога щях да й се радвам? Не знаех, а и не исках да зная. Хармонията не дружи със съмнението. Тя се радва на собствения си завършен образ и не пита защо цветът цъфти и защо плодът зрее и докога слънцето ще блести, незакрито от буреносни облаци…

Не мога да кажа колко време останах така, обособена в себе си, с чувството, че аз и светът сме две равностойни половини. От моето странно преживяване ме изкара Акторида. Тя влезе в спалнята ми и заедно с нея се появи и животът с неговите права над мене. Мисълта за Телемах, потисната до този миг, изведнъж завладя съзнанието ми. Къде беше той? Какво правеше? Как бе прекарал остатъка от нощта и деня, докато аз бях спала? Акторида естествено можеше да ме осведоми за всичко. „Той стана рано, господарке, но не излезе никъде — каза тя усетлива, както винаги. — На няколко пъти идва в покоите ти, но ти все спеше. И тогава отиде в градината да мята диск.“ Значи Телемах ме бе търсил! Навярно беше разтревожен, но не и зле настроен към мене… Веднага скочих от леглото и взех да се приготвям. Бързах да видя сина си, колкото се може по-скоро. Въпреки това положих големи грижи за тоалета си. Знаех колко Телемах е податлив на въздействието на всяка красота. Ала не с блясък се украсих за него, а с мила простота. Сложих си лека дреха с нежнокремав цвят, а косите си прибрах на свободен възел отзад. Единственото ми украшение в тях бяха китка бледочервени лаврови рози, които Акторида откъсна за мене от храста под прозореца. Така изящно стъкмена и с непринуден вид, макар и вътрешно малко смутена, се появих на полянката, където Телемах мяташе своя диск. Той ме видя и веднага изостави заниманието си. Дотърча при мене задъхан от движението и топлината и ме поздрави весело. Държането му бе естествено и без следа от лошо чувство към мене. Огледа ме и каза възхитен: „Майко, колко си хубава! Лицето ти е такова нежно и загрижено! Сякаш си Калигения, която ходи по света и пази кълновете и децата от зло…“. Прегърнах го благодарна. Той явно не ме винеше за снощи. Не се съмнявах, че е искрен в думите си, макар да откривах в тях един лек намек. Деметра-Калигения бе закрилница на майчинството. Но това бе най-малкото, което можех да очаквам от Телемах в случая.

Седнахме на топлата, суха земя. Около нас градината приличаше на море от цветя. В тревата шумоляха невидими насекоми. Водни кончета прелитаха над главите ни. Слънцето изпращаше своите лъчи като златни стрели, които пронизваха листата на зелените дървета. Благоухания се носеха на облаци край нас, а на промеждутъци усещахме и гальовния лъх на Зефира, идващ откъм морето и носещ мирис на водорасли, свежест и прохлада. Телемах бе така ласкав с мене като този ветрец, който ни разхлаждаше. Той легна на тревата и постави глава върху коленете ми. И в това положение ме гледаше неотклонно, с нежен и умилен поглед. Сякаш аз бях за него скъп дар, загубен и отново намерен. Бегло си спомних, че такъв израз бях виждала на няколко пъти и в Одисей. Но в този миг не ми беше до него. Исках да разбера какво мисли синът ми за снощи. Не смеех обаче да го запитам. А и той не говореше нищо за станалото. Стесняваше ли се или мълчанието му криеше неговия негласен укор? Неочаквано той заприказва за Одисей: „Майко, мислиш ли, че баща ми би се радвал, ако ме видеше изведнъж така израсъл и стигнал пълновръстие?“. Това бе също намек, но много по-ясен и красноречив от предишния. Телемах рядко говореше за баща си, и то никога с мене. Щадеше ме, а може би щадеше и себе си. Той изпитваше особени чувства към Одисей. По едно време бе пожелал страстно да го види, да го познава. Но желанието му бе останало неудовлетворено. Така той се бе почувствал отблъснат без вина, пренебрегнат и изоставен от своя родител. Той продължаваше да се възхищава от него като от герой, но не можеше да му прости много неща. Преди всичко мъките, които ни беше причинявал от своята недостъпна неизвестност. Постепенно бе се настройвал в неприязненост към този тайнствен баща, винаги далечен и винаги присъстващ в нашия живот. Заедно с възмъжаването в него се бе появила и ревността, и глухата враждебност, породена от скрито съперничество. Той се чувстваше подценен в собствените си очи пред него, героя. Чувстваше се подценен и от мене заради него. В желанието си да се защити от Одисей, той го бе отхвърлил. Бе започнал да гледа на него като на небивалица или като на легенда, с недоверие и присмех. И сега, съвсем ненадейно, се възвръщаше към отхвърления. Диреше неговата помощ, приемаше го за свой съюзник. Само това вече ми стигаше, за да разбера колко дълбоко го бе разтърсило снощното събитие. Като мъж Телемах тачеше по нагон закона и обичая и скрито им се боеше. Ала този път те бяха против него и това оставяше духа му без опора. И пак като мъж той изпитваше несъзнателно уважение пред всяка човешка общност. Затова тълпата на женихите, така многобройна, го лишаваше от увереност и му вдъхваше страх. В същото време той чувстваше, че не може да разчита и на мене. Доскоро бе смятал наивно, че моят живот трябва изцяло да му принадлежи и че той единствен има право на моите чувства. Сега бе видял грешката си. Бе открил измамата. Една измама на живота, за която не можеше да вини никого. Впрочем той не се и опитваше да го прави. Узрял изведнъж духом, той не търсеше утешение в напразни и безсмислени обвинения. Бе разбрал, че не му остава друго, освен да се смири. Всъщност той бе тръгнал вече по пътя на смирението. За няколко часа само бе успял да потисне гордостта и ревността си, тези два демона близнака, над които младостта така рядко има власт. Започвах да изпитвам възхищение към сина си. Имах чувството, че той е по-възрастният от двама ни, и ми ставаше неловко пред него. Случката с Еванорид му бе позволила да надзърне в дълбочините на моето женско битие. Но какво бе открил той там? Докъде бе проникнал неговият изострен от ревността и страха поглед? Дали бе разбрал, че в своята самота душата и тялото ми неведнъж бяха следвали желанията на момците и че тъкмо това неволно съзвучие бе довело до снощното предложение? Възможно бе и да е разбрал. Във всеки случай той не го показваше. И аз му бях благодарна за това, за тази тънка усетливост и внимание към мене. Поставих леко ръката си върху челото му и докоснах с пръсти меките му, медночервени къдри. Една сдържана милувка, в която се криеше цялата моя признателност! После казах: „Баща ти обичаше живите неща. Той жадуваше да има деца. И навярно би се радвал на всяко дете. Но с тебе, мисля, че би се гордял!“. И като помълчах малко, добавих: „Защото и аз се гордея!“.

Прекарахме с Телемах един хубав час, в който и двамата се възвръщахме към Одисей, аз в спомените си, той в мечтите си, и така възстановявахме похабеното единство между нас. Съмнения, угризения, обиди и скърби, всичко се стопяваше и чезнеше в този час на разбиране, милост, доверие и забрава. Не ми се отиваше от градината. Слънцето вече грееше ниско между стеблата на дърветата и храстите, кипарисите проточваха своите сенки върху пясъка на алеите и гургулиците летяха към гнездата си. Наближаваше кротката вечер, която навярно щеше да ни омиротвори напълно. Тогава откъм двореца до нас достигна далечна глъчка като от приближаването на много хора. Изтръпнах, но се престорих, че не я чувам. Същото направи и Телемах. Но може ли някой да измами съдбата с преструвка? Глъчката постепенно се засили, подире стихна и след малко при нас дотърча Евринома, по-запъхтяна от когато и да било, и на един дъх ни съобщи: „Снощните гости дойдоха пак! Искат да говорят с тебе, Пенелопе!“. И да не ми беше казала, вече знаех, че това са те. Надеждите ми, че ще се откажат от намерението си, не се бяха оправдали. Чувствах се измамена и нямах никакво желание да се срещам отново с момците. Всичко станало снощи ми се струваше толкова чуждо, толкова далечно! „Кажи им, рекох на Евринома, че аз вече съм им дала своя отговор и няма за какво повече да приказвам с тях!“ Но старата икономка не си отиваше. Тя явно се колебаеше дали да изпълни нареждането ми. „Но те идват като гости — промълви най-после. И са силно възбудени, защото непрекъснато се дразнят помежду си. Едва ли ще си отидат. По-скоро ще извършат някое буйство!“ „Виж какво, майко! — рече тогава Телемах, като се обърна към Евринома. — Покани младежите в голямата зала. И не им казвай нищо. Отговора на моята майка ще им отнеса аз. А дотогава нека виночерпците им разлеят вино и ти им изнеси каквото имаш по-добро от твоите запаси. Право е, че щом идват като гости, не можем да ги върнем от вратата. Това само ще ги предизвика, а и за нас ще създаде лоша слава сред хората. Законът на гостоприемството е свещен и всеки е длъжен да го спазва!“

Така неусетно бяхме въвлечени в бедата. Така започна онова нечувано сватовство, споменът, за което, вярвам, още дълго ще тревожи духовете на гърците. Сто и осемнадесет знатни младежи се обявиха наведнъж за мои женихи, с трезв ум и свободна воля и под предлог, че изчакват отговора ми, започнаха да идват в двореца всеки ден. Нито един момък от Сама, Дулихий и Закинт не се завърна на своя остров. Единствени итакийци не се поддадоха на общото увлечение. Дали защото ме тачеха като царица, или защото ме познаваха отдавна и отблизо, но от стоте итакийски младежи, поканени на рождения ден на Телемах, само дванадесет се оказах между женихите. И това бяха същите момци, които ме ухажваха отпреди. За да се изпълни поговорката, която казва, ме никой не е герой у дома си!

Промени се животът ми като на земеделец, когато пирати отвличат от мирната нива и силом принуждават да им стане другар. Заплахата, която доскоро витаеше около мене като мрачна сянка, изведнъж прие действителен образ, толкова осезаем и груб, че бе невъзможно да бъде пренебрегната. Събранието на женихите нахлу в двореца, подобно стоглаво чудовище и постави искането си пред мене като неотменима съдба. Преди още да се опомним, то се превърна от разнороден човешки сбор в живо тяло, със свой нрав, свой ум и своя единна воля за действие. И като проникваше ден след ден в съществуването ми, постепенно стана част от него, а накрая се обърна в мой тиран, на когото можех и да не се подчинявам, но с който трябваше във всички случаи да се съобразявам.

Това, което преживявах през ония дни, ми се струваше едновременно и истинско, и неистинско. Объркана, се чудех какво да правя. Духът ми, привикнал на неоспорвана независимост, не познал до този час никаква принуда, винаги свободен от ограничения и груби давления, се оказа неподготвен за произвола на момците. Да ги прогоня не можех. Да приема предложението им още по-малко: А среден път като че ли нямаше. Те искаха от мене да изпълня своето женско предназначение. Да бъда отново съпруга, да стана отново майка. Да напусна дома си и да се разделя със сина си. Да последвам някого от тях, за да родя в друг дом други синове. А за мене това бе една голяма нелепост. Никога преди не се бях чувствала така дълбоко и здраво сраснала с моя син и с моя дом, дори с пропадналия, може би за вечни времена, Одисей, изобщо с целия си досегашен живот. Да се отрека от него, означаваше да се отрека от себе си. Но мечът бе изваден от ножницата и опрян на жива плът. Твърде дълго време бях предизвиквала волно и неволно опасността. И ето, тя стоеше сега пред мене. Един мътен поток от буйни страсти, мъжки желания, раздразнени самолюбия, съперничество, устрем, възбуда и кипнало нетърпение. Той заплашваше да ме грабне и отнесе. Къде? Назад към началните житейски хоризонти, към простите истини на човешкото битие. А това бе една още по-голяма нелепост. Да позная това, което веднъж вече бях познала? Защо? Наистина не виждах защо… Не без учудване откривах, че нищо не ме блазни в едно такова безцелно връщане. Дори миражът на щастието, ако то съществуваше. Впрочем аз бях убедена, че връщането назад ми е отказано. Че то бе станало невъзможно, именно защото беше безсмислено. Нима е видяно от някого цветът да роди пак цвят или реката да потече от устието си обратно към извора? В своята незрялост женихите не можеха да вникнат в смислеността и последователността на нещата. Умът им се плъзгаше по повърхността на явленията, без да стигне до законите, скрити в тях. Грабнати и понесени от първичната сила на живота, те се оставяха доверчиво в нейната власт. Разумът им служеше на страстите и мощта на общността засилваше естествената самонадеяност на тяхната младост. Изненадана откривах, че между мене и женихите зее пропаст като бездънна пукнатина. Едно ужасно недоразумение ни бе приближило, а сега ни опълчваше взаимно. Корените му се криеха в противоречията на собствения ми живот, в това, че тялото, духът и умът ми ме теглеха на различни страни. Те може би ги долавяха, но смятаха, че могат да ги разрешат по най-простия начин. Вечното мъжко принизяване и опростяване на любовта! Как да ги накарам да видят грешката си? Те вярваха най-напред в себе си, на собствения си нюх на самци, на нагона си на преследвачи, на внушенията на пламналите си желания. Всичко, което бих могла да им кажа, щеше да мине в техните очи за игра, за женско кокетство, щеше да бъде възприето като нова пречка, засилваща още повече устрема им. Скритото несъответствие между мене и женихите продължаваше и задълбочаваше нашето първоначално недоразумение. Но тъкмо това безнадеждно недоразумение ми разкриваше по-ясно от когато и да било относителността на нещата. Сами по себе си човешките ценности не значеха много. Тяхната стойност зависеше от обстоятелствата, условията, обстановката. Така, златото се обезценява за онзи, който скита без вода и храна в пустинята, мечът не радва мъртвия войн и украшенията — нещастната жена. Така мъдростта може да се превърне в глупост сред глупците и справедливостта в празно слово пред насилниците. И човешкото начало да изтлее в безсилие и безполезност пред развихрените низши страсти.

Промени се и животът в двореца. Достолепният, винаги изпълнен с тържествена тишина царски дом на Аркезиевци заприлича на финикийска кръчма. Суетня, шум, непристойна глъчка! Женихите пристигаха малко преди обед, обикновено заедно, защото всеки внимаваше да не бъде изпреварен от другите. Нагласени като за сватба, те влизаха направо в голямата зала и до поднасянето на обяда се забавляваха с различни игри. Следобед прекарваха времето си в песни и танци. А привечер, когато горещината намаляваше, излизаха в градината и по площадките и поляните се упражняваха в хвърляне на копие и диск, бягане, игра на топка или борба. Но всичко вършеха шумно, с разправии и свади, тъй като навсякъде проявяваха настървението на своето съперничество. Някои водеха в двореца и прислужниците си, нагли обесници, които се шляеха без работа из двора, промъкваха се по готварниците и складовете, залисваха с приказки робите или закачаха младите робини по ходниците. Да се поддържа господарска бдителност в такъв дом бе невъзможно. Редът от ден на ден се разваляше, прислугата се разхайтваше и покваряваше. Всички старания на Евринома в това отношение отиваха напусто. Юздите на огромния дом започваха да се изплъзват от ръцете й. Всеки ден слушах оплакванията й и предложения за наказването на този или онзи роб или робиня. Но аз знаех, че с наказания няма много да си помогнем. Авторитетът на дома се рушеше. Губеше се, с часове, уважението към неговите господари. Особено уважението към мене. Какво трябваше да направя? Да затворя вратите на дома пред нахалните гости? Това бе единственото средство. Ала то съвсем не бе сигурно. Не можеше да се държат вратите на един царски дворец винаги затворени. Не можеше и ние да живеем като в крепост в собственото си царство. Сами щяхме да се поставим в жалко и смешно положение и щяхме повече да загубим, отколкото да спечелим. А се страхувах и от въоръжено сблъскване, при което най-застрашеният щеше да бъде Телемах. Да поискам помощта на гражданите? Но оглупелите от любовен ламтеж честолюбиви женихи нямаше никога да си тръгнат с придумване от двореца. Бяха ли гражданите склонни да ги прогонят със сила. Доколкото разбирах, не! През тези дни гражданите на Итака се забавляваха от душа с невиденото и нечувано събитие. Иронията, скрита в него, ги хвърляше във възторг. Най-добродетелната царица на Гърция да попадне в такова положение! Да събере около себе си такова мъжко обкръжение! Гърците обичат зрелищата, особено, когато им ги дават висшестоящите люде. Да се лишат сами от подобно забавление? Итакийци не бяха способни на такова геройство. Още повече че тяхната намеса щеше да им спечели враждебността на сто и осемнадесет знатни семейства от Йонийския край, всички влиятелни чрез богатството или положението си. Значи трябваше да се справям сама… Но как? Едва сега взех да разбирам колко е трудно да бъдеш гръцки цар. Да управляваш, като разчиташ само на себе си, на собствените си качества, без да разполагаш с въоръжена сила, на която да се опреш и чрез която да наложиш волята си. Но аз си задавах и друг въпрос. Ако имах такава сила, бих ли могла да я използвам? Навярно не! Носех в себе си по-голяма готовност да претърпя насилие, отколкото да го упражня. Не притежавах нито един от грубите нагони, които всеки властник е длъжен да поддържа в себе си, за да не се окаже откъснат от множеството, което управлява. Бях се извисила твърде много над първичната основа на живота, та приличах на растение, което в стремежа си към слънцето измъква корените си от земята. Липсваше ми също гъвкавост и многостранност. Знайно е, че, нерядко се случва тръстиката да се окаже по-устойчива от дъба и хамелеонът по-добре защитен от лъва. Но как можех да придобия изведнъж качества, които не бяха в моята природа? И които и животът не бе възпитал в мене?

Срамувах се да поискам съвета на Лаерт по един толкова смутителен за мене повод. А кой друг би могъл да ме посъветва по-мъдро и доброжелателно от него? В своята безпомощност и аз като Телемах взех да се насочвам към Одисей. Но само за да се отчая съвсем. От своята далечина Одисей можеше да помогне на Телемах, но не и на мене. Отново помислих за оракула в Додона и пак посетих Лаодамант, жреца на Зевс, за да поискам съвета и помощта му. Старикът ме прие подчертано любезно и някак свойски, което ми се стори неприлично. Изслуша ме и развеселен ми каза: „Жена не бива да търчи подир мъж, дъще! Щом Одисей се е скрил от тебе, остави го да си стои скрит. Егидодържецът е всеведущ, но Одисей е такъв хитрец, че може да спечели и него за съучастник. Защо тогава ще ходиш чак в Додона? Малко ли оракули със свежи бузи и буйни къдри има край тебе? Посъветвай се с някого от тях! И бъди уверена, че такъв съвет ще ти свърши повече работа от всеки друг!“. Почувствах се така унизена от несериозното отношение на Лаодамант, че устата ми се заключи и не можах да му отвърна нищо. И повече не му заговорих за Додона. Но нямаше смисъл да се сърдя на стареца. Защото вече всички мъже се отнасяха с мене по същия начин. Те като че ли нарочно търсеха да ме унижат. Сякаш ми отмъщаваха за нещо. Може би се чувстваха измамени от мене. Дълго време бяха смятали, че стоя над другите жени, и сега това им се струваше заблуда. Не бях виновна и все пак някакво смътно чувство за виновност взе да се прокрадва в душата ми. Гордостта ми помръкна. Усещах себе си ограбена, лишена от достойнство, принизена. Бях като човек, който заспива свободен и се събужда роб. Започвах да си давам сметка, че хората съществуват не само чрез това, което са, но и чрез това, което другите мислят за тях, чрез отражението си в околните. И тук обаче бях безсилна като пред нашествието на женихите. Итакийци бяха трупали дълго време впечатления, които трябваше да променят старата им представа за мене. Събитието в двореца ги бе довело изведнъж до повратната точка. Те ме бяха видели неочаквано слаба и несъвършена. Естествено, аз бях такава. Ако преди бях показвала сила, то бе навярно защото любовта ми я даваше. Изглежда, тя ме правеше и съвършена. Една от причините, за да се държа така отчаяно за нея! Но любовта бе започнала да ме изоставя. Моя ли бе грешката? Или аз изплащах чужди грешки? Или грешка изобщо нямаше и това бяха неизбежните приливи и отливи на живота, ритмичните туптения на неговото невидимо, но могъщо сърце? Те не си задаваха подобни въпроси. Достатъчно им бе, че са открили слабостта ми. Тя ги предизвикваше да ме превърнат в своя жертва. И те се поддаваха на предизвикателството с готовност, която не очаквах от тях. Доскоро се бяха гордели с мене, а сега се забавляваха да ме унижават. Позволяваха си да ме презират, след като толкова дълго ми се бяха възхищавали. Отвращавах се от тяхната непоследователност и негодувах пред несправедливостта им. Но знаех, че моите чувства ще останат без отзвук. Несправедливост, която изхожда от общността, обикновено има претенцията да бъде справедливост и лесно се налага като такава. Защото тук вече има думата не истината, а силата на множеството. Чувствах се все по-слаба и все по-виновна. Едно основно равновесие в моя живот бе нарушено — хармонията между цялото и единицата. Досега винаги я бях имала, затова я смятах за неизменна даденост. Непростима наивност! Човек трябва да воюва дори и за даденостите, да ги пази, да ги защитава. От неопитност бях загубила едно съществено житейско благо и като че ли нямаше начин да си го възвърна. Да променя отношението на хората към мене означаваше да променя самите хора, да ги накарам да чувстват и мислят другояче, да им наложа други понятия. Струваше ми се обаче, че те изобщо не мислят. Имаха своите стихии и се оставяха напълно в тяхната власт. Ревност у мъжете, завист у жените, разочарование при достойните, злорадство при недостойните. И преди всичко желанието да измъчиш по-слабия, за да се увериш в собствената си сила и й се насладиш. Какво можех да направя с тези детски души? С ужас откривах, че отвсякъде ме заобикаля пропаст. Между мене и човешкия свят, сред който живеех, съществуваше дълбоко вътрешно несъответствие, не по-малко отчайващо от несъответствието ми с женихите. Досегашната ми хармония с този свят бе илюзорна, бъдещата ми се струваше неосъществима. Ако бях обикновена жена, щях да се отдалеча от хората, с които духът ми бе изпаднал в разнозвучие. Но аз бях царица и не можех да обърна гръб на своите поданици, без опасност да навредя на себе си, на сина си и на царството. Налагаше се следователно да поддържам някакво единство с тях, пък макар и измамно. Бях кръвно свързана с общността чрез моя царски сан и положението ми на властница. Но може ли да властва истински онзи, чиято слабост е разкрита пред подвластните му? Народът е като дете, за него няма по-голям недостатък от слабостта. Той трябва да чувства управника по-силен от себе си или поне равен нему по сила. За да има равновесие в живота на държавата и царските дела да вървят гладко и несмутено.

Опротивяха ми женихите, неочаквано и отведнъж. Дотолкова ми опротивяха, че не исках вече да виждам лицата им, а глъчката на гласовете им ме дразнеше като вой на чакали. Отбягвах всяка среща с тях. Дори с такива приятели на семейството като Еванорид и Евримах, дори с винаги милия на сърцето ми Антиной. Ставах много по-рано от преди, за да мога да свърша работите си в двореца до идването на незваните гости. И щом глашатаят Медонт ми съобщеше, че се намират вече в залата, бързах да напусна дома. Дните си прекарвах почти изцяло в полето. Никога не се бях грижила толкова за царските нивя, градини, стада и работилници. Към делата на гражданите също показвах по-голямо внимание от когато и да било. Стоях на стъгдата, додето имаше тъжби, понякога до идването на нощта. Смятах, че държането ми ще направи благоприятно впечатление на гражданите и ще промени отношението им към мене. Промяна действително имаше, но тя ми изглеждаше повърхностна и несигурна. Те бяха загубили предишното си доверие в мене и аз разбирах, че времената на сигурността са окончателно минали. От друга страна, поведението, с което печелех гражданите, се явяваше като опасно предизвикателство спрямо женихите. Нищо не можеше да разпали въображението им и да ги настърви в тяхното преследване така, както това мое неочаквано и необяснимо оттегляне. Те виждаха в него пренебрежение, породено от тържеството ми над тях. Или ход на кокетка. Започваха да ме подозират в жестокост, в коварство, в нечестни женски игри. Стигнаха дотам, че взеха да търсят причината в някоя тайна връзка. Ревността, раздразнението и нетърпението им се разпалваха все повече. Станаха мнителни и подозрителни един спрямо друг. Мнозина имаха вече свои платени доносници сред прислугата на двореца, особено между младите робини, които или те самите ухажваха или караха своите прислужници да ухажват. Имах чувството, че се намирам между Сцила и Харибда. В старанието си да отбягна едната опасност, аз се натъквах неминуемо на другата. Но избор нямаше. Можех да предпочета само по-малката беда. И аз се насочвах нататък, накъдето ме тласкаха еднакво естественото чувство и разумът, по-близо до гражданите и по-далече от женихите.

Мина повече от месец, но положението не се променяше. Женихите продължаваха да идват всеки ден. Евринома се оплакваше не само от безредието в дома, но и от огромните трапезни разходи. „Скакалци! — казваше тя. — Не им постига ни хляб, ни вино, ни месо! Ако продължава все така, царският дом ще се разори. Ще трябва да изколим стадата си и да купуваме зърно и вино, за да ги изхраним и напоим.“ Това бе действителна опасност, но тя не стоеше още пред нас с цялата си острота. Засега изразходвахме запасите, които един богат царски дом винаги има в достатъчни количества. Те разчитаха на същата заплаха. Надяваха се чрез непрестанна и упорита обсада да ни изтощят, да съсипят богатството и престижа ни и така да ме принудят да се предам. Аз смятах, че непрекъснатото отлагане и напразното очакване накрая ще им омръзнат и те сами ще се откажат от предложението си. Но нито аз се предавах, нито те се отказваха. Ние водехме война на издръжливост. Ментор настояваше да ги изгоня от двореца, но аз бях сигурна, че дори и тогава те нямаше да си отидат. Щях само напразно да унижа себе си и тях и да им дам свободата да се отнасят с мене по същия безцеремонен начин. Впрочем, дори и да се надявах на успех, не бих тръгнала по пътя на унижението. Да пазя собственото и чуждото достойнство е за мене вътрешна нужда, която стои над всяка друга. Телемах също отхвърляше внушението на Ментор. Роден управник, той разбираше необходимостта от изчакването. Мислеше, че вълната ще се оттече, че ще загуби своя устрем, че сама ще изчерпи силата си. Но заедно с това и той като мене изпитваше отвращение към унизителното държане и грубите постъпки. Макар и изпълнен с неприязнени чувства към женихите, той се отнасяше с тях като с гости и редовно слизаше да обядва и вечеря в голямата зала. Така, двете страни се дебнехме, без да даваме вид за това. Аз показвах спокойствието на твърдо решените. По-малко търпеливи от мене, женихите се вълнуваха. Настояваха, молеха, гневяха се. Ден след ден ми изпращаха пратеничества, за да ми се оплачат, че вече втори месец живеят по чуждите домове и че близките им ги викат настоятелно да се завърнат при тях. Отговарях им неизменно, че не аз ги задържам в Итака и че са свободни да си отидат. Моят отговор ги вбесяваше, но никой не си заминаваше. Напрежението във въздуха ставаше застрашително. Аз обаче не смятах да отстъпвам. Избухването дойде в края на лятото. Този ден бе страшно горещ още от сутринта, а следобед взеха да се събират облаци и стана непоносимо задушно. Намирах се в полето заедно с Хиподамия и Автоноя, двете стайни момичета, и четирима здрави и силни роби, избрани между най-верните на дома, свита, която сега ме придружаваше навсякъде. Наближаващата буря не ме плашеше, но тя изплаши младите жени и аз отстъпих пред молбите им да се приберем в града. В двореца влязох незабелязано, изкъпах се и полегнах. Ала задухата и глъчката на женихите, която стигаше чак до покоите ми, ме прогониха в градината. Намерих един отдалечен кът, където под миртов храст имаше малка мраморна скамейка, и седнах там. Не се страхувах от неприятни изненади, тъй като момците следяха зорко никой от тях да не напуска залата сам. Почивах си от деня, като оставях мислите ми да се реят безцелно. В този предвечерен час съзнателно се мъчех да се освободя от всяка грижа. Наблюдавах небето. Слънцето клонеше вече към залез, царствено със своето пищно злато. Бе цялото обградено от облаци като от сини планини. Те ми напомняха Тайгет и отдавна невидената от мене долина на Еврота. Споменът минаваше край мене и отминаваше. Оставях го да се отдалечи без съжаление. Продължавах да гледам облаците. Те наваляха, трупаха се, закриваха цялото небе, но не можеха да затулят слънцето, а само придаваха повече великолепие на неговия блясък. Мислех, че и с хората е така. Силните не се оставят да бъдат лесно победени и бедите придават само по-голямо величие на силата им. Така унесена, не усетих, че съм дебната. Неочаквано в тежката тишина изпращя клон и подплашена птица изхвръкна от близкия храст и запърха над главата ми. В същия миг видях женихите да изскачат пред мене, сякаш изпод земята. Бях така изненадана, че не успях дори да извикам. А те бързо ме обградиха, мълчаливи и решителни, като че ли извършваха някакво бойно действие. Застанаха в кръг около мене и продължаваха да мълчат. Известно време се гледахме така, безмълвни. Чувствах, че са разгневени и изпълнени с някаква груба, безогледна ожесточеност. Най-отпред бяха застанали Антиной, Евримах и Ктезип. Антиной бе отново мрачен, а другите двама необичайно сериозни. Разбрах, че при тази среща самообладанието ще ми бъде нужно повече от всякога и се зарадвах, че при появата на момците не бях извикала, нито пък трепнала. Все още бях с вдигнат воал. Спуснах го, без да бързам и казах на момците с ясен, добре овладян глас: „Говорете! Какво има?“. Но те мълчаха, както и преди. Само Антиной задиша по-тежко. Тогава погледът ми падна върху стоящия отстрани Еврином и аз се обърнах към него: „Евриноме, говори ти! Кажи какво ви води при мене!“. Поласкан, младежът ме погледна приветливо, дори ми се усмихна. Ала словата му бяха обвинителни и смутни. „Царице, дойдохме да ти кажем, че така не може да продължава повече. Защо ни измъчваш с пренебрежение и постоянно отлагане? Вече два месеца и половина как идваме всеки ден в двореца, но ти все бавиш отговора си! Докога ще бъде това? Близките ни се сърдят, оставили сме ги без нашата помощ през най-усилното време на годината, когато в стопанството има най-много работа. Гражданите започват да си правят шеги с нас. А ние самите ще се изядем живи помежду си. Всеки ден спорове, разправии, свади! Днес станаха две сбивания. Едва свестихме Антимедонт. После пък трябваше да разтърваваме Антиной и Ктезип. Обърнахме се на зверове. Сама отсъди, може ли да продължава това!? И защо? Защо е това наказание, без вина от наша страна?“ Той млъкна и веднага след него заговори Ктезип. Като ме гледаше съсредоточено със сините си пронизващи очи, той произнесе твърдо и като че ли с известна закана: „Царице, престани да си правиш шеги! Избери си най-после един от нас, а другите нека си вървят с мир и добро!“. Но преди още той да довърши думите си, и Антиной се провикна, пламнал като насмолен факел: „Кой ти каза, че ще си вървя с мир? Аз полудявам само като слушам приказките ви за избор!“. И като се обърна отривисто към мене, продължи: „Царице, чуй ме, защото това, което ще ти кажа, извира от сърцето ми! Да знаеш, че тука няма нито един, който да е дошъл от любов към тебе! Всички ги е довело тщеславието. Затова искат да бъдат избирани като коне или бици. Пък аз съм готов по-скоро да се разделя с живота, отколкото да приема избора ти, ако той падне върху друг. Ще убия всеки, който се окаже по-щастлив от мене, дори и да трябва после сам да загина! Кълна се за това в свещения пояс на Афродита и във вълшебния шлем на Хадес, който навярно вече се намира невидим между нас!“.

Думите на Антиной бяха за женихите като камшик за оставени без водач, запретнати коне. Сдържаният им устрем веднага се насочи в първата разкрила се посока и те се нахвърлиха върху прокобящия младеж с укорни и ругателни речи. Това бе сгоден случай за мене да се оттегля. Станах от скамейката и се опитах да се отдалеча незабелязано. Но тогава Лейокрит, който обикновено сам бездеен, никога не пропускаше да следи какво правят другите, за да може при грешка или неуспех да злорадства над тях, ме забеляза и извика: „Хей, царицата си отива! Пак ни оставя с пръст в устата!“. За миг бях отново обградена от младежите и се принудих да спра. Недопустимо бе да им позволя да ме преследват. Видях, че не ми остава друго, освен да застана лице срещу лице с живата стена на техните тела и воли и да се опитам да ги победя чрез силата на духа си и находчивостта на мисълта си. При това налагаше се да бързам. Защото ако Телемах се върнеше в двореца, преди да съм се справила с положението, щеше на всяка цена да се случи нещо лошо. Двойната опасност увеличи страха ми, но и възпламени душата ми с онази възбуда, която веднъж вече бях изпитала пред заплахата на женихите. Изправих се като бойно копие. И заговорих с гласа на моето накърнено достойнство. „Момци! Опомнете се! Не съм избягала робиня, а царица на това царство! И вие сте гости в този дом, а не нахлули за плячка и поразия разбойници! Тук вие дължите уважение на слугите, а какво остава за домакините!“ Те мълчаха. Изведнъж бяха придобили смутен вид. Но не мърдаха от местата си. Този път се обади Евримах. „Прощавай, царице на Итака, рече, че нарушихме усамотението и покоя ти. Но ние самите не знаем вече що е покой. А който падне в реката, той не може да съчувства на онзи, който е намокрил дрехите си в росата. Ти злоупотреби с нашата доверчивост и ето, ние загубихме търпение!“ Това бяха хитроумни слова, предназначени да изтрият въздействието на моите. „Да, прогърмя Ктезип веднага над главите на другите, ти ни мамиш, царице, като малки деца, но ние няма да търпим повече това!“ „Няма да търпим, няма да търпим!“ — се развикаха момците от всички страни. Изчаках ги да се изморят и им заговорих сговорчиво и мило, сякаш действително бяха деца. „Младежи, мои женихи, защо смятате, че ви мамя? Не разбирате ли колко ми е трудно да взема решението, което ще промени из корен живота ми? И то за един толкова кратък срок! Дете дори би го разбрало, а какво остава за пълновръстни мъже като вас!“

Те не искаха да минат пред мене за недорасли, но в същото време се плашеха да не би аз отново да ги мамя и ако ми повярват, да не постъпят като глупци. Затова стояха в нерешителност. Като видя това, Евримах се обади пак. „Може и така да е! — рече. — Но ако ти имаш намерение да изпълниш обещанието си, защо ни отбягваш?“ „Не искам да ви дразня излишно, отвърнах, а и се пазя да не загубя доброто си име пред гражданите.“ „Царице, се намеси тогава и Пизандър, тъкмо ако искаш да запазиш доброто си име, трябва да побързаш с избора си.“ В гласа и израза на лицето му трептеше неприкрита ирония. Престорих се на разколебана, озадачена, замислих се. Те чакаха. „Да, промълвих най-после, това като че ли наистина ще трябва да стане по-скоро…“ „Не по-скоро, а сега!“ — извика Ктезип. „Сега, сега, както сме решили“ — се развикаха и останалите женихи. „Съжалявам, царице на Итака, заговори пак Евримах, но сама виждаш, че вече няма място за извъртания. Днес това го реши цялото събрание на женихите!“ „Аз не съм решавал нищо! — се провикна Антиной. — Не ги слушай, царице!“ Но никой не му обърна внимание и Евримах продължи: „Решихме да те намерим, където и да си, и да не ти позволим да мръднеш от мястото си, додето не направиш избора си!“. Цялата ми душа кипна от негодувание, не толкова пред варварското насилие, колкото от това, че те го бяха предварително решили и обмислили. Но не се издадох с нищо. Бях кротка и се държах така, като че ли съм готова на всякакви отстъпки. Мисълта ми обаче работеше трескаво. Трябваше да измисля нещо, за да се измъкна от примката колкото се може по-бързо. Но какво, какво? Несъзнателно отправих поглед към Антиной, когото в този миг чувствах почти като съюзник. Като видя това, Ктезип си го обясни посвоему и взе да ме увещава: „Царице, защо поглеждаш Антиной? Да не би да се изплаши от заканите му? Не му обръщай внимание, защото той е празнодумец и самохвалец! Мнозина са силни на приказки! Ала ти само посочи един от нас и ще видиш как останалите веднага ще се подчинят и смирят пред решението ти. То се знае, че всички ние сме хора смъртни, поданици на Аид, но никой още не е слязъл в неговото царство, ако волята на Мойрите не го отпрати там!“. Думите на Ктезип ме наведоха изведнъж на спасителната мисъл. Отново се показах колеблива и отстъпчива и заговорих с мил и разтъжен глас: „Младежи, мои женихи, рекох, не страх ме измъчва. Зная, че Антиной е достатъчно разумен, за да не изпълни заканите си. Но друго ми тежи на сърцето. Това, че трябва да се разделя с дома и сина си. А също и да лиша от всяка утеха престарелия си свекър, богоподобния някога цар Лаерт, който днес влачи жалко съществуване, отдаден на скръб и отчаяние. Додето изчаквах Одисей, и той се залъгваше с надежди. Но сега моята постъпка ще го съкруши напълно и злите Кери, които вече го дебнат, навярно няма да се забавят да му отнемат живота. Затова искам да му окажа едно последно внимание, преди да си тръгна оттук и вас моля да ми разрешите това. Нека със собствените си ръце му изтъка смъртен покров, за да не рекат после знатните ахейки и ахейци, че не съм изпълнила единственото задължение, което имам още към дома на моя съпруг. Недейте забравя пред тази ми молба колко големи са заслугите на цар Лаерт към царството на Итака и колко добрини са видели семействата ви от него. А още и това, че пред смъртта трябва да отстъпят всички човешки страсти и желания и всички човешки стремления да се смирят. Защото нерядко се случва този, който се гласи за сватба, да дочака гроб и немощната старост да преживее цъфтящата младост, която прелива от сили и живее с надежди за бъдещето!“.

Бях предвидила вярно. Призракът на смъртта изплаши женихите и им внуши уважение към моите думи. Никой не посмя да ми възрази, още по-малко да ми се присмее или обяви против. Без да им позволя да се окопитят, престорих се, че приемам мълчанието им за съгласие, и се обърнах към тях с благодарствени слова: „Винаги ще ви бъда признателна, достойни момци, за разбирането, с което се отнесохте към моето намерение“. И им се поклоних дълбоко, така, както невястата се кланя на младоженеца по време на сватбения обред. После си тръгнах спокойно, сякаш пред мене нямаше никой, който да ме спре. И може би тъкмо поради това никой от момците не ме спря.

Прибрах се в покоите си въодушевена от своята победа. Макар и да си давах добре сметка, че това, което бях постигнала, не бе всъщност никаква победа. Бях успяла само да надхитря женихите и да постигна необходимото ми безсрочно отлагане на решението. С цената на една измама и на едно колкото безсмислено, толкова и неприятно за мене задължение. Изпитвам истинска мъка, когато мисля, че близките ми могат да умрат, а погребалните приготовления отдалече ме изпълват направо с ужас. Лаерт ми беше по-мил от родния ми баща Икарий и в складовете на двореца се намираха с хиляди растега платна, някои от които бяха така майсторски изработени, че можеха да послужат не само за покров, но и за сватбена премяна, на който и да е гръцки цар. Независимо от всичко това, аз трябваше да тъка. Наредих на Евринома да постави стан в една от стаите, свързани с малката зала, а Евриклея наснова тъканта заедно с няколко опитни робини. Започнах платното, но в началото работата ми не вървеше. С друго бе зает духът ми през тези дни, та чувствах поетото от мене задължение като принуда, наложена ми от женихите. До есенното равноденствие оставаше съвсем малко и аз живеех вече с мисълта за съня, който ми предстоеше да видя. Страстно желаех да разбера дали има някаква промяна в отношенията на Одисей и Калипсо и как ще се държи той с мене след случая, на който бях свидетелка. Не се залъгвах с празни надежди, но ми се струваше, че Калипсо започва да губи вече и то тъкмо с това, с което доскоро бе печелила. Впрочем аз бях убедена, че тази дивачка, която не умееше друго, освен да руши, рано или късно щеше да разруши сама и веригите на Одисей. Ала сънят, който видях, бе такъв, че се обърках и дълго време недоумявах дали трябва да се радвам или да се отчая от видяното.

Остров Огигия ми се представи пак като вълшебно видение. Слънцето залязваше сред необозримите небесни и океански простори величествено, като истински цар на живота. Въздухът бе пълен със златен прах, сякаш слънчевите лъчи, достигнали острова, се разбиваха на хиляди най-дребни частици. Намирах се под високи дървета. Многолистни тополи трептяха над главата ми и тъмни кедри ме упойваха със замайващ мирис на смола. Между стволовете на тези дървета виждах теменужните вълни на океана как се носят плавно и нашироко и чезнат несетно върху брега. Огледах мястото пред себе си, но не видях Одисей. Тогава се обърнах назад и едва не извиках от изненада и възхищение. Под нозете ми се разкриваше малка котловинка, която напомняше кошница, пълна с цветя. Не само земята и храстите наоколо, но и стеблата на увивните растения, които висяха като стена от клоните на дърветата, бяха покрити с блестящи, едри цветове. „Това място трябва да е служило за люлка на Харитите“ — си рекох, защото не можех да си представя по-прелестен кът от него. Вниманието ми привлече една естествена беседка, образувана от преплетените стебла на цъфтящите растения и лози, отрупани със зрели гроздове. „Дали Одисей не се намира там?“ — си помислих и веднага се почувствах завладяна от очарованието, което някога неизменно съпровождаше всяка моя мисъл, свързана с Одисей. Душата ми затрептя от сладостна напрегнатост. Тръгнах към беседката, нетърпелива, без да търся пътека, направо през цветята. Но тогава чух някакво тихо и тънко изсвирване, като че ли птичка се обаждаше от храсталака. Обърнах се неволно и видях Одисей. Бе застанал само на няколко крачки от мене под един чер бор и ме гледаше. Богове! И при това как ме гледаше! Мъглата в очите му бе изчезнала и те грееха със светлината на чиста радост и несдържан от нищо копнеж. За миг усетих как цялата сила на съществото му се надига и в мощен устрем го тласка към мене. Оставаше обаче неподвижен. Аз също не мърдах. Тогава познатият ми плътен женски глас се обади от беседката. Чух само една дума: „Ела!“, и сърцето ми заби учестено. Ала Одисей не се отзова на повика. Само извърна лицето си по посока на гласа. Изразът му бе станал боязлив и някак загрижен. След малко между гроздовете и цветята се показа Калипсо. Като протегна едната си ръка с дланта нагоре към Одисей, тя повтори: „Ела!“. Това бе нещо средно между зов и заповед. Почувствах как Одисей се бори с тях. Той направи няколко крачки към Калипсо, но се спря и каза: „Ти влез. Аз ще остана още малко вън. Тука е по-прохладно…“. Говореше тихо и сговорчиво. Ала Калипсо сякаш се колебаеше дали да отстъпи. Тя наблюдаваше Одисей със странна усмивка. Струваше ми се, че винаги скритите й зеници го опипват от всички страни. Най-после се дръпна в беседката. А Одисей се обърна пак към мене. Той бе щастлив и не го криеше. А аз бях зашеметена от обрата в него и едновременно изпитвах недоверие към едно щастие, което ми предлагаше скрито своите дарове. Изведнъж смехът на Калипсо, груб и зъл, ме накара да трепна и се озърна. Тя бе излязла от беседката и пристъпваше към нас с дебнещата походка на хищник. Внезапно престана да се смее и рязко се изви към Одисей. Сега лицето й изглеждаше зловещо. Въпреки свежия цвят и младежки вид, то напомняше мъртвешки череп, с късия си, като че ли отрязан нос, с високото си оголено чело и преди всичко с винаги липсващия поглед на очите. А словата, с които се обърна към Одисей, бяха прости, но свистяха като стрели. „Ти ме излъга, Сине на Океана — каза. — Ти не търсиш прохлада, а искаш да се сговориш с тази жена! Но това не е жена, а изгнил пън, разбита лодка, изтъркана рогозка!“ Неволно се усмихнах на злите думи на Калипсо. Разбрах, че тя се бои от мене и затова търси да ме обезцени. Значи и тя бе почувствала обрата в Одисей. Моята усмивка обаче вбеси Калипсо. Тя се спусна към Одисей, който стоеше на вид безучастен, с лице, неизразяващо нищо, задърпа го, закрещя: „Няма да я гледаш! Няма да я гледаш! Ще гледаш там, където кажа аз! Обърни се!“. Одисей видимо се поколеба, но накрая отстъпи и се изви с гръб към мене. „Ето така! Ще гледаш дънера на дървото!“ — каза разярената Калипсо. „Може да гледаш и носа си или пъпа си!“ — додаде тя със злобен смях. След това се обърна към мене. „А тебе, рече, ще прогоня оттук завинаги!“ Отвори ликовата кошничка, която висеше на бедрото й, и оттам извади две змии, черни, люспести чудовища, които се отпускаха сънливо в ръцете й и от това изглеждаха още по-дълги. „Ето моя дар за тебе! — извика. — Всяка от тях може да те убие сто пъти с отровата си… Дръж!“ И тя запрати змиите към мене. Ужасена, изпищях и се събудих.

В първите мигове след пробуждането си все още се намирах под впечатлението на преживения страх. Уплахата ми бе толкова голяма, че опипах леглото и дори огледах със светилника всички ъгли на стаята. Най-после се разсъних, поуспокоих се и взех, както винаги, да премислям своя сън. Нещата изглеждаха ясни. Без да съм победила напълно Калипсо, личеше, че съм на път да я победя. Имах следователно всичките основания да бъда щастлива. Но не бях щастлива. Изпитвах само удовлетворение. А то бе толкова далече от щастието! Какво се бе случило? Кое ми пречеше да преживея моята победа, така дълго желана и очаквана, с онази пълнота и сила на чувството, които издигат човека, макар и за кратко, над самия него, над хората и живота и го свързват в хармонично единство със света!? Дали духът ми бе все още вцепенен от безсмислен страх или проникналото вече в мене съмнение ме правеше недоверчива към моите сънища? Или причината бе по-дълбока? Безсилие на душата, жестоко осакатяване, липсата на нещо съществено, без което щастието става неуловимо… Може би на предишната любов и вяра… Бях убедена, че ако можех да имам любовта, ненакърнена, щях да имам и вярата или ако имах някогашната вяра, щях да имам и любовта. А заедно с тях и щастието. Те бяха в действителност едно и също, едно божество в три лица, които ние напразно се мъчехме да отделим от същината. Така, наведнъж, аз бях загубила всичко. Разбирах, че бях заплатила познанието със способността си да бъда щастлива и че силата на духа ми не бе изчезнала, а бе променила своето качество. Тъкмо това обаче правеше загубата ми невъзвратима. Не можех да отхвърля познанието, след като го бях постигнала. Можех само да го чувствам по-скъпо, заради цената, на която го бях получила. Този път, изглежда, не ми оставаше друго, освен да се примиря и да приема удовлетворението, щом не можех да имам нищо повече. Само че и то бе непълно. Победата ми над Калипсо ми се представяше, във всички случаи, призрачна, понеже не можех да се ползвам от плодовете й. Далече бе Одисей от мене, на края на света и макар освободен от страстта си към Калипсо, той си оставаше неин роб по силата на обстоятелствата и на навика. Непрекъснато го виждах, не вперил в мене щастлив поглед, а обърнат с лице към дънера на бора с беснеещата край него Калипсо. И двамата изглеждаха толкова жалки! Тя не го обичаше, но искаше да запази властта си над него. Той също не я обичаше, но нямаше сили да отхвърли нейната власт. Нямаше сили!?… Той, прославеният герой на Троянската война, откривателят на света за гърците, който вече толкова години се бореше с непобедимите стихии и с непокорените пространства, трепереше пред една презряна дивачка и се боеше да не загуби нейните окаяни дарове. Само че той не я презираше… Питах се дали това е слабост или пък сила… Изглежда, бе слабост в силата и сила в слабостта. Тази човечност, която приемаше всичко и не отхвърляше никого! Богове, колко сложен бе животът, колко хората бяха трудно познаваеми и колко мъжът и жената — далечни в своята естествена несъответственост! Жената бе по-цялостна и оттам по-съвършена. Със своята завършеност тя бе по-близо до твореца. Мъжът бе двойствен, но със своята двустранност по-близо до творението, повече човек и чрез борбеността си по-велик в своите проявления. Толкова по-мъчно бе те да се разберат помежду си, единият със своите противоречия и движение, другият със своята цялост и недвижност. Може би и това бе една от причините Одисей да отрича любовта. Навярно си мислеше, че не може да я има чрез истината, а илюзиите той бе отхвърлял винаги. Не зная доколко беше прав, но дори в този миг на най-дълбоко прозрение, аз чувствах неговото различие като оскърбление спрямо мене и като отрицание спрямо истината и естествената природа на нещата, защото си оставах жена и моят дух, макар и просветлен, продължаваше да се стреми по нагон към цялост и завършеност и към една постоянна и несмутена хармония.

Продължавах да тъка покрова на Лаерт насила и без всякаква охота. Но в хода на дните и на работата настроението ми взе да се променя. Неприятното ми задължение започна да се превръща в увличаща ме игра. Отново игра с огъня… Но как можех да я избегна, когато всички условия за нея бяха налице!? Наистина в първите дни женихите не смееха да пристъпят прага на моята тъкачна стая. Но това не продължи дълго. Намирах се толкова близо до тях, достъпът до мене бе открит, а те не бяха от свенливите. Така момците захванаха да ме посещават, като се изреждаха по трима всеки ден. За повод им служеше моето тъкане, ала то естествено ги занимаваше много по-малко от самата мене. Те идваха да ме виждат, а също и да ми дадат възможност аз да ги виждам. Искаха да ми показват младежките си лица, красивите си облекла, здравите си мъжки тела, ума и дарбите си, а най-вече своите чувства. Отначало аз бях сдържана и ги приемах хладно. По-чувствителните бързаха да си отидат. Но имаше и такива, които се заседяваха, и аз се виждах принудена да разговарям с тях. Студенината между нас изчезваше неусетно, ние се сближавахме и аз бивах въвлечена в играта. Никога не съм била кокетка, но като че ли взех да ставам такава. Неволно търсех да направя впечатление на женихите и да им харесвам така, както и те се стараеха да ми харесват. Обличах се просто, като за работа, но младежки и с голямо изящество. Воала си слагах по азиатски, с открито чело и очи, за да мога да тъка и в присъствието на момците. Но то бе всъщност една малка женска хитрост, за да мога да покажа и подчертая най-хубавата част на лицето си. Следях движенията ми да бъдат бързи и сръчни и да се чувства майсторството в работата ми. Разговарях весело и живо, държах се непосредствено и във всичко влагах толкова много чар и женска прелест, че понякога сама се възхищавах от себе си. Усещах също как моите достойнства радват и привличат женихите, как женската ми сила ги възбужда и опиянява и сама леко се опиянявах от това. През тези дни до нас достигна от материка една мила и радостна вест. Андромаха бе родила на Неоптолем син. Коренът на Пелей пускаше нова издънка, подхранена този път от кръвта на троянската пленница. На света се бе появил един гръцки цар, наполовина троянец по потекло. Новината ме вълнуваше. Но тя вълнуваше и женихите, макар и по съвсем други причини. В майчинството на Андромаха те виждаха моето бъдещо майчинство. Към мъжките им желания се прибавяше и копнежът да дочакат в скоро време потомство от мене. Те не го криеха и с известни заобикалки непрекъснато ми напомняха за него. Агелай, който дойде край моя стан веднага след получаването на новината, най-напред поприказва за събитието, а после рече: „Пък аз не искам син! Желанието ми е да имам дъщеря!“. Изненадах се, тъй като младите мъже обикновено ламтят за синове, и го запитах защо той иска дъщеря. „Защото жената е по-красива от мъжа — ми отговори младежът, според обичая си, с присвити очи, така че виждах само златните му ресници и блещукащите между тях немирни зеници. — Искам една дъщеря, която да има твоите очи и винаги да се усмихва като тебе, царице! Усмивката е светлината на душата и най-хубавото нещо, с което боговете са украсили човешкото лице. А женската усмивка е по-сладка от меда и по-опияняваща от виното.“ Не можех да не приема с благосклонност и женска благодарност милите и умни думи на Агелай, толкова ласкателни за мене. Но изобщо всички тези намеци и напомняния, дори и когато ми бяха приятни, ме смущаваха доста. Те ми показваха, че моята игра е много по-сериозна, отколкото аз бих искала да бъде. Събуждаха в мене и угризения към Телемах. Той бе започнал да проявява напоследък такава нежна обич и привързаност към мене, каквито не бях виждала у него от детските му години. При това с много по-голяма сила отпреди, не вече като дете, а като мъж. Непокорството и амбицията да ми се налага обаче бяха изчезнали като по чудо. Той правеше вече само онова, което аз искам. Трепереше да не ме разсърди с нещо. Посвещаваше ми цялото си свободно време. Където и да идеше, бързаше да се завърне в двореца и още от вратата питаше за мене. Отново захвана да ми прави всекидневни подаръци: кошници с най-хубавите плодове и риби, дивеч, избрани жертвени животни от стадата, букети цветя, котенца и кученца, към които и двамата имахме голяма слабост. Понеже като пълновръстен разполагаше с неограничени средства, дебнеше корабите на търговците и от тях купуваше винаги най-красивото и най-скъпото за мене. По едно време дори изпрати нарочен човек на остров Крит, за да ми донесе от прочутите критски украшения и тъкани, при все че аз нямах особен вкус към тях и, от друга страна, бях затрупана с дрехи и скъпоценности. Разбирах много добре това, което ставаше със сина ми. Във възвръщането си към мене той преживяваше първото свое зряло чувство. И то бе любов, макар че в нея отсъстваха желанията. Той бе изплашен да не ме загуби и в същото време ми бе благодарен, задето още не ме е загубил, за това, че аз продължавам да устоявам на обсадата на женихите. Тревожеше го играта ми. Той не можеше да си я обясни. Виждаше в нея само загадката на жената и още повече се плашеше. Усещах как душата му дебне непрекъснато моята душа. В страха си той ми придаваше все по-голяма цена. И едновременно бе малко разочарован от мене. Ала както става обикновено при мъжете, разочарованието само задълбочаваше собствените му чувства. Несигурността превръщаше любовта му в задача, в борба. Внасяше в нашите отношения напрежението, риска, играта. Но, струва ми се, той имаше нужда от, тях. Да се пребори за мене с женихите в едно неравно съперничество… Сам срещу всички! Това го издигаше в собствените му очи, правеше го почти герой, придаваше стойност на победата му. Слава на боговете!

Женихите не бяха открили още в Телемах врага, но той гледаше на тях още от първия миг като на врагове, мои и негови. И с вродения си усет на боец се стараеше да отчете вярно техните и своите предимства. Той знаеше, че те разчитат на жената в мене, а той на майката. Те на новото и непознатото, което ми предлагаха, той на старото, дълбоко проникнало в мене битие, но и обезличено отчасти чрез навика. Те се надяваха на мамещия мираж на бъдещето, той на изживяното минало. Те на зова на живота, той на връзката между нашите две души. Кое щеше да наклони везните в мене? На кое моето същество щеше да откликне с по-голямо участие? Това Телемах не знаеше, той само се губеше в догадки и предположения и като не можеше да стигне до ясен и определен отговор, се измъчваше. Но той бе доловил вече различието между мене и женихите, несъответствието, произтичащо от нееднаквите степени на духовна зрялост, на проникване в света, и очакваше много от него. Разбираше също колко много губи всеки от младежите сред множеството. Как превърнали се в тълпа, те се обезличават като единици. Как сравнението придава относителна стойност на техните достойнства, а общата насоченост смъква и най-изтъкнатите до средното равнище на мнозинството. Затова, изглежда, се стараеше да се извисява все повече и повече над тях. Така, докато те правеха всичко възможно да ми се наложат, той ми оставяше правото на свободен избор. На техните буйни страсти той противопоставяше своето човешко разбиране. На себичността им — своята жертвоготовност. Пътят му бе верен. Впрочем той ме познаваше и знаеше как би могъл най-добре да ме спечели. Учудвах се на мъдростта му и се възхищавах на самообладанието му. А повече от всичко — на щедростта на чувствата му и тяхната искреност. Без хитруване и без каквито и да било задръжки, той ми поднасяше цялата своя обич. Понякога ми се струваше, че се мъчи да ме обезщети за двама. За себе си и за баща си. Да ми даде всичко онова, което Одисеи се бе поскъпил или просто не бе успял да ми даде. Виждах себе си в него и не можех да не се питам каква сърдечна съдба го очаква за в бъдеще. Дали тази му способност да се отдава цял на любовта нямаше да го направи понякога нещастен, ограбен като мене или вечна жертва на дълга като Лаерт? Знаех, че не мога да променя душата на сина си, за да го предпазя от мъката, а и да можех, навярно не бих го сторила. Но толкова повече го милеех и жалех и си казвах, че каквото и да става, той не бива да преживее първите си разочарования в любовта чрез мене.

Дните минаваха и есента напредваше. Времето течеше неусетно и кръговратът на денонощията се сключваше с необичайна бързина. Покровът на Лаерт растеше застрашително, докато трапезните запаси на двореца все повече намаляваха. Отчаяна пред опразнените складове, Евринома губеше търпение. Женихите, обратно, бяха станали търпеливи и вместо предишната досада и раздразнение показваха само добро настроение. Моето повторно обещание им бе вдъхнало нови надежди, които постоянното общуване с мене поддържаше и засилваше. Най-вече естествено им действаше играта ми. Това разкриване на жената в мене, което те толкова бяха очаквали! То дразнеше нагоните им, ласкаеше приятно чувствата им, даваше всекидневна храна на тяхното въображение. Обещаваше им близка победа. Добре разбирах колко много си навреждам с моята игра, но напразно се мъчех да я прекратя. Врагът беше в мене. Все един и същ, подкрепян от моята естественост и непосредственост и съюзен с някаква странна женска или човешка слабост, която ме караше да се държа с младежите така, както те желаеха и очакваха. Ако поне имах намерение да се подчиня на тяхната воля докрай! Но аз бях далече от подобна мисъл. И това именно бе най-лошото, тази двойственост, която криеше в себе си колкото истина, толкова и измама и сплиташе неуловимо правдата с привидността. По този начин всичко ставаше съмнително и относително, определеният, ясен образ на нещата се рушеше и аз долавях навремени свистенето на приближаващия се хаос. Един миг и тревогата ме облъхваше със своето напрегнато дихание. Идваше буря. Тя бе още скрита зад хоризонта, но аз я усещах по някакви неведоми пътища и изпитвах страх. А имаше и някои външни признаци, които ме безпокояха и поддържаха моите вътрешни предусещания. Гражданите на Итака, които доскоро само се забавляваха със събитието в двореца и празнословеха, сега изведнъж бяха станали сериозни. Те търсеха отговора на един съществен за тях въпрос: Кой е виновният? Кой трябваше да носи отговорността за станалото? Моята игра ги настройваше срещу мене и те бяха готови да стоварят цялата вина върху ми. Вече говореха за моите слабости. Едни ме смятаха прекалено горда и самонадеяна, други — разгалена и лекомислена. Най-жестоките ми съдници бяха естествено жените. Младите момичета и техните майки, а също и някои от майките на женихите. Дори робините на двореца не се стесняваха да ме одумват. Оказа се, че забравената Меланто още не е забравила своето някогашно съперничество и че е готова да се разплаща с мене за своите минали поражения. Някаква всеобща неприязненост усещах да се надига срещу ми като вълна, която се подема отдалече. И изтръпвах, защото бях сама пред нейната заплаха. Но после настроението ми се проясняваше. Предчувствията започваха да ми се струват лъжливи и тревогата напразна. Моето кокетство с женихите бе толкова невинно и безобидно, че всяка непълновръстна девойка би могла да си го позволи, без опасност да мине за лекомислена. От друга страна, животът течеше край мене несмутен, както винаги. Хората се готвеха за зимата, оряха стърнищата, ходеха на лов и риболов, източваха новото вино. Есенният пазар събираше цели тълпи от продавачи и купувачи. Тази мирна картина ми действаше успокояващо и аз си казвах, че е глупаво да се плаша от призраци. Наистина народът бе непостоянен като дете и се ръководеше не от разумни и смислени съображения, а от своите слепи нагони. Но той не бе лишен от здрав смисъл. Итакийци се увличаха лесно по словата, ала в делата бяха твърде предпазливи. Те държаха на спокойствието си и навярно нямаше да го рискуват нито за мене, нито за женихите. Ако аз ги бях разочаровала, то младежите изобщо никога не се бяха радвали на тяхното разположение. Подозирах дори, че гражданите скрито се дразнят от амбициите на тези знатни момци, разгалени и самонадеяни, и се възмущават от дързостта им. Затова нямаше опасност да им станат съюзници. Ние бяхме оставени, както и досега, сами на себе си. Борбата се водеше между мене и женихите. А народът се смяташе в правото си да преценява и съди. Но не съдът на променливите, незрели умове бе важен за мене, а изходът на борбата. Чрез измама и кокетство бях постигнала, неочаквано за самата мене, едно временно уталожване. Ала то не можеше да трае дълго. Играта ми, която не довеждаше до нищо, в края на краищата щеше да омръзне на момците. А със завършването на покрова щеше да се разкрие и измамата ми. Тогава навярно щеше да се разрази и бурята. Отново опасността от нея ми се виждаше истинска, а не въображаема. Трябваше да измисля нещо, за да я избегна, да използвам временното затишие. Но умът ми не раждаше нищо. Никога не съм била умятна в хитрините и те и сега ми се изплъзваха. А дните течаха и отминаваха все със същия необичайно бърз ход.

Изведнъж от материка до нас достигна вест: Менелай и Елена се бяха завърнали. Никой не вярваше на новината, но въпреки това всички се развълнуваха. А аз повече от всички. Най-после по тихото есенно море пристигна кораб на весла. Икарий ми изпращаше вестител. Беше пак Антилий, който бе идвал преди няколко години в Итака, за да ми съобщи за смъртта на царица Леда. Едва изчаках човека да ме поздрави и захванах да го разпитвам. „Кажи, Антилий, вярно ли е това, което мълвата донесе до нас? Наистина ли Елена и Менелай са се завърнали?“ Антилий се усмихна. „Истина е, рече, макар че и на нас, дето ги видяхме, още не ни се вярва.“ „А защо не са си дошли навреме? — продължавах да питам. — Къде са се губили толкова години?“ „Били са в Египет — отговори Антилий. — И след това във Финикия. А защо не са се върнали навреме, мога само да предполагам. Доколкото разбрах, Менелай е бил на голяма почит в египетското царство и е заемал важна военна длъжност в двореца на тамошния цар. Може онзи живот да им е харесал. Всички разправят, че египтяните живеят в голям разкош. И така и трябва да е, ако съдим по това, което Менелай и Елена донесоха оттам. Изглежда, египтяните ринат златото с лопата. Но може и срамът да ги е задържал далече от Гърция… Или натоварената съвест… Малко ли хора загинаха заради тях? Малко ли останаха нещастни за цял живот?“ „Как ги посрещнаха в Лакедемон?“ „Още щом вестта пристигна, Икарий нареди целият народ да излезе за среща с владетеля. Но гражданите и без това щяха да излязат, защото изненадата и любопитството бяха големи.“ „А Хермиона?“ „Девойката израсна затворена и недоверчива към света. И сега не може да приеме изведнъж тези родители, които и идват като паднали от небето. Тя не ги помни и не изпитва синовна милост към тях. А и как да ги милее, когато и те я лишаваха досега от своята родителска милост?!“ „Друг щеше да им се радва на тях, но него вече го няма…“ „Зная: царица Леда. Също и Клитемнестра и Агамемнон. Но и те са вече в царството на Аид. А там, казват, земните вести не предизвиквали радост.“ „Навярно е така… А Елена и Менелай как посрещнаха печалната загуба?“ „Плакаха и още плачат. Особено Елена. Но Менелай не обича жалбата, та разправят, готвел скорошна веселба за двореца.“ „Каква веселба?“ „Заедно с мене от Спарта тръгна пратеник за Атина, за да доведе Орест. Стайните жени на царицата разправяха, че Менелай иска да омъжи Хермиона за своя братов син, за да се съединят най-после Аргос и Лакедемон в едно.“ Не се усъмних нито за миг, че е именно така. Добре познавах вече Атридите. Но ми бе жал за девойката. Сякаш доловил мислите ми, Антилий каза: „Заседя се нашата княгинка. Но по-добре да бе останала небрачна цял живот, отколкото да се омъжи за майкоубиеца!“. Не бях виждала Хермиона от времето на моята сватба. И сега изведнъж си я представих такава, каквато се бе запечатила в паметта ми през онази далечна вечер, когато Одисей пристигна в Спарта да ме иска за жена. Беше още съвсем малка, в най-крехката и невинна човешка възраст, весела и подвижна в ръцете на бавачката си, а после и в ръцете на радостния, разположен Одисей. Стана ми тъжно за всичко и за всички, за Хермиона, за Одисей и за мен самата, и аз запитах Антилий, макар и да бях предварително сигурна в отговора му: „А за Одисей какво казаха? Нищо ли не знаят?“. „Нито са го виждали, нито са чували нещо за него от часа, в който са тръгнали по обратния път. Изглежда, морето и съдбата му са го отнесли в съвсем друга посока.“ Разбрах, че Антилий не иска да ме обезкуражи съвсем, но се и пази да не ми вдъхне излишни надежди.

Ала надеждите се бяха появили вече в мене. Отново си мислех, че нямам никакви доказателства за истинността на моите сънища. Одисей можеше да бъде мъртъв, но можеше да бъде и жив. И да се намира не сред океана, а някъде по-наблизо, в не много известните на гърците земи оттатък Силиция, откъдето не бе толкова трудно да се завърне в Итака.

Скоро открих, че и женихите мислеха същото, толкова повече, че те не знаеха нищо и за моите сънища. Държането им стана някак тревожно и търпението им взе да се изчерпва. Започнаха да ми подхвърлят, че трябва да побързам с покрова. Аз обаче исках да печеля време и съвсем нямах намерение да бързам. Късната есен ми помагаше. Дните се бяха смалили и помрачнели, часове за тъкане оставаха малко. Но аз реших да си помогна и сама и се залових да разтъкавам всяка нощ онова, което изтъкавах през деня. Всичко вършех, разбира се, при най-голяма тайна, след като женихите се разотиваха по домовете си и целият дворец заспиваше. Помагаше ми само Евриклея, докато Акторида ни светеше с факел. Упорито постоянствах в тази работа, макар че тя съвсем не ми беше по сърце. Преди всичко, тайната, която трябваше да пазя в собствения си дом, ми показваше колко зависима бях станала от женихите. Освен това, съзнанието, че действам под натиска на принудата, против своята природа и в ущърб на достойнството си, ме караше да се чувствам слаба, жалка и повече от всякога унизена. Очакваше ме обаче още по-голямо унижение. Една нощ неочаквано бях разкрита и разобличена. По-късно се разбра, че това бе дело на Меланто. Тя, изглежда, ме бе следила, бе открила моята тайна и ме бе предала на женилите. Трима от тях, Евримах, Ктезип и Антимедонт, проникнали неизвестно как по това време в двореца, ме изненадаха на място и видяха какво правя. Бях като зашеметена и нито знаех какво да кажа, нито пък имах присъствие на духа да предприема нещо. Трябваше да изтърпя злорадото тържество на Евримах, презрителното негодувание на Антимедонт и грубия присмех на Ктезип. Чувствах се така, сякаш ме бяха съблекли гола. Бях охулена, както никога в живота си, с усещането за непоправима загуба. Да се оправдавам нямаше смисъл. Лъжата си е лъжа, каквито и основания да има. А моите основания не можеха да минат за оправдателни пред женихите. Затова продължих да мълча. Най-сетне младежите си отидоха. Ала аз знаех, че те ще разнесат мълвата за станалото не само сред другарите си, а и по целия град. Оттеглих се в покоите си, но бях така разстроена, че дори не направих опит да заспя. А с напредването на нощта треската на духа ми растеше и нещата ми се виждаха все по-грозни и страшни. Най-много ме занимаваха последиците. Какво щеше да стане, когато мълвата за моята лъжа и нейното разкриване стигнеше до хората? До моите поданици, които никога нямаше да могат да разберат противоречивата истина на моя живот, но които бяха толкова по-склонни да ме съдят, колкото по-малко ме разбираха! Не можех да си простя това, че сама се бях лишила от онази нравствена броня, която ни осигурява собствената ни честност и почтеност. Защото случва се и най-лошите да се стъписат пред невинния, но няма пощада за виновния. Никой не изпитва угризения към измамника. Неговата измама е престъпление и злото срещу му е не само оправдано, то се смята даже задължително, нарича се наказание, извършва се в името на доброто и минава за тържество на справедливостта. Така моята разкрила се лъжа ме превръщаше в законна жертва не само на женихите, а и на всички останали хора. Бях като обсаден град, чиито стени са рухнали и вече няма нищо, което да го спаси и запази от произвол. Думите, казани ми някога от Евриклея, не ми излизаха от ума: „Царица, загубила уважението на своите поданици, е същество, достойно за окайване…“. Явно, бях стигнала вече до това положение. Неусетно, стъпка по стъпка. И най-жестокото беше, че нищо не можеше да ме върне обратно, че станалото не можеше да се поправи.

Минаха няколко дни и моите опасения се оправдаха напълно. Нещо повече, действителността се оказа дори по-лоша от очакванията ми. Естествено, аз бях престанала да тъка покрова и отбягвах всяка среща с женихите. Те обаче ме преследваха като настървени вълци. Диреха ме, за да ми отправят упреци и обвинения, заплахи и натяквания; обидни шеги. И в същото време ме ухажваха вече без всякакво стеснение, открито и безсрамно.

Ревността им растеше, те се следяха по-зорко от всякога и между тях непрекъснато възникваха свади на съперничество. Телемах едва ги търпеше. Той все още пазеше пред тях благородна сдържаност, но аз виждах как гневът кипи в него, как расте и напира и скоро ще избухне. Ужасявах се при мисълта за едно сблъскване между него и някой от буйните, повилнели момци. А женихите нехаеха за нищо. Моята постъпка ги бе освободила от всякаква нравствена отговорност и това ги превръщаше окончателно в тълпа. Безгрижни за последиците, те се увличаха сляпо по собствените си безчинства. Дори мощното, извисено чувство на Антиной не можеше да го задържи настрана от този мътен кипеж. Евридамант също му се подчиняваше несъзнателно, а Евримах, доколкото разбирах — преднамерено и съвсем съзнателно. Само трима души все още се противяха на общото безумие: Еванорид, Антином и Ноемон. Първите двама поради вродената хармония на духа си, а последният, изглежда, от предпазливост. Но и те показваха много по-голяма свобода в държането си с мене. Единствен Лейод, син на Нойонт, рус и нежен юноша, същинска рожба на Селене, се държеше, както и преди. Скован от непобедима свенливост, той не смееше дори да ме заговори, а само ме гледаше унесено отдалече. И аз му бях безкрайно благодарна за това. Хората от двореца също сякаш загубиха разума си. Възмутителна разпуснатост обхвана робите. Почти не работеха, а не търпяха и никакви забележки. Това, че аз прекарвах своите дни почти изцяло в покоите си, ги правеше все по-смели в нехайството, а също и в дързостта. Телемах, колкото и човечен и търпелив да беше, накрая не издържа и наказа неколцина, като изля върху им целия си насъбран яд. Всички се сепнаха, изплашиха се и се смириха, но затаиха злоба в себе си. Тя витаеше невидима във въздуха и изпълваше дори празните помещения с някаква заплашителна натегнатост. Страшно бе да се живее в такъв дом, в който прислугата се подчинява единствено от страх. Друг дух владееше доскоро в двореца на Итака и други бяха отношенията на хората в него. Но обстоятелствата бяха променили както духа, така и отношенията, и това също бе страшно. От голямата зала и двореца безумието премина скоро и в града. Свободните граждани, незаплашени с нищо от наша страна, не бяха озлобени. Но те проявяваха чувствата си много по-открито от робите. Изпитващи към мене любезно презрение или обидно снизхождение, те ми подхвърляха спокойно своите иронични забележки или двусмислени намеци. Никой не нарушаваше грубо благоприличието, но аз чувствах, че съм предмет на всеобща гавра. Общуването ми с хората взе да се превръща в изтезание. При всяко доближаване до гражданите усещах как душата и тялото ми натежават като камък. Това бе безсилието, невъзможността да отхвърля от себе си позора, с който човешката общност ме наказваше. Непрекъснато се питах за каква вина? Дали, затова че бях дръзнала да бъда по-силна от другите? Или обратното, затова че не бях издържала до края и се бях показала по човешки слаба, като всички? Навярно и за едното, и за другото. Така или иначе, това бе една чудовищна несправедливост, която ме смазваше. Аз не заслужавах позор! С изненада откривах, че въпреки моето вътрешно откъсване от човешкия свят, който ме заобикаляше, аз си оставах неразривно свързана с него и не можех да приема неговото отрицание. Това правех не от разумни съображения, а подчинена на един могъщ нагон, нагона на живота, който ми внушаваше, че всяко откъсване от цялото е гибелно за единицата. Затворена в покоите си, аз изпитвах трескава нужда да се срещам с хората, които се гавреха с мене. Струваше ми се, че в края на краищата те все пак ще ме разберат и оправдаят. Но то едва ли бе възможно. Аз можех да ги разбера и оправдая, но не и те мене. Аз бях постигнала много сложната истина, докато те виждаха ту един, ту друг от нейните образи и в недовиждането си го смятаха за единствен. Така живееха във вечни заблуждения, за които дори след време не си даваха сметка, защото и паметта им бе къса. Как можех да възстановя единството си с тези люде? Илюзорната хармония не струва много, но е поне честна. А сега трябваше да лицемеря, за да се харесам, да се смъквам до изискванията, които отдавна бях надраснала, да заблуждавам умовете, които не можеха да ме догонят. Неволята ме учеше отново да мамя. Но нямаше друг път. И аз се приобщавах външно към моите поданици, с тайния стремеж донякога да им се наложа вътрешно. Щом те бяха деца, необходимо бе и аз да се държа с тях като с деца. Оставях жестоките им слова да минават карай ушите ми, правех се, че не забелязвам отношението им и на тяхната гавра отговарях неизменно с моето дълбоко и проникновено човешко чувство. Но не постигах много. Моите напразни усилия ме изморяваха и обезкуражаваха, затова очаквах с нетърпение есенните Дионисии, като се надявах, че празникът ще даде нова насоченост на духовете или поне ще отклони за малко вниманието на гражданите от мене. Случи се обаче така, че моят собствен дух бе тласнат в друга посока и вниманието ми бе отклонено на друга страна.

Като се страхуваше от буйствата на женихите през тези дни на всеобща разюзданост, Телемах ме отведе тайно горе в планината, в старата горска къща на Лаерт. Тръгнахме късно следобед от лозята и на мястото пристигнахме по тъмно. Времето бе топло и влажно, както се случва често в навечерието на зимата. Рехави белезникави облаци се носеха бавно над ридовете и възвишенията. Черна и оголена, гората бе потънала в безмълвие. Неземна тишина обгръщаше върховете, а над тях блестяха редки, есенни звезди като божествени очи, недостижими и спокойни. Изведнъж се почувствах освободена, като човек дълго бродил из тъмна пещера и достигнал най-сетне изхода й. Светът стоеше пред мене в своя най-верен образ. Долавях неговата безкрайност във времето и пространството и всичко друго ми се струваше дребно и без значение. Житейските противоречия и моите градски грижи вече не ми тежаха. Духът ми бе грабнат от хармонията, която ме заобикаляше. Тук тя не беше нито временна, нито измамна, а действителна и постоянна. Виждах равновесието като душа и същина на битието. То завладяваше чувствата ми, отразяваше се в съзнанието ми, проникваше в цялото ми същество. И ме изпълваше с живот. Защото самото равновесие бе живот. Разбирах, че цялата вселена живее, от далечните небесни светила до оголялата гора, която като Дионис умираше само за да възкръсне отново. Имаше и хаос, но той бе подчинен на ритъма на сътворението и от него, в крайна сметка, неизменно се раждаше красотата, хармонията, животът. От долищата до ушите ми достигаха ударите на тимпаните и виковете на празнуващите, но те не ме смущаваха. Сред величието на природата оживотиняването на човека изглеждаше също велико, придобиваше значението на свещено тайнство. С такива мисли и настроения прекарах три дни. На четвъртия трябваше да се прибера в града. Не ми се връщаше в двореца и не ми се разделяше с планинския простор, затова последната вечер излязох да се поразходя малко на открито. Празникът свършваше и участниците в него навярно се бяха спуснали вече долу в низината, където се намираше главното светилище на Дионис. Планината потъваше отново в безмълвие. Природата спеше своя мъртвешки сън заедно с мъртвия бог. Слънцето бързаше да залезе зад посърналите ридове и от бледото небе над гората се спускаше остър, хапещ студ. Оставих каменистата пътека и навлязох между редките дървета. Влажната, полуизгнила шума заглушаваше стъпките ми и аз се движех безшумно.

Внезапно получих усещането, че не съм сама в гората. В същото време чух глухи, неопределени звуци, като от мълчаливата борба на две животни. Изплашена се спрях. Бях готова да се върна. Но любопитството ми надделя и аз направих още няколко крачки напред. Следващия миг видях съвсем близо пред себе си онези, които ме бяха изплашили, не бяха животни, а хора, вакханка и мъж. Той вече я обладаваше с бясна похот и тя стенеше под него в безпаметството на насладата. Заковах се на място. А когато поисках да се махна, бе вече късно. Оказах се вцепенена, сякаш във властта на някаква магия. Не можех да откъсна погледа си от двете тела, поглъщах с всичките си сетива сливането им. Собственото ми тяло поемаше ритъма на тяхното движение, ритъма на мъжкото тяло, като че ли мъжът обладаваше и мене. Не зная колко време продължи това. Трябва да е траяло малко, макар че на мене ми се стори цяла вечност. Най-после те свършиха и мъжът се отметна назад с въздишка на облекчение. Сякаш удар ме разтърси от глава до пети. Усетих, че нещо се скъса в мене, изкрещях и като несвестна хукнах през гората. Падах и ставах. Ослепяла се блъсках в дърветата. Стенех и плачех без сълзи. Изпитвах безграничен ужас. Тежки, гръмовити стъпки разтърсваха земята. Това бе богът, който ме преследваше. Кикот и смях на сатири и вакханки се носеше из въздуха, ехото го подемаше, препращаше го от рид на рид и той се превръщаше в оглушителна буря от демонични звуци. Все пак успях да се добера до горския дом. Едва тук се опомних малко. Прострях се до дънера на един могъщ дъб, като че ли той би могъл да ми даде закрила и сила, и останах да лежа така. Мъчех се да се овладея, но не ми се удаваше. Продължавах да плача без сълзи, хлипах беззвучно, ръцете и краката ми трепереха, главата ми гореше, повръщаше ми се. Прибрах се вкъщи чак когато се стъмни съвсем. Като ми светеше с факела, Евриклея ми хвърли бърз, тревожен поглед, но не посмя да ме запита нищо. Прекарах една вечер на странна унесеност. Сякаш все още бях завладяна от магията. Зад това външно вцепенение обаче кръвта ми клокочеше като придошъл след дъжд поток. Сливането на двамата непознати стоеше непрекъснато пред очите ми, здраво заседнало в душата и тялото ми. През нощта спах дълбоко, тежък, непробуден сън, а когато се събудих, почувствах се като зрял плод, който всеки миг може да се откъсне и падне от клона. Това бе някаква непоносима натегнатост. Усещах, стихията бе тука. Тя ме дебнеше още невидима, но нейният час идваше. Наближаваше часът на неотвратимото изпитание. Изведнъж вълната се появи. Долових първите пристъпи на познатия ми любовен глад. Както обикновено, вихърът прошумя и отмина. Но натегнатостта оставаше. После дойде нов пристъп, по-силен от първия. Чувствах го как се приближава отдалече и изпитвах ужас, както някога при родилната болка. Нямаше спасение от звяра. Защото той бе в мене, жестокият гризач, който ръфаше живо месо. Ала истинският ужас щеше да дойде тепърва… Ето, вълната продължава да расте. Тя придобива вече исполински размери. Пристъпите се сливат. В мене се надига потопът. Той поглъща всичко, всичките ми други усещания, чувствата, разума ми, самата мене. Но не и волята ми. Тя остава като по чудо и ме крепи на повърхността така, както отломката крепи корабокрушенеца. Борбата започва и продължава. Ден и нощ. Някакъв нагон ме подтиква към нея. Почти несъзнателно аз се боря със стихията в мене, с безмилостния господар, който иска да му се подчиня. Но аз не искам и моята воля не бива да се огъне пред неговата. Напрягам всичките си сили, за да мога да устоя. Ръцете ми треперят, коленете ми се огъват, гръбнакът ми пука, устните ми се цепят до кръв, мозъкът ми гори като разтопен метал. Аз се намирам не край реката на Ерос, а сред един пламтящ океан, който няма предели, който залива целия свят. Като Одисей сред истинския океан аз съм предоставена на капризите на стихията и трябва да издържа. Да надмогна огнените талази, които ме зашеметяват със своите удари. Това е един безконечен кошмар. Понякога ми се струва, че съм близо до лудостта. После идват мигове на затишие и аз се питам: Защо е цялото това непосилно противене? Защо се мъча да отхвърля от себе си волята на господаря? Нали творецът и творението му трябва да бъдат единни? Откъде идва в мене този нагон да му противостоя? Какво е това човешко самооблъщение да искам да се равня с онзи, който има всяка власт, да оспорвам неговата мъдрост и да небрежа силата му? Не е ли то безумна дързост и престъпен бунт? Не разрушавам ли така сама своето единство с битието? Не разрушавам ли единството на собственото си същество? Изглежда, тъкмо това правех. Но то не беше случайно, защото към него ме водеше моят естествен, вътрешен развой. Разбирах раздвоението на човека между доброто и злото. Виждах в него градежа и разрушението, които се намираха във вечна делба на света. Но не можех да открия какви сили стоят зад тази друга човешка двойственост. Защо отначало напълно единна, аз се бях оказала впоследствие разделена на дух и плът? И защо духът в мене се бореше с тялото ми, като се мъчеше с всички сили да го победи? Какво означаваше то? Че човекът е създаден от висше и низше начало, които се намират в непримирима вражда помежду си? Или че създателят му е в противоречие сам със себе си?

Напразни въпроси, защото всичко бе загадка и велика тайна! Глупаво би било да приема, че човек стои над силата, която го е създала. По-скоро можех да допусна, че творецът, който и да бил той, в своето могъщество бе вложил в него частичка от собствената си същина и така го бе обособил, доближил до себе си и противопоставил на себе си, а заедно с това и на цялото останало творение. Тъкмо тази частичка, заложена в мене неизвестно защо, ме правеше непокорна и ме караше да се стремя към независимост и освобождение. То бе също една неотменима нужда, която растеше толкова повече, колкото аз чувствах по-дълбоко заробването си, колкото по-осезаемо ставаше усещането ми за безсилие пред световните закони и силата, която стоеше зад тях, страшния хромел, който стрива човешките съществувания подобно на ечемичени зърна. И макар и да знаех, ме за смъртния човек не може да съществува истинска свобода, моят стремеж оставаше и аз продължавах своята борба.

Внезапен студ скова острова и настана зима. Злият Борей, долетял за една нощ от мрачните кимерийски предели, гонеше по небето тежки и тъмни облаци. Горите стенеха и морето ревеше. По покривите на двореца пръскаше дребен, твърд сняг. В полето завиха гладни вълци. Глад виеше и в мене или пък ме дебнеше с горящите си, вълчи очи, за да ме нападне. Това бяха дни на шеметна мъка и смъртно бълнуване. Едва ги избутвах, както Сизиф своите камъни. Не забелязвах кога се съмва и кога се мръква. Светът ми се представяше поломен на късове. Напразно се опитвах да ги събера. Живеех като в просъница. Върху съзнанието ми тегнеше мъгла. Сетивата ми, обратно, бяха като струни, които трептяха недокоснати, от собствената си изопнатост. Шумовете и звуците дълбаеха болезнено слуха ми. Светлината бодеше очите ми. Миризмите ме задушаваха и всяко докосване ме влудяваше. Прегръдката на Телемах ме хвърляше в ужас. Дори допирът на Акторида или Нофрет ме дразнеше така, че бях готова да крещя неистово или да плача. Всеки опит да се залисам в някакво занимание пропадаше. Дори задълженията, с които бях свикнала, изпълнявах с невероятна тегота и притеснение. Понеже се пазех от женихите като от огън, най-често стоях затворена в покоите си. Съсредоточавах се още повече върху усещанията си, от което те ставаха съвсем непоносими. Навремени ми се струваше, че ще умра. Впрочем аз желаех смъртта. Едно желание чуждо на моята природа и което, особено в случая, би трябвало да ми се вижда глупаво, дори смешно. И все пак аз не можех да се освободя от него. То бе силата на живота, която неизразходвана и неудовлетворена, ме отхвърляше към своята противоположност, към разрушението и небитието. Като не намирах друго спасение, търсех съня, това безобидно подобие на смъртта, за да получа поне малко почивка за изтерзаната си душа и тяло. С облекчение потъвах в неговата бездна от безчувственост и безпаметство и с трепет и тревога се връщах при събуждането си обратно в живота. Цяло щастие беше, че можех да спя. Но случваше се да преживея и тежки нощи. Демоните в кръвта ми не искаха да се усмирят и аз стенех в полусън, като прегръщах възглавницата си или притисках корема и бедрата си в събраните на куп завивки. Понякога, доведена до пълно изумяване, напусках топлото легло и влизах в ледената вода на отдавна изстиналия басейн, като оставах там, додето ме втресеше. Когато умът ми се проясняваше, мислех със съчувствие за мъжете. Нещастните! И те като мене бяха жертва на един вечен глад. Насищаха го, само за да го възбудят повече. Затова търсеха робините, затова бяха готови да легнат до всяка жена. Грубият закон на размножението ги преследваше навсякъде и винаги, без да могат да му се изплъзнат, без да има начин да се защитят от него. Те дори не съзнаваха робството си, залъгвани от примамката на удоволствието, и не виждаха унижението си, скрито в него. Умът им, свободен иначе, тук служеше сляпо на нагоните им. Превръщаше слабостта им в сила, в достойнство, в единствено най-важно за живота им качество. Измама, която би изглеждала смешна, ако не беше толкова жалка. Но можех ли да ги съдя или упреквам? Те бяха така създадени. А животът искаше от тях да го живеят. Той ги бе натоварил с тежки задължения — да направят пръстта на земята хлебородна, да наложат на камъка, дървото, глината и медта онези форми, които биха ги направили полезни за човека, да покоряват вълните на моретата, да водят войни, да откриват нови земи и нови богове за хората. Затова имаха нужда духът и плътта им да бъдат спокойни, умът им ясен и тялото уверено в своята сила и сръчност.

Но кое ми пречеше да постъпя и аз като мъжете? Да удовлетворя своя глад с един, който и да е мъж? Без женитба и без любов, тъй както бих се нахранила с къшей хляб? Човек не може да бъде винаги влюбен, но залъкът хляб му е необходим всеки ден. Помамена от тази толкова лесна възможност, мисълта ми обхождаше всички мъже, които познавах. И се спираше на най-низшия. Един рус, снажен мъж, с кротки сини очи и ум, наивен като у децата. Той бе рибар и понякога носеше своя улов в двореца. Стараеше се да мине незабелязан, някак между другото. Така идваше, така си и отиваше. Свикнал на самотия в морето, той видимо странеше от хората. Предполагах, че не ги мрази, а по-скоро се плаши от тях. Човешкият свят му бе чужд. Той бе приобщен към света на вълните, на вятъра и слънцето и сред тях приличаше на птица във въздуха или на риба във водата. Всичко в него бе безизкуствено и чисто. Затова смятах, че близостта му не ще ме омърси. Навярно той щеше да погледне на неволята ми просто и сериозно и да откликне естествено на моя повик. Без това да ми наложи някаква обвързаност. Така поне мислех. Но как да приведа мисълта в дело? Разстоянието между тях е понякога огромно, даже непреодолимо. Не знаех по какъв начин бих могла да се разкрия пред този мъж, с който нищо не ме свързваше и който бе така далече от мене и като съществуване, и като същина. На него и през ум не му минаваше, че би могъл да ме ухажва. Тогава значи аз трябваше да му дам повод за това. Или да го ухажвам сама. Не можех да си представя как бих го сторила. Моята женствена, целомъдрена природа се бунтуваше с всички сили срещу такова нецеломъдрено държане. Но имаше и някаква по-дълбока причина. Сякаш стожер, през който ми бе невъзможно да прекрача. Женската ми и човешка гордост ли бе това? Или призракът на някога толкова живата ми любов към Одисей? Ала дори и да успеех да превъзмогна всички вътрешни пречки, оставаха външните, а те не можеха да бъдат пренебрегнати. Щеше ли моята близост с този бедняк рибар да остане скрита от хората. Едва ли. Гражданите се занимаваха повече от всякога с мене и вниманието им бе съсредоточено неотклонно върху ми. Да не говорим вече за женихите, които дебнеха всяка моя крачка. Очакваше ме значи убийствено позоряване, такова, пред което досегашното щеше да прилича на детска игра. Не можех да допусна такова нещо както заради себе си, така и заради сина си и Лаерт, а най-вече заради отсъстващия Одисей. То би било прекалено подло. Този удар, от който той не можеше да се защити. Защото моят позор щеше неизбежно да падне и върху него. Особено ако се завърнеше. Как щеше той да го приеме? Мъжете се чувстват свързани с общността много повече от жените и мнението на хората има по-голямо значение за тях. От друга страна, те искат да виждат в жената своята противоположност, да вярват чрез нея в любовта, в добродетелта, в съвършенството, може би дори в силата на духа. Като че ли и Одисей, макар и винаги скептично настроен, търсеше това в мене. Навярно той не го съзнаваше, не го бе още доосъзнал или просто не искаше да го признае пред никого, даже пред себе си.

Но аз бях сигурна, че и той чувства нужда да вижда в жената един по-висш свят, едно по-съвършено битие. Ревността му криеше в себе си не толкова придирчивост към тялото, колкото непримиримост към духа. Той се плашеше главно да не бъде излъган, да не би действителността да подкрепи неговите всегдашни съмнения към жената и човека в мене.

Спомнях си нашия разговор в късната нощ, преди първото заминаване на гръцките бойци за Троя. Той страдаше непоносимо. Но не от самата раздяла, а от страха, че раздялата ще ме доведе неминуемо до изневяра. Успокои се едва тогава, когато видя колко е голяма увереността ми в самата мене. При все че за него това бе просто проява на детинско самооблъщение, породено от наивност и пълно неведение. Струваше ми се, че той би предпочел охлаждането на сърцето и душевното отчуждаване пред една телесна изневяра. Първото би го накарало да страда, докато второто щеше да го отврати и изпълни с презрение към моята слабост. Той нямаше да ми го прости за нищо на света. Аз щях да загубя всичко пред него, но заедно с мене щеше да загуби и той. Неверието му в човешката природа щеше да бъде още веднъж потвърдено. Можех ли да допусна това, след като години наред се бях борила пряко сили да му докажа противното? Да унищожа за един миг усилията на целия си живот? Да принизя духа тъкмо сега, когато бях осъзнала неговата висша стойност и значение?

Продължих прочее да се боря. Ден след ден. Окаменявах в своето упорство. И чувствах, че вече не волята ме крепи, а навикът. Като някое отъпяло под товара си добиче аз следвах своя път, без да се откланям, така сякаш нищо друго не съществуваше, освен него. Повтарях си, че и това изпитание ще има край. Но краят не се виждаше. Треската бушуваше в мене с пълна сила. Опустошителните й следи вече личаха по лицето ми: отпаднал вид, блуждаещ поглед, опънати черти и тъмни кръгове под очите. Струваше ми се, че като лунатичка вървя по ръба на пропаст. Това бе пропастта на безумието. Страхувах се да не би лудостта на глада да ме доведе до истинската лудост. Тъкмо тогава всичко щеше да се обезсмисли — и борбата ми, и постигнатото познание, и дори самото ми съществувание. Щях да бъда погребана в своето безумие като Одисей с всички свои открития и знания сред водите на океана. Пред тази заплаха мисълта ми неволно се насочваше пак към рибаря. Ловеше се отчаяно за него като за единствено спасение. Вътрешните ми задръжки започваха да отстъпват. Заместваше ги грижата как да извърша всичко при пълна тайна. Но тогава изведнъж се сетих, че от близостта ми с този мъж може да се появи на бял свят едно дете, и тази мисъл ме ужаси. Почувствах се като човек, избягнал смъртна опасност, без да е знаел за нея. Действително това би означавало да се самоунищожа, да се срина в праха, без надежда някога да се изправя. Хората нямаше да ми простят слабостта, за която аз сама щях да дам едно толкова открито и неопровержимо доказателство. А Телемах? А Лаерт? А съдбата на това нежелано дете? Каква щеше да бъде тя? За да му осигуря име и място в човешкия свят, аз бях длъжна да се свържа в брачен съюз с неговия баща! Но нима нямах друго задължение към моето дете? Не задължение, а свещен дълг, който трябва да стои пред всеки родител! Да създам не просто човек, а такъв, който да има понятие за своята човешка принадлежност, едно дълбоко съзнателно същество, което да стои в челните редици на човешкия род. Дали семето на рибаря щеше да даде такъв плод? Можеше ли от жълъд да поникне палма? Наистина никой не е в състояние да предвиди капризите на творящата сила. Понякога родителите даваха само живота и техните черти оставаха скрити зад някой друг, наложил се незнайно как, образ измежду безбройните образи, които всяко живо същество носи в себе си като наследство от поколенията преди него, като неумираща нишка, съхранила мъртвото минало. Най-често обаче се проявяваше прякото наследство на майката и бащата. В случая баща щеше да бъде рибарят, този човек, за когото да живееш означаваше просто да съществуваш и чийто ум бе като целина, върху която не вирееха плодоносни растения. Ако синът му приличаше на него, той щеше да представлява неделима част от природата или пък приобщен към хората, да бъде един от многото, които пълнят житейските друми, без да знаят защо и накъде вървят, и за които всяка посока е добра, стига друг да ги поведе в нея. Струваше ли си да жертвам толкова много само за да създам такъв син? Да покажа лекомислие и безотговорност към себе си, към бъдещия човек, към целия човешки род изобщо? Не бях вече наивна девойка, за да вляза слепешката в примката, която ни поставя демонът на размножението. Познавах и майчинството — един градеж върху разрушението на собственото ти същество, едно робство, което приемаш за цял живот. Умът ми бе проникнал отдавна и в играта на създателя господар. И щом не можех да отхвърля неговата воля от себе си, щом нямах нужната сила да пренебрегна и човешкия закон, не ми оставаше друго, освен да им се подчиня, но колкото може по-разумно и смислено.

Така аз самата стигнах до мисълта за женитба и видях в нея единствената приемлива форма на моето поражение. Ноемон беше прав, като очакваше, че аз рано или късно ще се подчиня на необходимостта. Прави бяха и другите момци, като се надяваха несъзнателно на същото. Моята непримиримост отстъпваше, твърдостта ми бе разколебана. В безсънните нощи, когато се чувствах на края на силите си, аз бях готова вече да се откажа от упорството си. Дори обхождах с мисълта си женихите, един по един, преценявах ги с оглед на моя бъдещ избор. Като че ли Еванорид си оставаше най-подходящ за мой съпруг. Ала въпреки всички насърчителни внушения на разума ми, той ме привличаше все по-малко. Хармонията му оставаше в мене вкус като от прекомерната сладост на меда. А щастието с него ми напомняше блаженството на душите върху Елисейските полета, недвижно и затова безжизнено. Антином обаче, макар и в много отношения приличен на Еванорид, продължаваше да ми се нрави. Аз се стремях, както винаги, към него, но не ми даваше сърце да свържа моето близко прецъфтяване с неговата току-що разцъфнала младост. Непонятен, но могъщ копнеж ме тласкаше и към Антиной. Нещо ме влечеше и към Евримах. Ала Антиной ми бе чужд и като битие, и като съзнание и аз бях уверена, че въпреки своите пламтящи страсти, той е от онези хора, които не се развиват вътрешно и никога не достигат до зрялост. Колкото до Евримах, ние с него представлявахме две пълни противоположности и аз знаех, че животът ни ще бъде една вечна битка, без победа и без поражение, додето единият от нас не се умори от напразни усилия да се наложи на другия. Евридамант, Агелай, Лейод и мнозина още, избрани между женихите, преценявах по същия начин. Виждах едновременно и качествата, и недостатъците им, мислех как те ще се отразят в моя живот и винаги намирах нещо, което да направи брака ми с тях неприемлив. Наистина страшно беше да избереш човека, който ще ти бъде цял живот по-близък от всички хора, под сляпото водачество на Афродита. Но пък колко трудно бе да направиш това без него! И колко разумът бе водач несигурен в този път, колеблив и неуверен! Спомнях си моята женитба с Одисей. С какъв устрем и как без каквото и да било колебание бързах да се свържа с него! Бъдещето не ме плашеше и аз вървях към неизвестността, понесена сякаш на криле. Никакви съмнения не ме смущаваха, никакви разумни преценки не ме занимаваха и всичките ми сили бяха насочени само към това да слея нашите две съществувания в едно. А сега се ровех в достойнствата и слабостите на всеки жених и се спирах на всяка дреболия, като се мъчех да определя значението й за себе си. Ставах все по-колеблива и решението ми убягваше. Започвах да мисля, че ако някога стигна до втори брак, то това няма да стане с помощта на разума, а единствено по волята на мига и случая. На онзи миг, в който аз ще се окажа неспособна да се боря повече, и на случая, който точно тогава ще изправи пред мене някой по-проницателен и смел жених. Но това време още не беше дошло. Често мислех, че съм на края на силите си, но те се възстановяваха като по чудо тъкмо тогава, когато се чувствах огъната до последна степен и очаквах да се пречупя. Появиха се обаче и някои външни обстоятелства, които ме тласкаха настойчиво и грубо към женитбата. Не бяха неща, които можех да пренебрегна. На първо място стоеше разорението на дома ни. То не беше вече далечна заплаха, а съвсем настояща беда. Засега бяхме останали само без запаси. Но вече започваше поголовното унищожение на стадата. А утре щеше да дойде ред и на златото. Така цялото богатство на Аркезиевци, събирано от поколенията, щеше да се стопи неусетно и царският дом да загине като тяло, останало без кръв. Пред нас стоеше бедност, а може би и лишаване от власт. Защото царете не могат да бъдат просяци. Надвисналата злочестина бе тежък товар за моята съвест. Да стана причина за един толкова печален обрат в живота на Телемах! Не можех да го приема! Не биваше по никакъв начин да го допускам! От друга страна, отношението на гражданите все повече ме тревожеше. Колкото нашето положение ставаше по-тежко, толкова те се настройваха срещу нас. Бяха започнали да разбират, че нашето зло е и тяхно зло, че то се просмуква от нашия живот в техния, че нещастието на царското семейство засяга цялата държава. Но вместо да подирят средство за общо спасение, те само се озлобяваха безсмислено. Лошите им чувства бяха насочени най-напред срещу мене. Аз бях причина за бедата. За тях това бе достатъчно основание, за да ме смятат и виновница за нея. Празнословието им взе да се превръща в злословие. Те се увличаха в него въодушевени от илюзията, че така служат на справедливостта. Впрочем то бе и едно развлечение за тях през дългите зимни нощи, край буйно разпалените огнища. И ако мъжете се бяха показали по-находчиви в шегите и подигравките, то жените се оказаха далеч по-изобретателни в злостните клевети. Чудех се как ги измислят. Думи, които не бях казала, постъпки, които не бях извършила, преплетени с нестанали случки и несъществуващи обстоятелства, груби лъжи, на които обаче всички вярваха, дори когато бяха неумело скалъпени и изглеждаха неправдоподобни. Какво можех да сторя срещу тях? Те поразяваха духа ми така, както безпощадната мед поразява плътта. Бях слаба и наранена, а раната увеличаваше още повече слабостта ми.

Ако хората от съседните острови, дори съотечествениците ми спартанци, биха ме клеветили, не щях да бъда така болезнено засегната. Защото те не ме познаваха достатъчно. Но итакийци нямаха това оправдание. Моят живот бе протекъл пред очите им, слеят с техния в единство, осветено от общите изпитания. В най-тежките за мене мигове бях намирала в себе си сили да им служа с обич, с разбиране, с всичката човечност, на която бях способна. Ясно бе, че не заблуждението ги превръщаше в мои врагове, а омразата. Но защо ме мразеха? Доскоро ми бяха показвали съвсем други чувства. И кое беше истинското им отношение: предишното или сегашното? Изглежда, нито едното, нито другото. Неволно стигах до заключението, че отношението на всички тези люде е лишено от стойност. Ала не и от значение! Поне за мене. Бях свързана здраво и външно, и вътрешно с моите поданици. Не можех да избягам от тях, а и не биваше да бягам. Тази зависимост така ме потискаше, че аз на свой ред се озлобявах срещу тях. Но само за да се измъча повече, тъй като злобата е била винаги чужда на духа ми. Освен това налагаше се и да лицемеря, да крия лошите си чувства, за да не дразня излишно итакийци. Звярът не трябваше да бъде предизвикван, а укротяван. Как обаче? Единствено с добро и разум ли? Струваше ми се, че тука бе необходима по-скоро двустранността на Одисей, решителността да бъдеш стихия пред стихиите, дързостта да отмерваш всекиму с неговата мярка, смелостта за действен, а не пасивен отпор. Ала това бяха все неща, твърде далечни на моето битие. Бях приучена на съзерцателно и умозрително съществуване и дори борбата ми с Одисей носеше до голяма степен отвлечен характер. Затова сега приличах на неопитен кормчия, който не знае как да изведе кораба си от бурята, в която е попаднал, тъгува за тихото, ласкаво море и разчита повече на щастливия случай, отколкото на собственото си умение и способности. Женитбата започваше да ми се мержелее като пристанище, което единствено ми обещава спасение. Мъчех се да убедя окончателно себе си, че трябва да се смиря и да се покоря на божеския и човешки закон. Явно свободата на духа не можеше да се побере в границите на реалната човешка свобода. И всеки трябваше да заплати правото си да живее сред общността с известни отстъпки пред нейните изисквания, защото извън нея не би бил това, което е. Към края на зимата злоезичието на гражданите като че ли взе да се изчерпва. В замяна на това обаче плъзнаха лоши слухове, вредоносни за нашия царски дом и положението ни на властници. Разорана от отровните езици, почвата бе добра за новите плевели. Хората вярваха като безумни на всяка нелепост. Най-много се говореше, че епирският цар Ехет възнамерява да се нареди и той между моите женихи и че за тая цел ще изпрати в най-скоро време сватовници в Итака. И тежко на мене и на царството, ако отхвърля неговото предложение! Разправяше се също, че Одисей имал друг син от някаква месенска жрица, знаеха дори името му — Телегон, който се готвел да убие Телемах и да се възцари на негово място. Според друг слух Менелай смятал да ми изпрати своя природен син Мегапент за съпруг, за да си осигури по този начин право на намеса в работите на Йонийския край. Тези слухове тревожеха гражданите, а тревогата ги настройваше още по-зле към мене. Ала и този път аз бях безпомощна пред мълвата. Никой не може да завърже човешките езици, дори със закон. Макар че такъв закон още не е измислен в Гърция и навярно никога не ще бъде измислен. Защото словото в своята същина е свободно, тъй както е свободна и мисълта. Дори и да успее властникът да наложи мълчание на народа си, за какво ще му послужи то? Човешката мисъл ще си остане свободна, но скрита зад мълчанието ще бъде неизвестна за него и затова още по-опасна. Поставена пред невъзможността да се справя, от една страна, с женихите, от друга, с гражданите, аз взех да се прониквам от убеждението, че всичко става по волята на съдбата и че е безсмислено да се противя. Дори започнах да се държа по-мило с някои от женихите и при случай да им изпращам насърчителни вести. Но все още чаках. Макар и да не знаех добре какво. Сякаш долавях, че вълната е достигнала своя връх и губи устрема си, че силата й намалява и скоро ще започне оттичането й. Действително, щом се запролети, усетих плътно затегнатата около мене примка да се разхлабва. Гражданите насочиха вниманието си към други неща и вече по-малко се занимаваха с мене. Със затоплянето на времето започнаха да мислят за своите полски работи и да излизат по лозята, градините и нивята. Разкриха се и пътищата по море за итакийските и чуждите кораби. Старите слухове взеха да изтляват, а новите не можеха да се разгорят. Лошите чувства към мене позатихнаха. Изпитвах облекчение и макар и недоверчива към трайността на проясняването, се отпуснах и поуспокоих. Толкова повече, че и гладът на тялото ми загуби част от силата си. Вече се явяваше на пристъпи, като ми оставяше време да отдъхна и се съвзема. Ужасната ми съсредоточеност върху собствените ми усещания намаля и пред идващото равноденствие мислите ми отново се устремиха към Одисей, насочиха се пак упорито към него. За моя изненада в тях все още имаше надежди и дори вълнуващо очакване.

Никога не бях виждала остров Огигия такъв, какъвто ми се представи в този мой последен сън… Впрочем островът бе същият, но небето и океанът, които го заобикаляха, бяха като че ли други, а това правеше неузнаваем и него. Далече на хоризонта, над необичайно притихналата водна повърхност, се тълпяха облаци. Те изскачаха сякаш от някакъв врящ котел, издигаха се буйно нагоре или се спускаха надолу в едно постоянно въртеливо движение, като меняха непрекъснато формите и багрите си. Струваше ми се, че виждам пред себе си хаоса в онези далечни дни преди сътворението на света, когато нещата не са имали още свой установен образ, а са преливали в безброй образи едновременно. Светкавици подобни на дебели огнени стълбове, се спускаха към бездънната глъбина на океана и глух, но мощен тътнеж отекваше в простора, сякаш някъде в невидимата далечина планина се биеше с планина. Макар и напълно завладяна от необикновеното зрелище, веднага се огледах за Одисей. Забелязах го да седи върху един тъмен камък, наполовина натопен във водата, и да наблюдава разбунтуваното небе. Изглеждаше някак малък пред надигащите се стихии. В тъмната му, свита фигура, осветявана от блясъка на светкавиците и отраженията на многоцветните облаци, имаше нещо безпомощно. Пристъпих по влажния пясък и се доближих безшумно до него. Тогава чух въздишката му. Бе тежка, пълна с безсилна ярост, като горестен зов, като смъртно стенание. Без да се колебая, поставих ръка на рамото му. За пръв път не изпитвах страх от него. Той бързо и с гняв се обърна към мене, но щом ме видя, лицето му мигом се смекчи. Дори на устните му трепна усмивка и тя бе в странно противоречие със зачервените му очи и стичащите се по бузите му две сълзи. Никога не бях виждала Одисей да плаче, та ми стана и чудно, и жално, и някак неловко, защото знаех как ревниво крие той своите преживелици от хората и колко се дразни, когато чувствата му станат достояние дори и на най-близките му. Не смеех да го запитам нищо и чаках да ме заговори пръв. Но той също мълчеше, само ме гледаше с нарастваща нежност в очите, забравил сякаш, в радостта си, че ме вижда, своите сълзи. Обхвана ме щастливо смущение, толкова силно, че се помъчих да отклоня вниманието на Одисей от себе си. „Като че ли идва буря…“ — промълвих. Той погледна небето, озарявано от непрекъснати светкавици, и рече разсеяно: „Да, идва буря“. После пак се обърна към мене, но сега умът му бе зает с друго. „Стоя на този бряг, каза, и мисля на колко ли дни път от него се намира Гърция. И още, че ако идващата буря би ме заварила в океана, това би означавало сигурна гибел за мене…“ „Много ли надалеч отиваш с лодките на диваците?“ — го запитах. „Този път смятах да отида много надалеч“ — отвърна Одисей, като се подсмихна лукаво и ме загледа с познатата ми момчешка палавост в очите. „Къде?“ „Не се ли сещаш?“ „Не!“ Усмивката на Одисей стана по-широка, той не откъсваше очите си от мене. Явно бе, че ми готви някаква изненада и предвкусва удоволствието от това. Най-после каза просто и много тихо: „В Гърция“. Не повярвах на ушите си. „Къде каза?“ — запитах с пресеклив от вълнение глас. „В Гърция повтори Одисей вече високо. В Гърция, Пенелопе! Там е моето място! Непоносимо тежко ми е вече да живея на този остров. Огигия ми е опротивяла като смъртта. Всъщност това е смърт за мене, животът тук, където моите знания не са нужни, никому и където моят дух не може да се отрази напълно в хората.“ Все още не можех да повярвам на това, което чувах. „Истина ли казваш?“ запитах объркана, съмняваща се, недоумяваща. „А имам ли причина да те лъжа?“ запита на свой ред Одисей. Ръката му се протегна и хвана моята, притегли я в милувка, задържа я. Тази проста ласка прониза не толкова тялото ми, колкото душата. Тя беше като лъч, светъл и топъл, който премина през мъглата на нашето отчуждение и ми разкри истината по-ясно от всяко слово. Нямаше съмнение, Одисей се връщаше с духа си към Гърция и мене! Той бе отново свободен, отхвърлил унизителното иго на страстта си към Калипсо. Странно, но в този миг като че ли се радвах повече на нейното поражение, отколкото на неговото освобождение. Заедно с това един съществен въпрос стоеше в ума ми, въпрос, който не можех да премълча. „А как ще тръгнеш без кораб и без другари?“ Одисей ме погледна бързо и изведнъж стана сериозен. „За това мисля и аз отвърна. Ден и нощ. Сън не ме хваща. Реших да си построя сал като тези, с които диваците се пренасят от един бряг на друг. Сал с кормило, а може и с платна от рогозка. Ще се запася с вода и храна за един месец и ще тръгна. Но мога ли да бодърствам цял месец? Колкото и да се противя на съня, той все пак ще ме надвива от време на време. В кратките часове обаче, додето спя, съдбата ми ще бъде предоставена единствено на случая. Къде ще ме отведе той? Зная добре, че полярната звезда трябва да се намира винаги от лявата ми страна. Но как ще спазвам посоката, когато спя? То ще бъде трудно, дори когато съм буден. Морето е пълно с изненади. Съществуват мощни морски течения, за които моят сал ще бъде като обикновена треска. И бури, които за миг ще пръснат гредите му, тъй както се пръска развързаният житен сноп, хвърлен върху гумното по време на вършитба. Въпреки това, аз съм решил да рискувам. По-добре бърза смърт сред вълните на океана, отколкото бавно изтляване върху този забравен от хората и боговете остров!“ Одисей замълча, съсредоточен в своите мисли, и аз не знаех какво да му кажа в отговор. Изведнъж видях всички трудности на неговото завръщане. Вероятността да успее, ако такава изобщо съществуваше, бе съвсем малка. А неуспехът означаваше гибел. Рискът, който Одисей поемаше, бе наистина страшен. Цяла лудост беше да тръгне да търси своята родина през бездната на океана и неизвестността на пространствата, заплашен от враждебните сили на природата и безбройните дебнещи го опасности! И при това сам, без кораб, върху някакъв жалък сал! Не смеех да насърча Одисей в решението му, но знаех, че той ще го изпълни и без моето насърчение. Познавах смелостта му. Спомнях си протока на Сцила и Харибда. Какъв подвиг бе извършил тогава той, само за да задоволи любопитството на ума си! А сега въпросът бе да спаси своя дух от тлението на едно безсмислено съществуване. Той отхвърляше живота за самия живот и с това ми ставаше по-близък от когато и да било. Разбирах, че неговата и моята борба имат всъщност една и съща цел победа на духа. За да може да се пребори със съпротивляващия се на волята му свят, Одисей трябваше да се пребори най-напред със себе си. Да потисне и овладее заложения дълбоко в него, в самата му жива плът, нагон за самосъхранение, страх пред опасността и смъртта. Тъй както и аз се борех с бушуващия в кръвта ми нагон на рода и не се подчинявах на грубите сили на живота, които се мъчеха да ме победят. Чувствах, че това ни свързва по-здраво и по-трайно от всичко, еднаквата мощ на духа и неговото сходство зад непримиримите противоречия на характерите. И изпитвах някаква нова, сурова милост към този мъж, толкова далечен и толкова близък едновременно. Тя се раждаше от мъките на сърцето и проникновението на мисълта и приемаше както силата, така и слабостта на другия, а заедно с това му признаваше и правото на свобода, правото да има свой личен път с всички негови грешки и отклонения. За пръв път от много време ми се прииска да целуна Одисеи, с целувката на равните и свободните, целувката на разума и възстановената хармония. Дори се наклоних към него. Но тогава грохотът на оглушителна гръмотевица проехтя над главите ни. Неволно се огледах и видях, че облаците са дошли вече над острова и са надвиснали ниско върху неговите брегове. Слънцето се бе загубило и в потъмнелия океан се надигаше исполинска, заплашителна вълна. Одисей също се огледа, скочи, извика: „Бягай бърже!“, и като ме хвана за ръката, повлече ме към вътрешността на острова. Но бурята, по-бърза от нас, ни изпревари, преди да сме стигнали до някакъв заслон и се спусна върху ни като обезумял демон. Целият свят се завъртя сякаш в един чудовищен въртоп. Нощ непрогледна настъпи, небето и океанът се сляха с екотливо стенание, облаците се свлякоха като стена от вода върху земята и треви, и зверове, птици и дървета бяха понесени от страховития порой. Сред ужасния шум напразно зовях Одисей. Той бе изчезнал някъде. Тичах слепешката, обхваната от паника, падах и отново ставах и вече не виждах нищо, не съобразявах нищо, само усещах с цялото си същество силата на разрушението, развихрена около мене. „Хаосът настъпва! — ми мина по едно време през ума. — Светът се връща към хаоса! Той ще погълне Одисей, ще погълне навярно и мене!“ Тогава се събудих.

В голямото раздвоение изпаднах след този свой сън. Исках да вярвам, че той е истинен, за да смятам и думите на Одисей за истина. Но вече бях лишена от своята някогашна простодушна доверчивост. Все пак този път намирах известни основания да бъда по-малко скептична. Мислех си, че ако моите сънища бяха просто измама или игра на възбуденото ми въображение, те нямаше да бъдат така ясни и смислени, нито пък да съдържат толкова последователност и житейска правдивост. Ала тъй като не съществуваше нищо, което да доказва състоятелността на моите съждения, аз продължавах да се люшкам между вярата и съмнението. Случваха се дни, в които почти вярвах в завръщането на Одисей. Това ставаше обикновено в мигове, когато собственото ми положение ми се струваше особено безнадеждно.

Именно безизходността ме караше да се ловя отчаяно за надеждата, че Одисей ще си дойде. Знаех, че неговата поява щеше да ме изкара веднага от ужасното затруднение, в което бях попаднала, и да разреши всички неразрешими въпроси, които стояха пред мене, затова неволно я очаквах. Но след това трезвият ми ум тръгваше отново по пътя на съмненията. Мислех за трудностите на Одисеевото начинание и губех надеждите си. Как щеше да прекоси океана и да премине през всички морета, които го отделяха от Гърция? Спомнях си бурята, която бях видяла в съня си, и си казвах, че не е по силите на сам човек да се справи с развихрените стихии на онази природа. Впрочем аз не знаех и това, дали Одисей се бе спасил от потопа на остров Огигия или бе загинал в него. Той бе изчезнал по едно време… Може би бе отнесен от пороя? Може би бе ударен и удавен? Тази възможност ме обезкуражаваше съвсем. После обаче ми идваше на ум за другата буря в открития океан и за крушението на Одисеевия кораб или за преминаването му през протока на Сцила и Харибда. И тогава си казвах, че Одисей не може да загине така лесно, освен ако самата съдба не е решила гибелта му. Неговата съобразителност, душевна сила и храброст бяха толкова големи, че той навярно би излязъл невредим и от огъня, както бе казал навремето старецът критянин, първият вестител от Троя. Така аз се мъчех сама да съхраня надеждите си. Но те бяха колебливи и несигурни. В едно обаче бях напълно убедена, че ако Одисей е жив, той непременно ще изпълни решението си. И може би ще доведе своя опит до успешен край. Защото неговият героизъм не бе проста смелост пред неблагоприятните обстоятелства, а нещо много повече. Той представляваше, в своята същина, едно неподчинение пред волята на господаря, борба за освобождаване от неговото господство, за освобождаване от самия себе си, от страха за себе си, от тиранията, която тялото и неговите нагони упражняват върху човека. И макар че съвсем не бях сигурна в реалността на моите сънища, аз се чувствах отново свързана с Одисей чрез общия дух, който носехме и двамата. Дори все повече ми се налагаше усещането, че тази наша връзка е не само действителна, но и че съществува извън времето и пространството и затова никога няма да отслабне, нито пък да се прекъсне.

ЧАСТ ТРЕТА

КРАЙ И БЕЗКРАЙНОСТ

Настъпиха ведри и щастливи за земята дни. Пролетта развяваше във въздуха своите топли благоуханни коси, поглеждаше с модри, ласкави очи от всяко вирче, пееше в горите с гласа на славеите, смееше се с весел младежки смях, лудуваше. Над света течаха потоци светлина и го заливаха с радост и ликуване. През един такъв пролетен ден в залива Рейтрос хвърли котва малък, но красиво построен кораб. Свободните от работа граждани се спуснаха веднага любопитни към брега и скоро до нас стигна вестта, че е дошъл Ментес, царят на Тафос. Неочакваната новина ме развълнува силно. Не знаех защо идва Ментес при нас, но неговото идване събуди в мене толкова мили спомени и толкова живи, макар и неопределени надежди, че аз го приех в душата си едва ли не като изпратено ми от самите богове. Той не се бе променил много през изтеклите двадесет години. Бе запазил както фигурата, така и израза на лицето си, а също и някогашната си привлекателна изтънченост. Вестител на миналото, той представляваше сякаш неговия жив образ, заварден от посегателствата на времето. Ментес обаче намери, че аз съм променена, макар и в добър смисъл. Бях се накичила за посрещането му с неговите дарове, диадемата и пръстените с десетте камъка на живота, за да му покажа моята благодарност и сърдечна признателност. Но той като че ли не виждаше украшенията ми, съсредоточен единствено върху самата мене. „Годините не са ти отнели нищо, Пенелопе — каза. — Само са ти прибавили. Животът те е изваял по-тънко, без да ти постави нито един от своите груби печати. Някога ти беше малък кълн, който обещаваше много. Сега обещанията са осъществени. Ти си като узрял плод или като разцъфнал цвят. Но завършеността не е единствената примамка в тебе. Ти притежаваш нещо, което не съм виждал в нито една друга жена. Светлината на очите, спокойната усмивка… Да, да, съзвучието на цялото ти същество, зад което обаче се чувства огънят на битката, на вечното човешко противостоене. Сега разбирам упорството на ония долу. И аз бих упорствал като тях, ако бях на тяхно място. Не се съмнявам, че всеки истински мъж би искал да има съпруга като тебе и син като Телемах!“ Усмихнах се. „Телемах прилича на баща си“ — рекох. „Да, засмя се и Ментес, приличат си като две шишарки. Не съм виждал син до такава степен да прилича на баща си. Но от Одисей е обвивката, а духът, мисля, е твой!“ Умните, ласкателни речи на Ментес бяха като целебен балсам за душата ми, измъчена от униженията на последните месеци. Телемах също слушаше похвалите му с видимо удоволствие, поруменял, с лице, грейнало от доверчивост и младежко увлечение по този появил се изневиделица приятел. Той се чувстваше не само поласкан. Разбираше, че Ментес го преценява като мъж, и в него се надигаше мъжествеността, нещо, от което самочувствието му растеше. „Какъв снажен само е израснал! — продължаваше Ментес. — Какви мишци, каква сила! И какъв благороден израз! Кронион трябва да го е създал в час на особено вдъхновение!“

Макар и да показваше разбиране към женихите, Ментес не можеше да се помири със злочестината, надвиснала над нас. „Трябва да бъдат прогонени час по-скоро от двореца!“ — повтаряше той. „Да, се съгласяваше охотно Телемах, но как?!“ „Само с насилие! — бе отговорът на Ментес. — Когато преследва жената, мъжът се лишава от всеки разум. Мислиш ли, че с кротко убеждаване ще ги накараш да се разпръснат?!“ „Не! — намесих се и аз. — Но насилието крие опасности. Освен това не е добре, когато властникът, който трябва да поддържа реда и законите, започне да насилничи, особено над своите собственици поданици.“ „Доколкото разбрах, малко от младежите са итакийци.“ „Да, но има много от Дулихий!“ „Когато пред човека стоят две злини, той трябва да избере по-малката пред по-голямата!“ „Така е, но аз не виждам кой би могъл да се справи с тази тълпа от повилнели млади мъже. Смяташ ли, че това е по силите на Телемах?“ Ментес се замисли. „Като че ли ще е най-добре да потърсите помощта на народа — рече. — Итакийците навярно си дават сметка, че една промяна в управлението ще разтърси болезнено държавата им. Да не говорим вече за това, че от всички знатни семейства тук безспорно най-достойно за царската власт си остава семейството на Аркезиевци. Я ми кажете от кога не е свиквано събранието на мъжете?“ „От много отдавна. Още отпреди заминаването на Одисей за Троя.“ „А, това е добре — каза Ментес. — То ще придаде важност на събранието. Хората ще разберат, че не се отнася за какво да е, че ножът е опрял на кокала и че те трябва да се отнасят с нужната сериозност към тази работа…“ „Не вярвам да ни подкрепят!“ „Защо? Ще бъдат глупаци, ако не го сторят! Впрочем, нищо не се знае… Но така или иначе, ще трябва да се опита. Ако не успеете по този начин, ще търсите друг. Поне ще разберете доколко може да разчитате на своите поданици. Най-добре е, естествено, когато царството само се справя с нападналите го беди. Но ако е необходимо, ще прибегнете и до намеса отвън. Аз няма да ви откажа помощта си. Макар че за такова дело е нужен владетел с повече тежест и с повече сила, Менелай например или поне Нестор.“

Ментес си замина още същата вечер. Той носеше на своя кораб желязо, новия скъпоценен метал, и бързаше час по-скоро да се освободи от него, като го отнесе в Темеза. Царят на Тафос си отиде, но неговото слово остана в душите ни и бързо взе да кълни. Само за няколко часа Телемах се промени коренно, съветите на Ментес го бяха извадили от вцепенението на безплодното изчакване, бяха му показали средство за спасение и насочили силите на духа му по пътя на действието. В изражението му се появи някакво ново достойнство и държанието му бе проникнато от увереност и решителност. Тази промяна не остана скрита за женихите. Толкова повече, че самият Телемах не я криеше. Нетърпелив да приложи казаното от Ментес на дело, той още след изпращането му бе заявил на пируващите момци, че е крайно време да напуснат двореца. Бе им отправил укорни речи с прямота, на която те не бяха свикнали. Бе призовал боговете за свидетели на техния произвол. И нещо, което бе вече голяма грешка, в увлечението си ги бе заплашил. Антиной, засегнат в своето самолюбие, му бе отговорил с пристрастни, обидни слова. Но хитроумният, проницателен Евримах веднага бе свързал държането на Телемах с посещението на Ментес и му бе задал няколко изпитващи го въпроса: Кой е бил гостът? Защо така бързо си е тръгнал? И дали той не е донесъл някаква вест от изчезналия Одисей? Ядосан на женихите, а може би и на себе си, син ми бе напуснал залата, твърдо решен да свика събранието на мъжете още на следващия ден.

Едва се бе разсъмнало и Телемах наистина разпрати глашатаите на двореца по всички на краища на града и из околностите му, за да поканят пълновръстните мъже на главния градски площад. През това време той се изкъпа и стъкми изрядно, както налагаше случаят. Облече дреха в бяло, цвят на невинността, а на плещите си наметна късо виолетово наметало в знак на скръб и грижа. Единственото му украшение бе златната княжеска препаска в косите. Въоръжен бе обаче добре, с двуостър меч и копие в ръка. Придружаваха го две великолепни кучета, негови постоянни другари, потомци на стария Аргос, и глашатаят Пизенор, един от най-верните наши слуги, който носеше след него жезъла от слонова кост на Лаерт. Поръчах на този глашатай да следи зорко за всичко, да гледа и слуша добре, за да ми разкаже после какво е станало с подробности, и още щом свърши събранието, да изтича и ми съобщи неговото решение. Наложи се обаче да чакам доста. Притесних се много, защото това бе признак, че работите на стъгдата не вървят гладко. Най-после Пизенор дотърча задъхан. „Всичко беше нахалост, господарке! — бяха първите му думи. — Гражданите не посмяха да се опълчат срещу женихите. Ментор ги наруга и ги нарече в очите страхливци и безсъвестници. Но макар и засрамени, те не се решиха да вземат страна.“ Знаех предварително, че ще стане така. „А къде е синът ми?“ — запитах. „Господарят се огорчи силно и аз го видях, че се спусна към брега на морето. Изглежда, отиде да се разходи на воля, додето му размине мъката.“ „Добре! Разкажи ми сега всичко подред!“ „Отначало вървеше, както трябва — заразказва Пизенор. — Когато стигнахме на стъгдата, там заварихме вече събрани всички мъже. Те сториха път на господаря и той мина, та седна на царския престол. Веднага очите на цялото множество се приковаха върху му. И млади, и стари го гледаха с възхита и разположение заради хубостта му. Бог Кронион го е дарил с голяма красота, та хората му се радват, а онези, които са познавали баща му, не могат да се начудят на приликата помежду им.“ „Разправяй по-нататък!“ „Пръв взе думата старият Египтий. Той запита за какво е свикано събранието и пожела щастие на онзи, който го е свикал. Тогава господарят, без да се помайва, протегна ръка, аз му подадох жезъла и той започна да говори. Което е право, слушаха го внимателно.“ „За какво говори синът ми?“ „За всичко говори. Всичко им каза, честно и открито. Каза им, че царстващият дом на Итака е застрашен от гибел, а гражданите не искат да знаят за това. Каза им също, че те трябва да се срамуват заради безучастието, което показват пред бедата на своите царе. Заплаши ги дори с боговете!“ „Е?“ „Никой не му възрази, но и никой не се обяви в негова защита. Господарят чак заплака пред такова безразличие и хвърли жезъла си на земята!“ „Съвсем нищо ли не му отговориха?“ „Нищо! Само Антиной, буен и бърз в думите, какъвто го знаеш, похули господаря, като го нарече празнословец и ветрогонец!“ „Друго не му ли каза?“ „Надрънка му разни врели-некипели, които няма защо да повтарям!“ Пизенор изглеждаше смутен. Явно, беше му неловко да повтори думите на Антиной пред мене. Но аз трябваше да зная всичко, затова му заповядах да говори. „Антиной мрази другите женихи, господарке — започна Пизенор със заобикалки. — Те му са като тръни в очите. Но той смята, че няма друго средство за спасение от тях, освен ти да се омъжиш. Разбира се, за него! Обвини те, че разиграваш мъжете, горда с ума и дарбите си, и че сама си привлякла толкова много хора. В края на краищата излезе, че ти си виновна за всичко. Никога не съм виждал господаря така разгневен. Каза на Антиной, че само един скудоумец или безчестник може да говори по този начин. В гнева си издигна ръцете си нагоре и замоли Зевс, бащата на всички смъртни и безсмъртни, да го вземе под свое покровителство и да стане съдник между него и женихите. Тогава видяхме, че над главата на господаря, високо в небето, се вият два големи планински орела. Събранието изтръпна. Мнозина си помислиха, че това е знак от Кронион за разположението му към господаря. Някои се изплашиха, взеха да се побутват и да си шушукат. Като видя, че настроението на хората се променя, старият Алитерсес се реши да се намеси във ваша полза. Той каза, че появата на Зевсовата птица над главата на княза най-добре показва кого боговете смятат за прав. Позова се на опита си на гадател. Напомни на мъжете и това, което бил предрекъл преди девет години за цар Одисей“. „Изчезналият владетел на Итака ще бъде скоро тука! — рече. — Помислете си какво ще стане тогава!“ След тези думи събранието явно започна да се настройва срещу женихите. Но тогава заговори Еванорид. Със спокойно лице и ясен глас той запита мъжете дали вярват, че всеки птичи полет крие в себе си някакво предзнаменование. „Птиците си летят на воля, рече, а глупавите хора смятат, че те вещаят съдбата им.“ Осъди Алитерсес, че подстрекава и дразни и без това раздразнения Телемах. Евримах също се заяде със стареца. Озъби му се като вълк на куче и взе да го хули с обидни речи. Одързости се дори дотам, че го изпъди от стъгдата. „Иди си, рече, вкъщи и там предсказвай съдбата на собствените си синове!“ Заплаши го, че ако внуши враждебни помисли на господаря, ще бъде наказан с тежка глоба, която трудно ще изплати. Каза, че женихите не се плашат от нищо, защото желанията им са естествени и стремежите законни. Накрая посъветва, уж приятелски и добронамерено, господаря да те върне при баща ти и да те застави да приемеш брака, който ти предлагат. „Иначе, рече, домът ти ще бъде наистина съсипан!“ „Това ли е всичко?“ „Не! Господарят му отговори с голямо достойнство, че той не може да изпъди от дома майка си, която го е родила и откърмила и която му е по-мила от всички хора. И още, че никой няма право да налага на една свободна жена нежелан и противен ней брак. После помоли общината да му даде кораб и гребци, за да тръгне да търси баща си.“ „Какво приказваш? Само това оставаше!“ „Те обаче му отказаха, господарке — рече Пизенор. — За тази работа не се безпокой!“

Но аз имах толкова други причини да се безпокоя за Телемах. Синът ми започваше борба, чийто изход бе съмнителен. При това пълна с рискове и опасности. Той не знаеше още силата на човешките страсти и това увеличаваше опасността за него. Да предизвикваш стихиите на човешката душа е винаги страшно, а в случая, то бе цяло безумие. Трябваше да се опитам да му внуша да не води поне така открито борбата си. Не дочаках връщането му в двореца, а тръгнах да го търся сама. Намерих го все още на морския бряг. Разговаряха с Ментор. Изглежда се бяха съветвали, защото щом се приближих, веднага ми съобщиха решението си. Телемах искаше да се отдалечи за малко от град Итака. Смяташе да обиколи острова покрай брега. „Не го възпирай, Пенелопе — рече Ментор. — Тук сега за него е по-опасно. А за да бъдеш напълно спокойна, обещавам ти да тръгна с него и аз.“ Намерих решението им за разумно и без много колебания се съгласих с него. „А кораб?“ „Ще помолим Ноемон за кораб. Той все търси да се докарва чрез услуги, а в случая ще бъде поласкан и дори щастлив да помогне.“

Телемах замина още на другия ден призори. Не ми позволи да го изпратя и аз не настоях за това. Бързах той да напусне час по-скоро града. Научила бях, че на вечерята отново се бе счепкал с Антиной и пак бе заплашил момците. След заминаването му обаче изведнъж усетих страшна празнота около себе си. За пръв път се разделях със сина си и преживявах раздялата с цялото си същество. Чувствах се съвсем сама, сякаш дворецът и градът около мене се бяха неочаквано обезлюдили. Не стига това, но изпитвах и някаква непрекъсната тревога без видима причина. Защото морето бе тихо и спокойно, а времето великолепно. Това бяха първите дни на лятото и те се редяха светли и блестящи като скъпоценни камъни на огърлица. Бури нямаше и за пирати нищо не се чуваше. Смятах, че Телемах и Ментор ще отсъстват най-много пет-шест дни. Но минаха десет, а тях все още ги нямаше. Започвах да се тревожа истински. „Навярно се отбиват във всяка рибарска колиба — ме успокояваше Евриклея. — Предполагам, че Ментор нарочно се бави и залисва, Телемах, за да мине повече време и духовете да се уталожат!“ Казваше го леко, но лицето й ми изглеждаше загрижено. Минаха петнадесет дни, а от Телемах и Ментор все още нямаше никаква вест. Вече исках да изпратя лодки покрай брега да търсят заминалите. Но тогава върху ми се стовари нова тревога, съвсем действителна и затова много по-страшна от всичко, което бях преживяла до този час.

Денят се случи горещ. Предната нощ не бях спала от грижа и безпокойство и цялата сутрин се чувствах като болна, с изморено тяло и изтерзан дух. Чаках женихите да свършат обяда, за да позатихне наоколо и да почина. Ала като че ли нарочно, тоя следобед бе по-шумно от всеки друг и глъчката в двореца не спираше. Тъкмо ме обори дрямка и Акторида ме събуди. В покоите ми бе дошъл виночерпецът Медонт, който прислужваше на нашите незвани гости. „Богове, възкликнах неволно, как няма нито миг покой от тези хора! Сякаш собствените ми мъки са малко, та всеки ден трябва да ми се прибавя и по нещо от тях!“ Бях готова да се скарам на Медонт заради ненавременната му поява. Но когато видях лицето му, речта ми остана безкрила върху устните. Той бе блед като мъртвец. „Какво се е случило? Говори!“ — рекох на човека. Ала той стоеше ням и стъписан, сякаш сам изплашен от това, което щеше да ми съобщи. „Говори! — му повторих. Какво е станало? Женихите ли извършиха нещо?“ „Още не са извършили нищо, промълви най-после Медонт, но се канят да извършат… Те, господарке, искат да нападнат сина ти!“ Думите стигнаха до слуха ми, но умът ми не ги възприе. „Да го нападнат ли? Как да го нападнат? Защо да го нападат?“ „Защо? Защо? За да го погубят!“ — отвърна нетърпеливо Медонт. Сега вече разбрах. Следващият миг усетих как в съзнанието ми се отвори мрачна, бездънна яма, която поглъщаше с вихрена бързина всичко. Отворих уста да кажа нещо, но не можах да произнеса нито дума. Само от схванатото ми гърло с мъка се изтръгна тежко стенание. Заедно с това почувствах тялото си омекнало, без всяка сила и се свлякох от креслото, на което бях седнала, като съблечена дреха. Акторида се спусна да ме подкрепи и Медонт се опита да й помогне. Чувах гласовете им, но не разбирах какво казват. Виждах движенията ми, но не усещах докосването им. В това време гърлото ми се освободи от стягащия го обръч и аз изхлипах: „Богове! Имайте милост!“. Синът ми убит от женихите! Телемах мъртъв! Само представата за това ме унищожаваше с непоносимия си ужас. „Но защо? Защо? Защо?“ — питах все едно и също Медонт като обезумяла. „Успокой се, господарке — ми говореше виночерпецът. — Защо? Знае се защо! Господарят ги заплаши и ги настрои срещу себе си. А днес те научиха, че е заминал за Спарта, разбраха, че заплахите му не са били на вятъра, и наистина се изплашиха да не би той да ги погуби. Затова решиха сами да го погубят. Но едва ли ще успеят! Успокой се, това още не е станало! Додето денят свърши, какво ли не може да се случи! Добри са боговете! И Кронион няма да позволи такава неправда!“ Думите на Медонт все още с мъка стигаха до мисълта ми. Най-после съобразих и запитах озадачена: „Защо спомена Спарта? Каква Спарта? Какво ми говориш, Медонте?“. „Ти може и да не знаеш, господарке, както не знаеха и женихите, но господарят, изглежда, е заминал за Лакедемон. Днес в двореца дойде майката на един от гребците, който тръгнаха с него, да пита за вести. Тя каза, че корабът отплавал за Пилос. И Ноемон потвърди пред всички женихи, че той дал на сина ти голям кораб, за плаване в открито море. Затова момците решиха, че господарят е отишъл в Пилос и Спарта, за да иска помощ от Нестор и Менелай срещу тях. Вдигна се голяма тревога. Всички говореха против господаря Телемах, а Лейокрит поиска смърт за него. Той каза, че това е предателство, един княз от царско семейство да вика чужди царе с въоръжени бойци на помощ, за да наложи волята си. Евримах също говори и каза, че син ти е истинската пречка между теб и женихите“. „За кого стои тя още в този дворец? — запита той. — Съпругът й е изчезнал от цели девет години. Свекър й живее като роб в полето. Свекърва й е в царството на Аид. Само синът й я задържа тука. Може би и царското достойнство. Но Пенелопа не е нито тщеславна, нито властолюбива. Затова, пак ви повтарям, че истинската причина тя да отхвърля нашите предложения за брак е Телемах. Убийте вълчето и вълчицата сама ще избяга от леговището!“ Не можех да слушам такива думи и пак започнах да стена от нетърпима душевна тегота и болка. Като видя как приемам заплашителните речи на двамата момци, Медонт рече: „Но останалите женихи не показаха голямо разположение към думите на Евримах и Лейокрит. Еванорид ги порица и каза, че най-сигурният начин да загубиш една достойна жена е да се мъчиш да я спечелиш чрез престъпление. Антином също се обяви срещу подобно дело, противно, както го нарече той, на всяка човещина. Дори Антиной не бе съгласен. Той каза, че иска да отведе в дома си щастлива невяста, а не безутешна майка“. Тогава Лейокрит започна да му се присмива и го нарече страхливец, който се перчи с думи, но се тегли от делата. А Евримах му каза: „Тя ще тъжи, докато роди син от тебе! Тези слова, изглежда, допаднаха на Антиной, а и подигравките на Лейокрит го засегнаха, и той неочаквано премина на тяхна страна. Намериха се още петнадесетина нехранимайковци, които се присъединиха към тези тримата. Но всички останали се отказаха да участват в престъпното деяние. Даже Ктезип“.

Слаба утеха беше то за мене, след като знаех, че съществуват осемнадесет души, готови всеки миг да убият сина ми. Трябваше да направя нещо, за да осуетя техните намерения, но какво? Помъчих се да се изправя, усетих обаче краката си отново омекнали и пак се свлякох на пода. В отчаянието си се разридах с пълен глас. Чули плача ми, в стаята дотърчаха робини, разридаха се и те и занареждаха като на погребение, както е обичай при робините. Дойде и Евриклея. Тъкмо проклинах Ментес, който, вместо да ни помогне, само ни бе навредил със съветите си. Обвинявах и хората около мене. „Как не се намери нито един да ми каже, че син ми заминава за Пилос!“ Евриклея изглеждаше съвсем сломена, дори винаги живите й очи бяха погаснали. „Майко, я замолих аз, изпрати веднага Долий при Лаерт. Нека свекър ми дойде тук, за да решим заедно какво да правим. Той ми е най-близкият човек. А и няма друг мъж в Итака, който да милее повече за Телемах.“ Изведнъж Евриклея коленичи до мене на пода и като постави ръка върху повехналата си гръд, рече: „Чедо, вземи и ме прободи с кинжал, защото аз единствена в двореца знаех и не ти казах. Но така се заклех на нашето слънце, на богоподобния Телемах! Страхуваше се той да не се разтревожиш и да не похабиш хубостта си с напразни тревоги и сълзи. А Лаерт ти недей нажалява излишно. Какво може да ти помогне този съсипан от старостта и скръбта си нещастник? По-добре стани, изкъпи се и се облечи и направи приношения на Зевс, който крепи правдата по света, и на Атина, която стои зад войнстващия човешки разум. Нека те помогнат на твоя син, който им служи с всяко свое дело! Тяхната помощ струва несравнено повече от помощта, на който и да е смъртен, затова й се довери с ум и сърце“. Отдавна вече не вярвах особено нито в Зевс, нито в Атина, но приех предложението, хванах се за него като за последно и единствено средство и оставих Евриклея да прави с мене каквото ще. Тя ме изкъпа, облече ме в чисти одежди и аз направих приношения на боговете. Опитах се и да се моля, но молитвата не ми се удаваше. През всичкото време мислех само какво бих могла да предприема, за да попреча на жестокото дело. Неочаквано ми дойде на ум да говоря с тримата водачи, за да им кажа, че зная кроежите им и че ако те посегнат на сина ми, никога няма да им простя това. Веднага изтичах долу, но младежите бяха напуснали залата. Хукнах към морето. На пристана стояха няколко кораба, но никой не се мяркаше край тях. Тръгнах да търся момците по домовете им. Но във всяка къща ми казваха едно и също, че търсеният от мене момък бе дошъл преди около час, бе се приготвил набързо за път и заминал, без да каже къде. Или бяха вече тръгнали, или имаха някакво уговорено място, където трябваше да се съберат, преди да потеглят. Пак се върнах на брега. Падаше здрач и аз видях през неговата тъмна завеса очертанията на кораб, който се отдалечаваше бавно през залива по посока на Астерида, малък остров, намиращ се в протока между Итака и Сама. Те бяха. Чувствах с цялото си същество, че това са те. Развиках се с глас, който изплаши самата мене: „Антиное-е! Евримахе-е!“. И пак, и пак. Но корабът продължаваше да се отдалечава и никой не се отзова на повика ми. Паднах на пясъка мълчаливо, без ридания, напълно съсипана от вълненията и усилията на този тежък ден. Някой се приближи до мене, бе жената на един рибар. Тя се опита да ме вдигне, после откри лицето ми и изплашена възкликна: „Царице! Това ти ли си? Не можах да позная гласа ти. Какво е станало?“. Не бях в състояние да й отговоря, гърлото и челюстите ми се бяха отново схванали. През това време пристигнаха Евриклея и Евринома, които ме бяха следвали непрекъснато, без да могат да ме настигнат, и ме отведоха в двореца.

Лежах на леглото си и тихо стенех. Евриклея ми донесе вечеря. Насилваше ме да хапна нещо или да пийна поне малко вино. Но аз не можех да приема нито храна, нито питие. Мислех за Ментес и отново го проклинах. По-добре да бяхме останали без богатство и без власт, но животът на Телемах да бъдеше запазен. Мъжете никога не знаят кое е най-ценното. В стремежа си да постигнат нещо, в амбицията си да се наложат те могат да унищожат самия живот и така да обезсмислят всичко. След това обвинявах себе си. Всъщност аз носех, истинската вина. Не бях успяла да овладея поривите на душата и тялото си и така бях докарала нещастието върху себе си, дома и сина си. Но тогава ме обхващаше гняв и негодувание към онзи, който бе вложил поривите в мене, неизвестния господар, скритата сила, която се разпореждаше със съдбата ми и чиято воля бе по-могъща от моята. Нима и аз не бих искала да живея като сестра си Ифтима, която бе прекарала целия си живот в безметежно семейно всекидневие?!… Бих ли искала наистина или само си въобразявах това? Защото аз бях съвсем различно устроена. И не само обстоятелствата на моя живот бяха други, но и самата аз бях друга. И това правеше съдбата ми неделима от моето същество и от моето съществуване. С тези мисли съм заспала. Спах дълбоко, непробудно, през цялата нощ, а на разсъмване сънувах сън, от който се събудих. Видях да влиза в стаята ми Ифтима. Беше такава, каквато я бях видяла за последен път преди двадесет години, облечена в бяло, самата тя белолика и мило усмихната. „Ах сестрице, заоплаквах й се аз, как ми е мъчно, че не мога да те посрещна с радост! Но грижата за сина ми е заключила сърцето ми!“ Ифтима стана изведнъж сериозна, погледна ме съсредоточено и каза: „Успокой се, защото синът ти ще си дойде скоро невредим при тебе!“. „Откъде знаеш?“ „Тайна!“ — рече Ифтима, усмихна се, този път загадъчно, и изчезна. Щом отворих очите си и се почувствах съвсем будна. Навън се съмваше и до слуха ми достигна звън на отцеждащи се дъждовни капки. Скочих и погледнах през прозореца. Бе валяло. Бе паднал, изглежда, продължителен и напоителен дъжд, защото от земята се вдигаха обилни изпарения, които бързо се превръщаха в мъгла. Сърцето ми трепна радостно при тая гледка. Защото мъглата щеше непременно да попречи на намеренията на женихите, които дебнеха сина ми в морето. Когато разправих съня си на Евриклея, тя плесна ръце, въздъхна облекчено и рече: „Това е бил добър дух, изпратен ти от боговете, чедо! Радвай се, защото Кронион мисли за тебе! Този дъжд и тази мъгла са негово дело!“. Все пак денят, който настъпи, бе тежък за мене. Тревогата ме заливаше на вълни, на вълни, които понякога напълно поглъщаха надеждите ми. И странно, но все повече и повече мислех за Одисей. Не можех да разбера защо мислите ми така упорито се стремяха към него, когато сега голямата ми грижа бе Телемах. Изглежда, в страха си се ловях неволно за бащата като за най-сигурна опора на сина, като за негов най-добър защитник, който не би пожалил нищо, за да го спаси от смъртта. Впрочем това раздвоение бе благодатно за мене, защото ми помагаше да понеса по-лесно товара на убийственото безпокойство. След мъчителния ден настъпи още по-мъчителна нощ. Заспах късно, но дори и заспала, усещах тревогата си и сънувах непрекъснато кошмари. Зората ме завари будна и ми донесе нов пристъп на страх, който направо ме влуди. С настъпването на утрото обаче чувствата ми взеха да се успокояват и духът ми се поуталожи. Мъглата над острова се бе вдигнала още предния ден, но морето бе още покрито с нея като с дебел, мъхест плащ. Да се срещнат двата кораба в нея би било направо чудо. Макар че дори и тогава опасността за Телемах не би била особено голяма. Не беше толкова страшно сблъскването, колкото ударът из засада, коварното убийство със стрела отдалече. Но мъглата изключваше подобна вероятност. Въпреки тези успокоителни мисли обаче невъзможно ми беше да се занимавам, с каквото и да било. Затова излязох в градината, да се поразходя. Женихите още не бяха дошли в двореца. Наоколо цареше мир и тишина, а лятното утро сияеше с такава свежест, светлина и радост, бе проникнато от толкова хармония, че пред него всяка грижа и тревога изглеждаше почти недействителна. Изведнъж до слуха ми достигна шум от бързи стъпки и говор на мъже, които идваха след мене по алеята. Изтръпнах и за миг само отново видях пред себе си лицето на бледия ужас с неговите мрачни, огромни, всепоглъщащи очи. Представих си, че носят Телемах мъртъв, прободен със стрела или късо копие, и сама се почувствах мъртва. Но тогава на завоя на алеята се показаха Ментор и Евмей, весели и забързани, и аз разбрах, че син ми се е завърнал и че новините от него са добри. Веднага си възвърнах силите и изтичах към мъжете. Те ме забелязаха и също закрачиха по-бързо към мене. В нетърпението си да ме зарадват дори не ме поздравиха. „Върнахме се, Пенелопе! — каза Метор. — Радвай се, защото всичко мина благополучно и синът ти е жив и здрав!“ Наистина се радвах, дотолкова се радвах, че дори не ми дойде на ум да ги упрекна за това, че ме бяха излъгали. „Отпусни сърцето си, Господарке — рече и Евмей. — Телемах си дойде и сам ме изпрати при тебе да ти кажа да не се тревожиш повече.“ „Къде е той?“ „Заедно решихме, че е по-благоразумно да не идва в града, додето не разберем какво става в двореца и какво е настроението на женихите след неговото заминаване“ — отвърна Ментор. „Тази сутрин пристигна при мене, горе, в планината, додаде Евмей, а сега стои в хижата и разговаря с един старец чужденец, който вчера дойде при нас.“ Неочаквано почувствах, че премалявам, та се принудих да седна на близката скамейка. Засмях се, защото ми стана неловко. После се разплаках. Смутени, мъжете взеха да гледат настрани. Най-сетне се посъвзех и захванах да разпитвам безредно Ментор за пътуването им и посещението в Пилос и Спарта. „Нищо не научихме за Одисей — каза Ментор. — А и никой не ни обеща помощ направо! Но ти ми кажи какво е положението тука, защото то сега е по-важно.“ „Женихите са озлобени страшно — отвърнах. — Неколцина дори излязоха с кораб в морето, за да пресрещнат Телемах и го нападнат…“

Не посмях да кажа: „да го убият“, но мъжете ме разбраха и лицата им изведнъж станаха сериозни. „Ти затова ли си така посърнала? — запита Ментор. — Но откъде научи?“ „Каза ми Медонт, виночерпецът!“ „Значи е вярно! Виж ти, докъде стигнаха тези безумци! Е, няма как! Свърши се вече с играта! Сега или Телемах тях, или те него!“ Пак се изплаших до смърт. „Менторе, рекох, не смей да подстрекаваш Телемах към вражда с женихите! В този дворец не бива да се пролее нито капка човешка кръв! От злото може да произлезе само зло! Ако Ментес не беше подтикнал Телемах към противни думи и действия, озлоблението щеше да бъде потискано и досега от двете страни. Предпочитам всичко друго, но не и да загубя сина си! Не искам обаче и да го видя убиец на чуждите синове!“ Ментор сви устни, загледа се в една точка, въздъхна. „А как ще усмириш тези повилнели младежи?“ „Ще им говоря още днес! Ще се опитам да ги вразумя!“ „Напразни надежди са това, Пенелопе! — рече Ментор. — Женски ум! Но прави каквото щеш! Дай да решим нещо по-разумно за Телемах!“ „Аз смятам, че трябва да си дойде тука!“ „И аз така мисля! — каза Метор. — На владетеля мястото му е в столицата, особено когато се решава съдбата му. Всъщност той ще бъде тука в по-голяма безопасност, откъдето и да е другаде. Женихите не ще посмеят да посегнат на него пред очите на цял град и на хората от двореца. Защото тогава ще навлекат нещастие и върху себе си. Ще бъдат изгонени от царството до живот и семействата им ще заплатят такава висока глоба, че ще останат разорени завинаги. Докато там, в свинарниците, сред пустошта на дъбовата гора, могат да го погубят лесно, без някой да разбере това. Какво ще им струва да избият пет-шест души свинари, след това да пуснат един роб на свобода, да му помогнат да избяга от Итака и да стоварят вината за убийството върху му?“ Евмей взе да му възразява, че свинарниците са същинска крепост и че хората му са сърцати, но аз мислех като Ментор, затова му наредих да се върне в планината и да каже на Телемах да се прибере в града. „Той ще тръгне навярно със стареца чужденец, който ни гостува от вчера в свинарника…“ — каза Евмей. „Какъв е този старец?“ „Дето ти споменах преди малко за него. Нещастен човек! Патил и препатил! Критянин, бил в Теспротийския край, а сега попаднал в Итака. Познава Одисей. Заедно воювали при Троя. Той бил от бойците на цар Идоменей. Казва и се кълне, че Одисей е вече в Гърция. Гостувал бил на Федон, царя на теспротийците, и на него оставил да му пази богатствата си, а сам заминал при оракула в Додона. Аз разказах това и на Ментор.“ „Не му вярвам — каза Ментор. — Всеки лъжец идва тука и разправя каквото му хрумне.“ „Този старец не е лъжец — взе да му противостои Евмей. — Човек, изпаднал в беда, на чуждата милост се надява, за какво ще лъже?“ „Именно затова“ — рече Ментор. И те заспориха, а аз стоях до тях, но не ги слушах, изцяло заета с казаното от Евмей. Действително, глупаво и наивно би било да вярвам на думите на някакъв непознат скитник. През последните години не малко такива бяха минали пред двореца, жалки бедняци, готови за къшей хляб и някоя дреха да надрънкат какво ли не. Но този път в подкрепа на просека идваше и сънят, който бях видяла. Ами ако той бе казал истината? Ако по някое чудо или решение на съдбата Одисей бе успял да премине океана и голямото море на запад от Гърция и да стигне благополучно до нейните брегове? Изведнъж усетих отново да ми премалява и нозете ми пак се подкосиха, отпуснаха се като гранки прежда. „Искам да видя този старец“ — промълвих тихо, като едва овладявах трепета на гласа си. „Няма нищо по-лесно от това, господарке — рече зарадваният Евмей. — Той все едно ще дойде в града да проси, а и да търси кораб, за да замине там, накъдето го тегли сърцето. Но аз мога и нарочно да ти го изпратя!“ „Добре, изпрати го първо при мене в двореца!“

Прибрах се в покоите си, но бях силно развълнувана и препълнена с какви ли не мисли, така че умът ми приличаше на морски въртоп, който кипи и се пени от попадналото в него рибе ято. Пак не можех да се занимавам с нищо, а не бях и в състояние да почивам. Долу в залата женихите се бяха вече събрали за обяд и както винаги шумяха. По едно време Евринома дотърча и съобщи, че заминалите по следите на Телемах младежи са се завърнали и са дошли да обядват и те. Веднага реших да им говоря. Бях страшно неспокойна, но така може би щеше да бъде дори по-добре, може би речта ми щеше да излезе по-прочувствена и по-убедителна. Накарах Акторида да ме стъкми с голяма грижа, изящно, но много просто и в пълно траурно облекло. Обратно, заръчах на Хиподамия и Автоноя, които щяха да ме придружат, да си сложат светли дрехи, за да подчертая по този начин моя траур. После слязох долу и минах през онази врата, пред която се бях показала за пръв път на женихите в залата. Влязох и останах права върху стъпалата от зелен мрамор, а момичетата застанаха крачка по-назад от двете ми страни. Женихите ме забелязаха веднага и шумът за миг спря. И пак очите на всички, като на един човек, се обърнаха към мене. Пак едно море от очи, което ме вълнуваше, завладяваше и поглъщаше мимо волята ми. Дори сега в него имаше повече сила отпреди. Чувствата на женихите бяха станали въпреки всичко по-зрели и по-дълбоки. Не виждах в тях вече някогашното им детско любопитство и повърхностно възхищение. Усещах се облъхната от едно мощно излъчване на страст, пламтящо желание, непобедимо телесно и душевно привличане. От страх да не му се подчиня побързах да им заговоря. „Момци, рекох на вид спокойно, но с голямо вътрешно напрежение, което напразно се мъчех да потисна, знаете ли защо съм дошла облечена в траур при вас?“ Те продължаваха да ме гледат, но мълчаха. Може би смътно се досещаха за причините, но не бяха много уверени в своите догадки. А струва ми се, че и не мислеха върху моя въпрос. В този миг всичкото им внимание, всичките им сетива и душевни сили бяха заети с моята поява. На едни лицата бързо поруменяха, обляха се в огън, други пребледняха и продължаваха да бледнеят. Като не получих отговор от страна на момците, аз продължих: „Дойдох при вас в жалейно облекло, за да ви покажа моето смъртно огорчение от вашите злосторни деяния и невъзвратимата и пълна загуба на моето доверие във вас. Вие замислихте зло срещу ни и с това нарушихте свещения закон на гостоприемството, защото цяла година вече ние ви приемаме като гости. Поискахте да убиете сина ми, който всеки ден дели щедро и радушно хляба и виното на своята трапеза с вас. Вашите престъпни замисли и коварни кроежи викат към самите богове за възмездие! На младостта прилича благородство и на човека човечност. Но кажете, нима вие се държахте благородно и човечно в този дом?! Идвате всеки ден неканени в него и дори не криете жестоката си цел да ни разсипете, да ни докарате до бедност и лишаване от власт, за да ме принудите по този начин да приема предложението ви. Син ми търпеше доскоро, с рядко за неговата възраст самообладание, тази ваша подла злонамереност и продължаваше да се държи с вас като с приятели, макар че вие му бяхте най-върли врагове. Търпеше и нахалството, с което вие разкривахте пред всички своите намерения, и безочието, с което ме ухажвахте, мене, неговата майка, пред собствените му очи. Нека всеки от вас се постави на мястото му и помисли как би се държал в подобно положение“. Замълчах, за да им дам време да съобразят, но не и толкова, че да се окопитят, и продължих. „Няма жив човек, който би търпял вашето държане спокойно, защото то надвишава всички граници на човешкото търпение. И Телемах не издържа и поиска защитата на гражданите, на собствените си поданици, срещу вас. Но нима нещо зло ви бе сторено? Нима пострадахте по някакъв начин? В своята надменност, жестокост и озлобление обаче вие решихте, че трябва да отнемете живота на сина ми заради неговия опит законно и човешки да се защити. Решихте да убиете невинния юноша, който не ви е направил нищо и който на мнозина от вас е бил дори приятел, искрен и честен. Поискахте да ми нанесете и на мене неизлечима рана, една болка за цял живот, като погубите единственото ми дете, върху което аз от петнадесет години съм съсредоточила целия си живот, тъй като не съм имала съпруг край себе си, нито други деца, между които да разделя чувствата и вниманието си. И вие имате лице да ми говорите за своята любов? Каква любов е тази, която е готова да причини смъртна мъка на любимото същество? Не, това, което ви влече към мене, съвсем не е обич, а вашето грубо мъжко желание. Но за мъжките желания съществуват друг род жени. Затова ви казвам, че вашето място не е повече в този дом и че дори сватовството ви да продължи цял век, то няма да ви доведе до желаната цел. За мене вие вече сте врагове и аз ще се пазя от вас като от огън. Не знаете ли, че онзи, който посяга на живота на сина, все едно че посяга на живота на майката и че който пролива неговата кръв, все едно че пролива нейната?!“

Те го знаеха много добре, защото сами имаха майки и поради своето небрачие още не се бяха откъснали и отчуждили от тях. Затова мълчаха смутени. Някои дори бяха отправили погледите си в страни или към земята. Те бяха видели изведнъж поведението си в съвсем друга светлина и бяха останали стъписани пред неговия нов образ. Бяха открили с присъщата на мъжкия ум двойственост, че истината, която ги вълнуваше, е с две лица, и това ги объркваше, и ги правеше нерешителни. Пръв, както винаги, се окопити Ктезип. Като се изправи, необичайно сдържан и сериозен, той заговори кротко и сговорчиво. „Царице, ти си права и справедливо е да ни съдиш. Но за замислите срещу Телемах не бива да обвиняваш всички ни. Само осемнадесет души между нас се поддадоха на това престъпно безумство. Всички други отхвърлиха злото изкушение и се обявиха против.“ Няколко, не много смели гласове се опитаха да го подкрепят. „Добре, Ктезипе, отвърнах, това, което казваш, е навярно истина. Но щом вие сте били против делото, замислено от вашите другари, защо не ми обадихте за него навреме?“ Настъпи мълчание, което аз не бързах да наруша. Най-после Агелай промълви колебливо: „Трудно е да бъдеш издайник, дори когато се отнася за престъпление!“. А Антином стана да говори и въпреки лъчезарния си поглед и ведър израз, този път младежът изглеждаше смутен. „Дори и да ти бяхме казали, царице, рече той, за какво щеше да ти послужи това? Само щеше да се разтревожиш напразно! Още повече че ти не би могла да помогнеш с нищо на сина си…“ „Наистина, отговорих, аз не бих могла да му помогна, но вие можехте да направите това вместо мене. Защо не се намесихте и не спряхте вашите другари? Сред толкова хора винаги ще се намерят и няколко звяра, но ако хората са на място, те успяват да обуздаят зверовете!“ Сега се изправи Еванорид. Сред общото смущение неговата увереност ме подразни от пръв поглед. „Не бива да забравяме, рече той, че всички ние тука сме гърци. Ние тачим свободата по нагон, а така сме и възпитани. Тези осемнадесет души наши другари са люде свободни, със съвест и воля неподчинени никому. Как бихме могли тогава да сложим ръка върху им единствено заради техните намерения? Ето че намеренията им не се осъществиха!“ „А ако се бяха осъществили?“ — запитах. „Щяхме да ги накажем според закона и обичая!“ Почувствах се възмутена. Всичко, казано от Еванорид, ми се стори празнодумство и лицемерно умуване. „Но каква щеше да бъде ползата за нас? — попитах, като едва сдържах гнева си. И за какво би ми послужило вашето наказание, след като синът ми би бил убит?“ Цялото ми лице гореше. „А знаеш ли ти, Еванориде, продължих, че мисълта прави човека престъпник?!“ „Искаш да кажеш, че престъплението се заражда в мисълта? Да! Но то не е още престъпление. Ако започнем да наказваме хората за това, което мислят, няма да остане нито един ненаказан човек. А после всички ще захванат да крият мислите си и така ще се научат да лъжат!“ Може би Еванорид беше прав, но неговите думи не можаха да освободят момците от тяхното чувство за виновност: Бях поразена от силата на нравственото начало, заложено в човека. Дори двамата водачи на убийците, Евримах и Антиной, отхвърляха от себе си всяка отговорност за станалото. Може би, за да се оправдаят пред мене, но също и пред другите, и пред себе си. Евримах каза, че бил пиян, и макар че му се присмяха за това, той продължаваше да твърди, че взел решението си в пияно състояние и че излязъл в морето само за да не измени на своята мъжка дума, но ако бил срещнал Телемах, за нищо на света не би посегнал на него. Антиной, честен и винаги откровен и прям от сила и гордост, не търсеше да се скрие зад измислени оправдания, но той смяташе, че любовта му дава право на всичко.

„Случвало се е, рече той, да убия човек при пиратски нападения, но никога предумишлено. Този път обаче в мене, изглежда, се бе вселила божествената, могъща и жестока душа на Астарта. Желанието ми да получа Пенелопа стана хиляди пъти по-силно и по-властно, отколкото може да бъде едно човешко желание. То затъмни всичко друго в мене, всички други чувства, разум и съвест. И аз усещах само него и чувах само неговите внушения. Трябваше да имам тази жена, без която за мене животът губеше всяка стойност. На каквато и да е цена! Вие казвате — престъпление… А за мене то беше средство. Един мъжествен път, който ме водеше право към целта. Щом не можех да получа по друг начин това, върху което ми даваше право самата сила на чувството ми, не ми оставаше друго, освен да го завладея насилствено. Аз и сега мисля, че само онова желание, което не признава никакъв друг закон, освен себе си, което е безотговорно и безогледно, може да победи. Пенелопа ме съди, задето съм искал да убия сина й, и тя е права. Но какво значи правото пред любовта? Самата истина бледнее и прилича на безплътна сянка пред нея. Онзи ден аз можех да убия собствения си син, ако той би застанал като пречка между нас. Можех да унищожа всички хора, стига да имах възможността да сторя това, да изпепеля целия свят или да го потопя завинаги под водите на един нов потоп.“ Антиной млъкна задъхан, цял пламнал, страшен и прекрасен, както винаги, когато говореше за своята страст към мене. Не можех да откъсна очите си от него, треперех с цялото си тяло и неволно му прощавах злите помисли спрямо Телемах. Женихите мълчаха поразени и само Евридамант заклати замислено глава и промълви: „Така, така… Аз те разбирам, приятелю! Макар че ти не си ми никакъв приятел. Едно само се чудя: как Пенелопа ти е устояла досега. Защото твоето чувство носи не човешка, а божествена сила“. Антиной не му отговори нищо и след като си пое дъх, предложи нещо толкова неочаквано, че отново смая всички. Той каза, че тяхното поведение е действително недостойно за знатни младежи и че който обича Пенелопа, трябва да обича и да се грижи и за сина й. Затова настоя да прекратят вече пиршествата в двореца и всеки да се домогва самостоятелно до брак с мене. Всъщност той отдавна желаеше именно това. „Нека всеки й изпраща дарове, рече, по древен обичай, а не да ощетява дома й!“ Веднага разбрах, че той иска по този начин да накара женихите да се разплатят с нас за нанесените ни загуби. Момците обаче помислиха, че той хитрува с друга цел, и Антимедонт му каза: „Хвърляш прах в очите на царицата, за да я накараш да забрави злосторните ти намерения!“. А Пизандър добави: „И навярно ще продадеш и последния хитон на баща си, за да я обкичиш с ахати и сардоникси!“. Въпреки това женихите изглеждаха готови да отстъпят. Противеше се още само една малка група, все младежи от другите острови, които дали от скъперничество или от вродено упорство не искаха да приемат предложението на Антиной. Но те не можеха да се наложат, тъй като бяха малцинство. Тогава Евримах, неизвестно защо, поиска да отложат решението за след три дни. Какво имаше той предвид не зная, но тъкмо това отлагане се оказа фатално за всички ни.

През тази нощ спах така, както отдавна не бях спала: дълбоко и отморяващо. Събудих се уталожена и бодра, с чувството, че ми предстои нещо хубаво. Веднага се сетих какво бе то. Днес Телемах трябваше да дойде в града. Станах и побързах да се облека. Накарах Акторида да ме премени с една дреха, която навремето бях приготвила за завръщането на Одисей и която още не бях слагала. Розова като цвета на шипката и гъсто избродирана по края с висящи мъниста от зелено финикийско стъкло. Сръчната робиня зави косите ми на възел от няколко леки къдри и покри лицето ми с къс розов воал. Тъкмо го забождаше, когато под колонадата се чуха радостни възгласи и приветствени викове, вдигна се весела врява като при някое щастливо събитие. Скочих с незабоден воал, изтичах долу и веднага го видях. Той бе дошъл, моят мил син, светлината на живота ми. Стоеше изправен между две колони, а около него се трупаха слугите и робите на дома, търчаха робини от всички страни и едни целуваха ръцете и гърдите му, други го прегръщаха през раменете, а които не можеха да се доберат другояче до него, навеждаха се и обвиваха с ръце нозете му. И всичко това бе придружено от глъчка, като от радостното чуруликане на птички. Телемах също ме видя веднага, освободи се от робините, изтича и ме вдигна на ръце. Нежно ме притисна до гърдите си, сякаш бях малко момиченце, и зарови глава в скута ми. А аз пак плачех и се смеех едновременно и целувах безразборно главата, бузите, очите, шията му.

Исках Телемах да ми разправи веднага за пътуването си и да ми съобщи всички донесени вести. Но той бързаше за градската стъгда. „Нека се представя на старейшините и нека гражданите ме видят, за да не могат женихите да плетат пред тях своите козни! — рече за извинение. — Ще приказваме после.“ „Аз им говорих“ — му казах. „На кого?“ „На женихите.“ „Е?“ „Те се чувстват виновни и са станали сговорчиви. Мисля, че след няколко дни ще напуснат двореца.“ „Хм! — рече Телемах, като събра вежди. — Ще видим!“ В гласа му имаше толкова сурова решителност, че аз го загледах изненадана. Чудно, как му беше повлияло пътуването! Нещо мъжествено и жестоко се бе появило в него. „Не се озлобявай излишно“ — казах. „Не е излишно! — отвърна Телемах. — Не забравяй, че те искаха да посегнат на живота ми. А и още не се знае дали няма да го направят.“ И пак върху лицето му същата сериозност и ожесточена решителност. „Няма да го направят вече — рекох. — Не продължавай враждата, защото тогава наистина може да се случи нещо лошо! Не ми създавай още тревоги! Достатъчно се тревожих през тези дни! Чудно ми е дори как оживях!“ Телемах ме загледа с милост и нежност в очите и рече: „Но сега нали се радваш?“. Усмихна се сладко по детски и лукаво допълни: „А ще има и още да се радваш!“. „За какво, за какво?“ — заразпитвах любопитно, но той бе поел вече към градската стъгда.

Към обед синът ми се върна в двореца и тогава се наприказвахме до насита. Впрочем аз повече питах, а той отговаряше. „Кажи ми най-напред, рекох, чу ли нещо за баща си?!“ „Какво бих могъл да чуя, отвърна Телемах, освен това, че е велик герой, когато Гърция никога няма да забрави.“ И се усмихна гордо и в същото време като че ли тайнствено. „Видя ли Нестор и Менелай? Какво мислят те за него?“ „И двамата казаха: Баща ти е находчив и предприемчив човек, силен духом. Ако е жив, и накрай света да бъде, пак ще си дойде. Но никаква друга надежда не ми дадоха, защото нищо не знаят.“ Започнах да го разпитвам за роднините и близките ни в Пелопонес. „Нестор се държи, рече Телемах, макар и да разправят, че умът му не бил предишният. А Евридика е бабичка. Смъртта на Антилох я е съсипала, все едно че пожар е минал през нея. Макар че всичките й други деца са добре. Огромна челяд! Има дори двама още небрачни — Пизистрат, който ме придружи до Лакедемон, и Поликаста, която ме изкъпа при пристигането.“ „Изкъпа те? Царската дъщеря?“ „Да — каза Телемах и леко поруменя. — По заповед на Нестор. За да покаже уважението си към баща ми и нашия дом. И на двамата ни беше страшно стеснително. Но все пак не беше неприятно, защото тя е хубава и мила девойка!“ „Виж ти! Това пътуване наистина доста те е променило!“ Телемах се разсмя, но още повече поруменя. „Кажи ми какво прави дядо ти? Нали го видя!“ „Достопочтеният Икарий ли? — рече Телемах развеселен. — Вуйчовците ми ми казаха, че ти така си му викала, когато си била още девойка в Спарта. О, той е добре! Пълен със сила и бодрост старец. Ти приличаш на него! Зарадва ми се страшно, чак сълзи избликнаха в очите му“. Каза: „Тук имам цяла къща внуци, но ти си ми по-мил от всички, защото си за мене като дар, изпратен ми неочаквано от боговете, и като вест от моята обична щерка“. Тези думи ме развълнуваха. Толкова отдавна не бях виждала добрия си баща, който навремето кротко и без особена охота ме бе съветвал да се омъжа. „А леля си Ифтима във Фера видя ли?“ „Гостувах й една нощ.“ Разпитах Телемах и разбрах, че това е било през същата онази нощ, когато аз сънувах Ифтима. Чудно, как душите на хората се свързват понякога, наяве или на сън! Започнах да разпитвам Телемах за Елена и Менелай. „Те са като хора, които се прибират у дома си след тежко крушение. Доколкото разбрах, Менелай е могъл да се завърне отдавна от Египет през тези осем години. Но той не е искал. Изглежда, му е било срамно и съвестно пред хората. Войната и годините са го направили да помъдрее. Сигурен съм, че ако той би притежавал тази мъдрост при бягството на Елена, никога не би започнал война за нея. Сега живеят в добър сговор. Всеки от двамата е примирен с всичко. Войната в онзи чужд край и животът в една далечна страна са го направили отзивчив, човечен, без мярка гостоприемен. Златните му къдри са отчасти посребрени и макар тялото му да е доста запазено, движенията му нямат вече младежка пъргавина. Станал е много чувствителен и съжалителен. Лесно се трогва от всичко и плаче.“ „А Елена?“ „Тя е нещастна жена. Смята, че навремето е била заблудена от Афродита или че тогава в нея се е била вселила друга душа. Така обяснява любовта си към Парис. Превратностите на съдбата са я позастарили, но тя е все още хубава и много привлекателна. Може би дори повече, отколкото е била на младини. Пряма и честна е и за чудо откровена. И така непосредствена, каквато си и ти. Като седи край нея, човек се забравя, такова удоволствие е да я гледаш и слушаш, да следиш движенията и промените на лицето й и да гониш полудетинските й мисли. Разбирам добре елинските царе, които всички са били влюбени в нея. И аз бих могъл да се влюбя!“ „Само това оставаше!“ — рекох. Телемах се засмя лукаво и ме целуна. „В нея има едно съчетание, продължи той, което мъжете, изглежда, особено обичат. Тя е лекомислена и нещастна. Каквото и да казва, но тя не може да забрави миналото и непрекъснато пие някакви билки, донесени от Египет. Напои с тях и нас. Те наистина имат чудното свойство да те накарат да забравиш всичко. И ти дават безгрижие!“ „А Хермиона?“ „Хубава е, но някак затворена. Доста зряла девойка, измъчена от тежкото си детство и девичество. А и бракът с братовчед й, струва ми се, не й е много по сърце. Подчинява се обаче на волята на баща си. Впрочем, ако е честолюбива, това навярно я удовлетворява. Един ден ще бъде царица на Спарта и Аргос едновременно.“ „А нали Менелай имаше и някакъв син, роден от робиня?“ „Мегапент. Видях го. Не прилича никак на баща си. Скромен момък, разбран, достатъчно благоразумен, за да не допуска до себе си вредоносни амбиции. Елена отдавна се е примирила с неговото съществуване и се отнася с този син на робиня като със собствено дете.“ „Да, рекох, животът ни примирява с всичко.“ С това разговорът ни с Телемах свърши. И двамата не споменахме нищо за женихите. Аз не исках да го дразня излишно, а той, изглежда, се пазеше да не ме разтревожи отново.

Следобед, по някое време, Евриклея дотърча в покоите ми силно развълнувана. „Сега, рече, чедо, вече ще те натъжа!“ Изплаших се. „Кажи ми бързо какво има!?“ „Аргос умря!“ Отдъхнах си. Но наистина се натъжих. Бедното старо куче, което толкова години бе служило на дома, бе пазило Телемах и винаги ми бе напомняло за Одисей и раждането на сина ми. „Как умря?“ — запитах. „Преди малко в двореца пристигна Евмей с един чужденец — заразказва Евриклея. — Аргос си лежеше, както винаги под колонадата. Спеше. Не зная от какво се събуди, но скочи, завъртя опашка към дошлите, заскимтя радостно. После го проточи на вой, падна и издъхна.“ „Странно! — рекох. — Дали на Евмей така се е зарадвал! Но днес сутринта дойде и Телемах, а той съвсем не го посрещна с такава радост…“ „Знам ли, чедо — каза Евриклея. — Животното е нещастна душа, няма, заключена в своята безсловесност!“ Изведнъж някакво неясно, смътно, но тревожно и вълнуващо предчувствие обхвана духа ми. „А просякът?“ — запитах. Въпросът ми дойде някак от само себе си на езика, без да го обмисля. „Какво просякът?“ Той го вижда за пръв път — каза Евриклея. — „Човекът е критянин…“ В главата ми бързо се оформяше едно подозрение, но то бе още сякаш скрито зад завеса. „Как изглежда той?“ — запитах. „Кой?“ „Просякът, майко!“ „Човек на години, едър, снажен, но вече поотпуснат, натежал. Лобът му оголял. Иначе личи, че е бил хубавец някога. Брадата му е сива и невчесана, но устата му е красива, също каквато беше устата на Одисей. И очите му са като неговите, големи, зелени и гледат като в мъгла.“ За миг завесата в съзнанието ми се раздра и като светкавица блесна мисълта: „Това е той! Това е само той! Затова Аргос е умрял! Той го е познал и от радост е умрял!“. Богове! Стори ми се, че и аз ще умра. Приведох се ниско в креслото, още малко да рухна. Сърцето ми заби бързо-бързо, после замря. Изплашена, Евриклея се завайка около мене. За няколко мига замаят мина, но вълнението остана. А заедно с него и непреодолимото желание да видя чужденеца. Дали той бе действително Одисей или възбуденото ми въображение ме караше да вярвам това? Но приликата? Може би беше случайна… Защо Одисей трябваше да се представя за просяк, след като бе стигнал вече на своя земя, между свои хора? Кому беше нужна тази измама, тази игра? На него, разбира се, за когото животът бе неделим от играта… На него, който бе недоверчив към хората и обстоятелствата и винаги предпазлив по някакъв вътрешен нагон. Помъчих се да си представя как аз бих се държала на негово място. Навярно щях да изтичам веднага в двореца, щях да плача, да прегръщам всеки срещнат, да бързам като луда да видя близките си. Така щях да се радвам, че щях да забравя всяко недоверие, всяка предпазливост. Пред величието на мига играта би ми се струвала жалка. Но Одисеи не беше като мене. В това отношение той беше пълна моя противоположност. Евриклея ме напръска с вода от извора на нимфите, даде ми да дъвча някакъв корен, накади ме с друг. Нямах нужда от нейните грижи, но я оставях да прави каквото ще, заета с мислите си. Трябваше да видя колкото се може по-скоро странника. Но вълнението ме сковаваше. И някакъв необясним страх. Долу, в залата, женихите шумяха. Отдавна бяха свършили обяда, но продължаваха да се веселят. Телемах бе навярно при тях. Но къде ли се намираше просякът? Изведнъж се вдигна голяма глъчка. Какво ли се бе случило пак? След малко в покоите ми дотърча задъханата Евринома. След нея влезе и Евмей. „Лош народ са тези твои женихи, Пенелопе — започна икономката възмутено още от прага. — Младежите са изобщо буйни и неразсъдливи и нямат милост в сърцата, но тези надминават всичко, което съм виждала!“ „Какво стана!“ „Обругаха просяка — рече Евмей. — А Антиной дори го удари със столчето за крака.“ „И той, стар човек, не си кротува — продължи Евринома. — Дадоха му да се нахрани и напие доволно. Да си беше седял на мястото и да беше слушал Фемий, я! Тръгна да проси, от момците, да иска от всекиго по нещо. Някои му дадоха, а Антиной се разгневи.“ „От чия трапеза давате милостиня? — рече. — Не стига, че ние подяждаме дома на Пенелопа, ами остава още и милости да раздаваме от нейния имот!“ Странникът му отговори дръзко и заядливо, както не прилича на един просяк. Антиной се раздразни още повече. Той и без това още от самото начало гледаше накриво новодошлия. „Млад човек — каза Евриклея. — Младите обичат да виждат само хубави неща край себе си. А този критянин е като изхабена дреха. Пък и дрипите, в които е облечен, съвсем го загрозяват.“ „Все пак не приличаше да го бие — отвърна Евмей. — Захвърли столчето по него с всички сили! Старецът е як, устоя, защото столът го удари в гърба. Ако беше попаднал обаче в главата му, можеше и да го остави на място.“ „Вярно е, че не приличаше да го бие — рече Евринома. — Ами ако този просяк е някой безсмъртен, бог някакъв, предрешил се, за да изпита ума на смъртните, нали постъпката на Антиной може да донесе нещастие на всички ни?“ „Боговете знаят кого да наказват, се намеси пак Евриклея, но въпреки това постъпката на младежа е осъдителна. Чрез нея се позори нашия дом, оттук, та чак до Крит. Просяк, роб или знатен, всеки е човек и след като е прекрачил прага на дома ни като гост, той е вече свещен за нас!“ Слушах разговора на слугите и чувствах все по-голямо просветление в ума си. Вече почти не се съмнявах, че странникът е Одисей. Той бе очаквал навярно да завари в Итака и в своя дворец всичко друго, но не и това огромно сборище от женихи, които с незапомнено постоянство и упорство ме ухажваха и се мъчеха да ме накарат да взема един от тях за съпруг. Можех да си представя гнева, ревността и озлоблението му пред техния пир. При това те бяха млади и влюбени, а той вече не. За да подлюти още повече чувството си, Одисей бе тръгнал да проси. Бе поискал сам да се унижи пред женихите и да бъде унижен от тях, за да предизвика собствения си дух към по-голямо ожесточение. Сблъскването му с Антиной не беше случайно. Той бе доловил веднага кой от младежите е най-опасен. От своя страна, и Антиной бе почувствал противника в него и бе отразил неусетно неговата скрита враждебност. Като мислех по този начин, аз все повече убеждавах себе си, че странникът не е никой друг, освен Одисей. Нетърпението ми да го видя ставаше трескаво. Струваше ми се, че лесно ще го позная. Помъчих се да надделея вълнението и страха си и се обърнах към Евмей: „Нали този беше чужденецът, който уж знаел нещо за Одисей?“. „Този, господарке“ — се отзова с готовност свинарят. „Иди и го доведи при мене, искам да чуя какво ще ми каже!“ Евмей изтича бързо, а аз така се развълнувах при мисълта, че след няколко мига ще видя може би Одисей, щото едва не загубих свяст. Но свинарят се върна сам. „Къде е просякът?“ — го запитах. „Той, господарке, ще дойде довечера при тебе! — отвърна Евмей. — Така каза. Страхува се да не предизвика отново гнева на женихите.“. Основателна причина, но неизвестно защо, аз не я приемах за истинска. Все повече вярвах, че просякът е Одисей, и си казвах, че само озлоблението заради женихите го кара да отлага часа на нашата среща. Ако това беше преди двадесет години, щях да изтичам още начаса сама при него, без да мисля за гнева и яда му. Но сега и аз започвах да се изпълвам с гняв и яд. Всички мъки, които бях преживяла заради него през изтеклите години на раздяла, а и преди това, оживяха в съзнанието ми и подобно на зли демони захванаха да ме терзаят, озлобявали подстрекават. Бях обхваната от негодувание пред мъжката несправедливост на Одисей и кипях от възмущение пред неговата жалка себичност. Чувствата ми неусетно подириха отдушник в действието. Наистина време беше да го поуча най-после! Да му отмеря със същата мярка! Да му покажа, че господарят може да се превърне в роб, и да го накарам да разбере, по пътя на унижението, стойността на равенството в човешките отношения. Да отговоря на играта му с игра, за да мога по-лесно да го доведа до разплатата! Една всъщност невинна разплата от моя страна! Извиках Акторида. „Нагласи ме, й казах, като за голям празник и ме облечи колкото се може по-изящно!“ Акторида ме погледна учудено, но не каза нито дума. Приготви басейна и изля в него голяма амфора със силно червено вино, в което месеци наред киснеха всякакви ароматни цветове, стръкове и треви. После ме обля на няколко пъти, ту с много гореща, ту с много студена вода. Разтри тялото ми с ароматни масла по онзи известен само ней начин, при който кожата отначало става розова, а след това, когато кръвта се оттегли от нея, заприличва на слонова кост. Така приготвена, тя ми сложи сребърни сандали на краката, множество тънки, сребърни гривни на ръцете и бяла дреха от полупрозрачен плат, силно надиплена, прилична на заледен водопад. Спусна косата ми на два кичура върху разголената гръд и ми постави диадема от сребро като нежен полумесец. Но още преди това ме прибули с дълъг, бледосин воал, целият нашит със ситни, сребърни звездици. „Сега вече заприлича на нощната Артемида, която като красиво видение обайва взора на смъртните…“ — каза Акторида, сама възхитена от работата си. Бях доволна от вида си, но толкова се вълнувах, че не знаех как ще стигна до залата. Трябваше обаче да стигна и дори да издържа играта. Тръгнах с Хиподамия и Автоноя, които ме следваха с тъмносини дрехи, за да мога аз да се откроявам по-добре на техния фон. В залата глъчката бе неописуема. „Какво правят пак?“ — запитах Евринома, която ни посрещна. „Все проклетите им забави! — рече Евринома. — Дойде Ирос, та с него се занимаваха доскоро.“ Ирос бе местният просяк, редовен храненик на двореца. „Какво пък се занимават с него?“ „Насъскаха новия просяк срещу му и уредиха борба помежду им.“ „Е?“ „Странникът се оказа много силен. Така удари Ирос зад ухото, че от устата му рукна кръв и още лежи в несвяст на двора. Кой го знае дали ще оживее! А женихите се радват на силата на чужденеца. Затрупаха го с внимание. Антиной му даде един кози търбух, изпечен с плънка от кръв и мазнина. А Антином два цели хляба. И всички пиха за негово здраве.“ „И Телемах ли беше там?“ „И той!“ „Ах, жестоки мъже! Зверове, а не хора!“ „Зверове, ами! — откликна Евринома. — Те защо ходят на война!“ Изведнъж загубих всяка охота да влизам в залата, да се представям на женихите и да търся онзи, когото смятах за Одисей. Но играта бе започнала и нещо по-силно от самата мене ме караше да я продължа. Пристъпих през прага и влязох вътре. Изправих се на площадката, по вид изпълнена с гордо, достойнство, както прилича на една царица, но с душа, изтръпнала от тревожна несигурност. Хиподамия и Автоноя застанаха крачка назад от двете ми страни. Женихите ме забелязаха веднага и сякаш полудяха. Не зная кое ги възбуждаше толкова. Може би мисълта за близката раздяла с мене. Или въодушевлението им от борбата между двамата просяци още не беше стихнало. Или пък бяха пили повече вино от друг път. Но все едно, такива никога не ги бях виждала. Те викаха: „Зито!“ за мене, хвърляха чашите си нагоре, след като ги изпиваха на един дъх, някои скачаха от радост, други танцуваха, един дори запя. Вдигна се страшен шум.

Оставих ги да лудуват, а аз затърсих с очи чужденеца. Но не го забелязах никъде. А младежите тръгнаха отново вкупом към мене с грейнали лица, сякаш пред тях бе застанала добрата Тюхе, която излива само щастие и благодат върху смъртните. Пръв при стъпалата стигна Демоктолем, итакиец, строен, жив момък, със смугло лице и искрящи, тъмни очи. Той застана пред мене и като кръстоса ръце на гърди по азиатски, поклони ми се и рече: „Кажи, царице, какво те носи при нас!? Заповядай и всичко ще бъде изпълнено! Защото ти си като звезда не само между жените, но и между цариците“. Не му отговорих веднага. Изчаках уж шумът да спре, но всъщност се мъчех да овладея по-добре гласа си. Най-после вдигнах ръка. „Тихо! Тихо!“ — зашъткаха от всички страни младежите и скоро настъпи пълна тишина. „Момци — им казах. — Не съм дошла да заповядвам на никого. Но да отправя към всички ви един справедлив упрек. И най-напред към моя син, който е стопанин на този дом. Тук, в тази зала, днес е бил обруган един чужденец, наш гост. Няма значение, че той е просяк! Гостът е свещен, който и да е той! Питам ви, как стана така, че се обърнахте с груби и оскърбителни речи към стареца? Вие, които цъфтите от младост и сила, би трябвало да имате милост към неговата възраст. Самата старост е вече едно нещастие за човека, а този е сполетян и от друга, не по-малка беда: попаднал е сред чужди хора, далече от родината си, без подкрепата, която ни дава привлекателността на младостта, и без силата на богатството и властта.“ Нарочно подсилвах словата си, за да засегна по-болезнено Одисей, ако той се намираше сред момците. Следващият миг усетих, че той е наистина в залата и ме гледа. Нишката на мисълта ми се прекъсна рязко и аз замълчах, а очите ми го затърсиха трескаво наоколо. Този път го открих лесно. Той се бе изправил до напуснатата трапеза, между виночерпеца Медонт и прислужника на Антином, Мумий, снажен и едър, вперил в мене очите си на ястреб. И макар че мъглата в тези очи бе станала по-гъста от преди, а около им се бяха образували торбички, каквито по-рано нямаше, аз познах в тях веднага очите на Одисей. Нозете ми се подкосиха, сърцето ми затрептя в гърдите и пак ми се стори, че ще загубя свяст. Протегнах неволно ръка назад към Автоноя за подкрепа. Момичето я улови и зашепна на ухото ми: „Какво има, господарке?“. „Приближете се до мене…“ — й отговорих също шепнешком. Девойките помислиха, изглежда, че се страхувам от женихите, и застанаха плътно зад гърба ми. В това време дотърча Телемах и си проправи път през тълпата към мене. „Майко, какво има?“ Трябваше да отговоря на сина си. С мъка отделих пресъхналите си устни. Но гласът ми все пак прозвуча спокойно, когото заговорих. „Дойдох да укоря тебе и твоите гости за държането им с чужденеца…“ Телемах сведе очи, но не се показа засрамен, а по-скоро сдържано гневен. „И аз ги корих — рече. — Но какво мога да направя, сам човек срещу толкова хора? Не стига дето продължават да разсипват дома ни, ами още го и позорят!“ Настана тишина. Женихите изглеждаха смутени. „Ние изкупихме вината си пред чужденеца — каза най-после Евримах. — Почетохме го с внимание, пихме за негово здраве и му дадохме дарове!“ „Да, но вината си пред царицата още не сме изкупили!“ — извика Агелай. „Вярно, съгласи се веднага Антиной, ние наистина още не сме изкупили вината си пред Телемах и Пенелопа. Затова аз предлагам, момци, всеки от нас да поднесе по един дар на нашата домакиня, която с пълно право ни укори за буйността и неразсъдливостта ни.“ Предложението на Антиной допадна на младежите и бе прието с пълно единодушие. Вдигна се нова врява. Всеки диреше слугата си, за да го изпрати дома си за дар. Разтичаха се глашатаи и роби. Тогава Еврином ми донесе най-хубавото кресло в залата и ме помоли да седна на него. „Почети ни поне веднъж с присъствието си, царице — рече той. — След половин час всички пратеници ще бъдат тук. Изчакай този половин час в залата, за да можем после със собствените си ръце да поставим даровете си пред нозете ти.“ Седнах и бях дори благодарна на младежа за хрумването му, тъй като краката ми трепереха. А женихите ме заобиколиха в кръг и накараха Пизандър да пее в моя чест. И той запя чаровна песен за създаването на жената, в която божественият творец е събрал и съчетал всичко най-прекрасно, каквото има по света. Ала аз не можех да го слушам. И думите, и мелодията ми убягваха, тъй като цялото ми внимание бе съсредоточено върху Одисей. Той не бе мръднал от мястото си, стоеше там като закован, а очите му изглеждаха мъртви и цялото му лице бе сякаш окаменяло. Някакъв страх започваше да се прокрадва в мене. Питах се на каква ли цена ще трябва да заплатя урока, който бях дръзнала да дам на Одисей. Но връщане назад не можеше да има. А момците се надпреварваха да ме ухажват. Дали защото знаеха, че ще трябва скоро да напуснат двореца, или защото се чувстваха все още виновни пред мене заради коварните си помисли спрямо сина ми, но никога не ги бях виждала така примирени един с друг и толкова нежни към мен. След Пизандър пя и Антином. Гласът му бе слаб, но пълен със сладка нега и проникващ до най-скритите кътчета на душата.

Пеперуди пърхат край лицето ти, о, нимфо,

защото го вземат за розов цвят!

Пееше той.

Птички летят край раменете ти, о, нимфо,

защото ги мислят за излъскан мрамор

и искат да свият гнездата си на тях!

Доведоха отнякъде и Нофрет и я накараха да пее химна на Хатор:

„О, как е сладко да обичаш недостъпната богиня!“

Най-после пратениците взеха да пристигат. Пръв дойде прислужника на Антиной. Той ми донесе разкошна вавилонска дреха, пурпурна, украсена с изящно избродирани пъстри шевици и с дванадесет златни копчета, така съвършено изработени, че приличаха да са повече дело на някой бог, отколкото на смъртен майстор златар. След това пристигна слугата на Евримах, с финикийска огърлица от янтар, която се завиваше три пъти около врата ми. Евридамант ми подари златни обеци като листа на черници, между които се подаваше и плодът, направен от черен ахат. Пизандър ми поднесе огърлица във вид на ленат, плътно опасваща врата, в средата с един продълговат ахатов камък, подобен на бдящо око. Така, всеки ми даде по нещо, а робините зад мене само търчаха и отнасяха даровете горе, в покоите ми. В залисията и глъчката невъзможно бе да следя какво прави Одисей. А когато всички ми предадоха даровете си и аз успях да огледам отново залата, него вече го нямаше.

Прибрах се в стаята си, като оставих Акторида, Хиподамия и Автоноя да се дивят и радват на даровете ми. Исках да сложа в ред мислите си и да овладея хаоса на чувствата си. Появата на Одисей бе като силен трус за душата ми. Всички нейни пластове се бяха разместили, старото се бореше с новото и нещо се рушеше безнадеждно, като ме изпълваше със смъртна тревога. Вихър от противоречиви усещания разтърсваше цялото ми същество из основи. От една страна, тържество, от другата, горест, жалост към Одисей и стаен ужас, и над всичко — някакво недоумение пред него. Кой беше всъщност този човек долу? Нямаше съмнение, че това е Одисей. Но той бе така далече от моята досегашна представа за него! Един изхабен мъж, който нямаше вече предишната власт над мене и когото аз бях оставила днес предумишлено да се пече на бавен огън пред очите ми. Едва сега си дадох сметка колко много се бях променила и аз през изтеклите години и това също ме изпълни с ужас. Какво бе за мене Одисей? Какво бях аз за него? Какво ни свързваше? Защо се срещахме отново? Мечтата на моя живот се бе сбъднала, но къде бе щастието? Или поне удовлетворението? Съществуваше само съмнение, противене пред действителността, тъга за миналото и недоверие и страх пред бъдещето. И тази игра от двете страни, която показваше колко малко честност и искреност бе останала и у двама ни и колко малко заслужавахме и двамата да бъдем щастливи!

Навън взе да се мръква. Момичетата изчезнаха някъде. Акторида, прибрала всички дарове по раклите и ковчежетата, се умири. По едно време чух гласа на Нофрет, която запя сякаш някъде изпод земята, приглушено, но тревожно: „Пази се, гълъбице, от сокола, който се спуска като мълния от небето…“. И за пръв път нейното проникване в душата ми ме раздразни и изплаши и аз изпратих да й кажат да млъкне. Станах и накарах Акторида да оправи тоалета ми. Долу, в залата, глъчката на женихите бе стихнала. Просякът можеше да дойде всеки миг. Но мина час, мина и повече, а той все не идваше. И да имах още някакво съмнение, че странникът е Одисей, това бавене щеше да го премахне. Той търсеше нарочно да ме изтерзае! О, жестока душа, която не може да чувства, че живее, додето не мъчи себе си и другите! Той бе навярно изпълнен с бясна злоба срещу ми за това, което бе преживял следобеда. Но и аз започвах да изпитвам злоба към него. За да се спася от нея и от изгарящото ме нетърпение, реших да отида и сама да го потърся. С мене дойдоха Акторида и Евриклея. Залата не бе още прибрана. „Защо така се бавите?“ — запитах Евринома. „Досега прибираха оръжието от стените — отговори икономката. — Телемах реши, че ще е по-добре женихите да нямат оръжие под ръка. И това е умно. Ако днес Антиной бе запратил по чужденеца копие, а не столче за крака, тази вечер жрецът на Хадес щеше да извършва над тялото му погребалните обреди.“ „А къде е той сега?“ „Кой, Телемах ли?“ „Не, чужденецът!“ „Ей го там! Кара се с Меланто! Тия кучки захванаха да се зъбят вече на всеки!“ Действително Одисей се намираше близо до трапезата, край която шетаха робините, като прибираха блюда и чаши. Една от тях бе Меланто и тя ругаеше непознатия й мъж с груби слова, наричаше го мръсен скитник и вонящ просяк. „Аз искам женихите да бъдат учтиви с нашите гости, а виж собствените ми робини как се отнасят с тях!“ — казах на Евриклея. „Отдавна трябваше да я махнеш от двореца ми отговори тя. — Дори нямаше нужда да я продаваш, достатъчно беше да я изпратиш в полето.“ „Остави сега това, по-добре иди извикай просяка“ — рекох и седнах на първото ми попаднало кресло, защото усетих краката си отново разтреперани и отмалели. Евриклея тръгна към Одисей, а той в това време се залови да отговаря на Меланто, наруга я на свой ред по същия начин, със злобни и грозни думи. Изведнъж сякаш някакво було падна от очите ми и аз видях, че Одисей е обикновен човек. Как стана това не зная! До този миг той бе за мене едно виеше същество. Това бе усещането ми за него от младостта. Аз чувствах в Одисей героя, преди още той да се бе проявил като герой. А сега, когато той наистина бе такъв, когато цяла Гърция го славеше заради подвизите му при Троя, когато се завръщаше в родината си като покорител на земните пространства, аз виждах в него обикновения човек. Защо? Защо бе това? Но аз нямах време да се замислям над странното си преживяване. Налагаше се да събера цялото си самообладание, за да мога да разговарям спокойно и без да се издам с Одисей. Сред безпорядъка на неприбраната и непочистена зала ние седяхме един срещу друг и се мъчехме да се заблудим взаимно. Аз не му вярвах, той също бе недоверчив. Разправяше ми разни небивалици за себе си. Слушах го, като давах вид, че приемам насериозно лъжите му. И всичко това бе така противно и жалко, че аз изпитвах отвращение и към разговора ни, и към нас двамата и всеки миг ми идеше да стана и се махна. Гледах опустошенията, които не толкова годините, колкото преживелиците, свръхусилията и преодоляването на трудностите бяха оставили върху тялото и лицето му, и изпитвах човешка милост към него. Той изглеждаше много по-възрастен, отколкото бе всъщност. Тялото му се бе отпуснало и позатлъстяло и цялото му теме бе оголяло. От разкошните му медночервени къдри бяха останали само редки, сиви валма покрай ушите, брадата му се бе прошарила, лицето подпухнало и носът му се бе издал още повече напред. Бе облечен в мръсни дрипи. Но за тях вече не го жалех. Напротив, те предизвикваха в душата ми жесток, студен гняв към него. Защо бе това предрешаване, тази нелепа игра на смешник? Можех да си представя как бе преминал океана, ако действително идваше от остров Огигия. Какви трудности бе срещнал по пътя си, с какви опасности се бе справил. И вместо да дойде в Итака открито, като герой, вместо да тръгне с изправена глава към градската стъгда, за да се представи на старейшините и народа, той се промъкваше потайно, като крадец, в собствения си дом. Може би се плашеше от женихите? Но те не можеха да бъдат опасни за него, след като народът застанеше зад гърба му. Или се боеше от промените в близките си и двореца? Но нима можеше с измами и лъжи да се спаси от тези промени? Винаги бях мразила хитростта на Одисей, но сега я презирах. Виждах в нея свидетелство за глупостта му. И си казвах, че е глупак всеки, който смята другите за по-глупави от себе си и разчита на хитрините си. По едно време Евриклея, която уж следеше внимателно разказа на Одисей, се обади с присъщата на децата и старите хора непоследователност в мисленето: „Виж, чедо, рече, колко много прилича този странник на Одисей. И очите му са като неговите и гласът му е същият. У никого другиго не съм чувала такъв сипкав глас!“. Мнимият просяк веднага се съгласи с нея, като каза, че действително приликата между него и Одисей била просто поразителна и че край Троя се случвало дори Идоменей да ги обърка понякога. Впусна се да разправя за войната, от, където уж познавал Одисей, заговори за облеклото, привичките и държането му, разказа някои случки. Слушах го и сълзите ми течаха. Плачех над ужасните развалини на моята мечта. Бях унизена и унищожена, обезсилена и опустошена. А Одисей, изглежда, помисли, че плача за него, защото нещо в погледа му се пречупи и лицето му изрази някакво удовлетворение. Богове! Колко са плиткоумни понякога мъжете в своето мъжко и човешко самооблъщение и колко наивност може да се открие зад тяхната прехвалена мъдрост! Изведнъж се почувствах смъртно изморена. Но не станах да се оттегля. Тялото ми бе натежало като камък от товара на душата. Имаше обаче и нещо друго. Бях свързана по някакъв ужасен начин с този човек пред мене, който ми бе едновременно познат и непознат, чужд и свой, мил и немил. Заповядах на робините да изкъпят чужденеца, да го намажат с благовонни масла, да го облекат в съвсем нови дрехи и от следващия ден той да сяда на трапезата до Телемах. Но Одисей не прие милостта ми. Душата му бе упорита в своето ожесточение и той поиска да остане в същите дрехи и да спи на пода, завит в собствения си скъсан плащ. Помоли само някоя старица между робините да измие нозете му. „Някоя нещастница, рече, прекарала такива беди и тегла като мене.“ Евриклея стана веднага, донесе меден леген и повика странника настрани, за да го обслужи. А аз продължавах да стоя в залата, все още неспособна да помръдна. Неочаквано звънът на медния леген върху мраморния под и сподавеният вик на Евриклея ме накара да се обърна. И тогава видях ясно как предрешеният просяк посегна бърже, с изплашени очи, да затули устата на старицата. Веднага разбрах какво се бе случило. Изглежда Евриклея бе открила белега от старата рана на Одисей, получена някога на Парнас, и на свой ред също го бе познала. А той се бе помъчил да скрие това, за да може да продължи играта си. Сега вече станах и напуснах отвратена залата. Не исках да бъда повече свидетелка на Одисеевите момчешки измами, които принизяваха него, мене и всичко, което имаше ценност в нашия живот.

Легнах си без надежди да заспя. Но от вцепенението на душевната тегота неусетно съм преминала към съня. Събудих се след няколко часа. Бях сънувала нещо ужасно. Мъж с исполински размери, подобен на циклопа, който бях видяла някога да дебне Одисей в пещерата, ме обладаваше с животинска похот, като едновременно ме разкъсваше. Пронизващата, всепоглъщаща наслада на плътта се примесваше със смъртна болка. Стенех и се мятах на всички страни и така виках, че се събудих от собствения си глас. Доста време не можах да се опомня. Скочих и обиколих стаята. Опитах дори ключалката, дали е добре затворена. Всичко бе в ред. Целият дворец спеше и около мене цареше пълна тишина. Легнах си отново. Постепенно се успокоявах. Нощта не бе гореща, но някак душна и тежка. Тогава усетих да се надига пак в мене позамлъкналият от някое време любовен глад. Опитах се да заспя повторно, за да приспя и него. Но не успях. Пристъпът се разрази като неочаквана буря. Дали присъствието на Одисей в двореца ми действаше така? Или срещата ми днес с женихите? Но до този час не бях преживявала нищо по-мъчително и жестоко. Струваше ми се, че ще умра. Бях като риба, извадена на сухо. Непоносимо усещане. Съзнанието ми се помъти, почувствах, че съм готова да извърша престъпление, за да задоволя глада си. Но защо трябваше да стигам до такива крайности? Нали Одисей се намираше в двореца, легнал долу под колонадата? Достатъчно бе да сляза и легна и аз при него… Без да мисля повече, станах, метнах някаква дреха на гърба си, отключих тихо вратата на спалнята си и безшумно като призрак преминах през покоите си, край спящото стайно момиче и заслизах по стълбите. Но всички тези действия донякъде ме отрезвиха. А когато се намерих под колонадата и видях Одисей само на няколко крачки от себе си, разбрах, че не мога да извърша това, което бях намислила. Той спеше, легнал върху нещавена кравешка кожа, както сам бе пожелал. Едно тежко, чуждо тяло, което ми бе противно да докосна. Похъркваше и оголеният му лоб се белееше в мрака. Изведнъж се почувствах безкрайно унизена чрез външната и вътрешната нищета на Одисей. Да го разкрия, след като той се криеше от мене, да го потърся, след като той не ме търсеше, да му предложа своята интимна, женска близост… Не, невъзможно ми беше да го направя! Върнах се обратно също така тихо, както бях и дошла, и се прибрах в спалнята си. Но тука вече не издържах и се разридах неистово, бясно, със злоба към живота и настървение към себе си, сякаш с този плач исках да се самоунищожа. Събудено от риданията ми, стайното момиче изтича изплашено при мене. Искаше да отиде да вика Евриклея. Не му позволих. Накарах го да ми помогне да се изкъпя, а след това поисках да ми разправи нещо за себе си, колкото малко да се отвлека. То отначало се стесняваше. Но после ми разказа, че било влюбено в някакъв момък, който живеел от другата страна на Нерит. Някакъв млад свинар, чието единствено богатство била една горска хижа и стадо свине. Запознали се на последните Дионисии. Той я обладал тогава и сега тя тъгувала за него и той за нея. Младежът искал да даде стадото си, за да я откупи и се оженят. „Аз ще те освободя и без откуп! — й рекох. — Но остани тука. Не мислиш ли, че ще съжаляваш донякога за двореца в колибата на този бедняк!“ Тя светна. Не знаеше как да ми благодари. И изобщо не отговори на въпроса ми. О, неизлечими човешки илюзии! Не бях ли и аз като нея? Тя поне беше само на шестнадесет години, а аз наближавах четиридесетте!

Навън се съмна. Нямаше смисъл да се опитвам пак да заспя. Още повече че времето ми днес бе скъпо. Очакваше ме много работа, защото на другия ден бе празникът на слънчевото противостоене, рожденият ден на Телемах. Бях му приготвила отново някои подаръци, а трябваше да се погрижа и за предстоящото празнично пиршество. Вече чувах тракането на хромелите в двора на пекарната. Извиках Акторида да ме облече. След нея в покоите ми дойдоха Евринома и Евриклея. Запитах къде е спал странникът. „Долу, под колонадата, чедо — отвърна Евриклея. — Макар че не му дадохме постеля и завивки, все пак за един бедняк това е голяма чест!“ Погледнах я. Лицето й бе невъзмутимо. Ах, как лъжеше моята честна старица! Как лъжата на Одисей караше всички ни да лъжем, да се мамим едни други! Започнах да давам последните си нареждания на Евринома. „Достатъчни ли са жертвените животни?“ — я запитах. „Достатъчни отговори икономката. — Току-що пристигна и Филойтий от материка с три ялови крави и сто овни. Ще стане пак разкошен пир. Дано той бъде и последен за нашите незвани гости!“ В този миг навън прогърмя. Изглежда, от запад идваха облаци, макар че на изток изгряваше блестящо слънце, огромно и великолепно пред своята победа. „Ето че и Кронион ни изпраща личба — каза Евриклея. — Ще видите, че думите на Евринома ще се сбъднат напълно!“ „Не зная дали това е желаната от всички ни личба, но днес непременно ще вали, ако не сега, то сигурно към обяд!“ — отвърна икономката. Жените си отидоха и аз се заех с подаръците на Телемах. Но демонът на глада, по-жесток от всякога, ме терзаеше неспирно. Струваше ми се, че преживявам кошмар наяве. Каквото и да правех, усещах глада си с такава сила, че единствената ми мисъл беше само как час по-скоро да го задоволя. След като толкова дълго бях чакала Одисей и най-после го бях дочакала, цяло безумие би било да потърся сега друг мъж. Трябваше да го накарам значи да се разкрие! Но как? Нужно бе да измисля някакъв ход, на който той не би могъл да устои. Добре разбирах, че в случая откровеността не би помогнала, а по-скоро навредила. Ако озлобеният Одисей би усетил в какво състояние се намирам, той щеше да ме измъчи още повече. Да го разкрия сама, също не намирах за уместно, защото той дълго време не би ми простил това. Налагаше се следователно да продължа да играя, но да покажа по-голяма хитрост от него. Да раздразня ревността му и да засегна собственическото му чувство до такава степен, че той да се откаже пръв от играта и сам да се разкрие. В ума ми зрееше бързо едно решение. Да сляза долу, в залата, и да обявя на женихите, че днес смятам да си избера един от тях за съпруг. Можех да предложа дори някакво състезание, не само за да разпаля ревността на Одисей, но и да засиля съперничеството между момците, да създам по-голямо напрежение сред тях и по-голям страх у него.

Извиках веднага Акторида и я накарах да ме облече разкошно, само в пурпур и злато. А додето тя ме тъкмеше, аз продължавах да обмислям решението си и неговото изпълнение. Имах едно великолепно хрумване. Текна ми да извадя лъка на Одисей и да поискам от женихите да го огънат без връв, така както той правеше някога, и заедно с това да прекарат стрела през брънките на дванадесет остриета от брадви, наредени едно след друго, по права линия и на еднаква височина. Победителят в състезанието щеше да получи за награда самата мене. Щом се видях нагласена, начаса се отправих към тайната съкровищница на двореца, където се пазеха всички най-скъпи неща на царското семейство. Дори ключът на тази стая бе скъпоценен. Направен от блестяща мед, той имаше държалка от слонова кост, цяла в художествена резба, дело на местния майстор Икмалий. В сводестото помещение, с меко, непряко осветление и сух въздух, сред купища златни и сребърни слитъци, ковчежета с украшения, ракли с богати облекла и скъпи оръжия, се пазеше и лъкът на Одисей. Той го бе получил като дар от Ифит в Спарта, когато, преди много години, бе ходил в Месена с тъжба от итакийските старей срещу месенските грабителски нападения. Лъкът представляваше рядко произведение на оръжейното изкуство. Одисей го пазеше като очите си и ходеше на лов с него само в пределите на острова. Когато замина, не го взе със себе си, а поръча да го скътаме в съкровищницата. През изтеклите години аз бях идвала безброй пъти тука и винаги се бях докосвала до този лък с нежно и благоговейно чувство, като до някакъв свещен предмет, бях търсила по излъсканата му повърхност следи от пръстите на Одисей, бях плакала над него. Но сега в мен нямаше и помен от моите някогашни чувства. Бях до такава степен ожесточена от глада на плътта и неудовлетвореността на душата, че мислех само за това, как ще измъча Одисей, като предложа на момците състезание с неговия лък, как ще го притисна до стената и ще го накарам ще, не ще да се разкрие. Извадих оръжието от калъфа му, взех и колчана със стрелите и подобна на дневната Артемида, мъжествената и сурова ловджийка, която бърза да порази дивеча, заплел се в примките й, слязох долу при женихите. Очаквах, че както появата и видът ми, така и въоръжението ми ще ги смая. Наистина, те се втренчиха в мене и занемяха. Но стана и нещо друго, което не очаквах. След първия миг на изненада младежите почувстваха по някакви неведоми пътища огъня, който ме изгаряше, и аз долових зад безмълвието им надигащата се стихия на техните мъжки желания. Изпитах неволен страх и побързах да наруша опасната тишина. Заговорих, но и гласът ми също ме изплаши. През неговия нежен звук на флейта се чуваше съвсем ясно грубият, открит и натрапничав зов на тялото, по-сладък за мъжкото ухо от всичко друго. А и словата, които говорех, бяха такива, че навремени сама се чудех дали действително аз ги казвам и защо ги казвам. Бях като плувец, който скочил от високата скала в морето, усеща мигновен ужас, но не може да се върне назад и продължава да лети към неговата раззината паст. Жребият бе хвърлен. Сама бях поискала да предизвикам женихите, а чрез тях и Одисей. Не ми оставаше друго, освен да продължа играта си до нейния край, какъвто и да бъдеше той. И аз не прекъснах речта си, макар и да приказвах неща, от които вътрешно треперех.

„Момци, тази нощ, изглежда, бог някакъв просветли ума ми и аз разбрах, че най-доброто, което бих могла да сторя, е да се подчиня на волята ви и да се омъжа за един от вас… Радвайте се и ликувайте, защото вашият час дойде! Но аз съм силно затруднена пред избора, който трябва да направя, затова ви предлагам едно състезание. Хайде, млади мъже, докажете, че сте достойни да бъдете заместници на героя Одисей! Това е неговият лък. Навярно всички тука сте чували, че той го превиваше навремето без връв. Направете и вие същото! Покажете силата и сръчността си! И който победи, ще получи като награда желаното от всички ви!“ Свърших, но те продължаваха да мълчат, този път изумени от чутото. А аз огледах залата, видях, че Евмей се намира наблизо и му кимнах да дойде и вземе лъка и стрелите от ръцете ми. Тогава се обади Ноемон: „Разбра ли най-после, царице, че за човека е винаги най-изгодно да се подчини на общата воля?!“. Неговите думи бяха като знак, който развърза езиците. В залата се понесе шепот, който бързо прерасна в гълчава. Както планинска река приижда изведнъж от падналия в изобилие по склоновете на планината дъжд, така и възбудата на женихите се прояви почти за миг. Всички скочиха и заобиколиха Евмей. И всеки искаше да види отблизо лъка и стрелите. Викаха, говореха безредно и отново се зъбеха един на друг. А Евмей плачеше. По здравото, грубовато лице на свинаря, загоряло и зачервено като изпечена глина, се стичаха една след друга едри сълзи. Потърсих с поглед Одисей. Той стоеше на прага на отсрещната врата, но не можеше да се разбере накъде и към кого гледа. Очите, лицето му, целият той изглеждаше така, сякаш бе посипан с дебел слой пепел. Сред шума на женихите прозвуча глух, но дълбок стон, като въздишка, която потиска ридание. Стенеше Филойтий, краварят, който също се намираше между гостите. Тогава Антиной се разгневи и в гнева си наруга несдържано двамата мъже. „Тъпи селяци, се развика той, защо плачете? Готви се сватба, а вие ревете като жени на погребение! Сега ли намерихте да оплаквате господаря си? Излезте веднага вън, защото, ако с вашия плач натъжите царицата, ще ви смачкам като два кухи ореха!“ Оскърбени, слугите го изгледаха под вежди, но не му отговориха нищо и побързаха да напуснат залата. Одисей ги сподири. Неочаквано Телемах, който до този миг бе скрит от взора ми, изтича към мене, стъпи на най-долното стъпало и цял пламнал, гневен, с очи, мятащи светкавици, притисна сведеното си чело с длан и заговори като че ли сам на себе си: „Богове! Горко ми! Майка ми, която ме е родила, отгледала и възпитала, моята най-добра приятелка, е решила да напусне днес дома ми и да се отдели завинаги от мене! А аз като безумен само допреди малко се смеех… Как човек не знае какво му готви съдбата и колко мъжът е безсилен да проникне в помислите на жената! Щом слугите ми ридаят, какво остава за мене! Но сълзи не идват в очите ми, а само огорчение и болка пълни сърцето ми. Вие обаче, приятели, победихте — обърна се той към женихите. — И сега можете да ликувате. Дойде най-после и вашият час! Ето, предлага ви се жена, каквато няма друга по света! Нито тук, нито в Азия, нито в черния материк! Впрочем не прилича аз, синът, да хваля майка си. Пък и вие навярно я познавате по-добре от мене! Хайде, вземайте лъка и започвайте състезанието! Наградата е тука! Звездата между цариците! Тя чака с нетърпение да бъде спечелена от победителя. Но нека преди вие да започнете състезанието да опитам и аз силите си. Искам това, за да разбера дали съм достоен за наследник на баща си и защитник на майка си. А ако не успея, поне ще зная, че тя справедливо ме изоставя и ще се постарая да преглътна болката си, колкото и голяма да е тя!“. Като каза тези думи, син ми свали наметалото от плещите си и захвана да си проправи път към средата на залата, където Евмей бе оставил лъка на баща му върху едно кресло. Никой още не го бе докоснал. Той пръв го взе в ръце, огледа го щателно и се помъчи да установи якостта му. После, като научи, че ще има и състезание със стрелба през брънките на секири, заповяда на глашатаите да му донесат дванадесет остриета и излезе в градината да ги подреди, както бе нужно.

В негово отсъствие женихите наобиколиха лъка и взеха да го разглеждат. Всички бяха страшно възбудени, а някои и изплашени, както от големината и здравината на оръжието, така и от съперничеството на по-силните и сръчни свои другари. За мене сякаш бяха забравили. Единствен Антиной дойде да ми се поклони и аз бях поразена от щастието, което осветяваше лицето му и му придаваше някакъв друг, съвсем нов израз на доброта и затрогваща нежност. „Благодаря ти, царице! — рече той с нарочно приглушен глас, за да не бъде чут от другите… Хората казват, че жените измислят често разни хитрини, за да скрият истинските си чувства и намерения от мъжете. Струва ми се, че състезанието, което ни предлагаш, е такава една хитрост. Но тъкмо тя ме кара да вярвам, че изборът ти е паднал върху мене. От всички тука аз съм най-силният и най-ловкият. Досега не е имало нито едно състезание между нас, твоите женихи, в което да не победя аз. Ти навярно си чула неведнъж за това. Единствените ми съперници са Ктезип и Евримах, но аз мисля, че и този път ще се справя лесно с тях…“ Слушах словата на Антиной, гледах щастливото му лице и се питах къде ли изчезна Одисей? Ами ако той не се разкриеше? Тогава аз щях да попадна в примката, приготвена за него… Богове! Дали той не целеше тъкмо това? Дали сърцето му не бе окончателно охладняло към мене или в ревността си бе започнал да ме презира и мрази? Може би дори той нарочно играеше на криеница с надеждата, че аз няма още дълго да упорствам и скоро ще взема за съпруг някой от женихите? В такъв случай решението ми трябваше да го радва. Впрочем то водеше, изглежда, и двама ни към желаната цел: на него даваше свобода, а на мене необходимия мъж. Един съпруг, определен ми от съдбата. Може би Антиной… Макар и да не смятах брака с него най-подходящ за себе си, аз бях привлечена от неговата необикновена страст, която го издигаше и му придаваше изключително достойнство не само в моите очи. Ала странно, след като бях изправена пред безразличието на Одисей, чувството на Антиной губеше стойността си за мене и вече съвсем не ме вълнуваше. Бях неочаквано дълбоко и болезнено засегната. Заедно с това започваше да ме обхваща някаква ужасна тревога, усещането на моряка, който след като е употребил всички усилия да се спаси, открива, че корабът се разпада под нозете му, тъкмо когато пред него се появява желаният бряг. Досега винаги бях чувствала мястото си във времето и пространството, мястото си в човешкия свят сигурно. Сега отношението на Одисей ме караше да губя бързо тази моя сигурност. А тя като че ли бе всичко за мене…

Телемах се върна от градината, но Одисей все още го нямаше. Макар че никога по-рано не бе вършил подобна работа, син ми и този път се бе проявил както трябва. Той бе подредил остриетата на секирите с такава лекота и сръчност, че всички, които бяха отишли с него да му помагат, се надпреварваха да го хвалят. Той бе малко по-спокоен, овладял гнева си, но не погледна дори към мене, а веднага се залови за лъка. Огледа го отново, опита още веднъж якостта му и накрая се помъчи да го огъне. Но не му се удаде. И без това гневен, той се почувства и принизен и амбициите му се разпалиха. При втория опит той вложи толкова упорство и сила, че цялото му лице се наля с кръв и мишците му затрепериха. Ала и този му опит се оказа безуспешен. Третият също. Женихите го наблюдаваха мълчаливо, с напрегната съсредоточеност и видимо растящ смут. Телемах съвсем не беше слабак, но лъкът на Одисей оставаше неподатлив в ръцете му. Той искаше да направи и четвърти опит. Процеди глухо, през зъби: „Все едно ще го превия, пък ако ще и сам да трябва да се свия на дъга…“. Но не бързаше. Реши да отдъхне малко, да събере силите си. Отметна глава назад и пое дълбоко въздух. Но тогава погледът му падна върху Одисей, който се бе завърнал в залата и го наблюдаваше не по-малко съсредоточено от женихите. Проследих срещата на очите им. Те си казаха нещо. Одисей дори направи един едва забележим отрицателен знак с ръка. Това стигаше на Телемах. Цялата му решителност изведнъж изчезна. Той стана колеблив, засуети се, после въздъхна примирено и като остави лъка на мястото, откъдето го бе взел, каза на момците: „Не! Няма смисъл! Изглежда съм още млад и не съм събрал достатъчно мощ в костите си. А кой знае, може и завинаги да остана такъв слаб?! Затова по-добре е да не губя времето ви напразно и да не поставям на изпитание търпението ви… Ето лъка на баща ми, започвайте състезанието!“. Той се дръпна, а младежите навадиха веднага към оставеното от него оръжие. Но никой не посмя да го вземе в ръка. Не се решаваха дори да посегнат към него, а само спореха, заяждаха се един с друг и вдигаха врява. Възбудата им бе по-голяма от когато и да било. Аз обаче се поуспокоих. Щом Одисей действаше в съгласие с Телемах, това означаваше, че моите предположения са неверни. Син ми не желаеше да се раздели с мене и по-скоро би се борил за единство между нас, отколкото да подкрепя действия, целящи нашето разединение и окончателно отдалечаване. И все пак той участваше в някакъв заговор с баща си, заговор, от който аз бях изключена… Защо бе това обидно недоверие към мене? То явно изхождаше от Одисей, който, изглежда, се бе разкрил пред всички свои близки в двореца, освен пред мен, неговата съпруга. Дали той ми отмъщаваше по този начин заради женихите или това го налагаше играта му? Може би краят на състезанието щеше да изясни нещата и да ми даде отговор на въпроса. Само че младежите не бързаха да се състезават. След неуспеха на Телемах боязън и нерешителност бе обхванала всички. Никой не искаше да бъде пръв и никой не започваше, макар че непрекъснато се подканяха и дразнеха един друг. Най-после Антиной стана и призова момците към смелост.

„Приятели, рече той, разбирам колебанията ви, но полза от разтакаване и празни приказки няма. И до утре да приказваме и отлагаме няма кой друг да свърши тази работа вместо нас. Затова нека почнем състезанието и всеки да покаже честно какво може. А за да стане всичко по-лесно, без разправии и бъркотии, предлагам да се състезаваме по реда, по който ни поднасят виното на трапезата.“ Предложението на Антиной бе прието и женихите се строиха в дълга редица, като се извиха нарочно на дъга около залата, за да могат всички да гледат. Пръв трябваше да опита щастието си Лейод. Но вероятността да успее при него беше може би най-малка. Този мечтателен младеж рядко вземаше оръжие в ръка. При това той бе слаб и нежен, плах и лишен от устойчивост на духа. Почувствал страшната твърдост на лъка, още при първия си опит да го огъне той разбра, че задачата не е по силите му и за миг се обезсърчи. Отпусна ръце, сведе очи и едва промълви с побелели и разтреперани устни: „Не, не мога! Нямам сили! Нека друг да опита! Бих дал живота си, за да победя, но тука са нужни само сила и ловкост…“.

Никой не му съчувстваше. Страхът ожесточаваше всички. Някои го ругаеха, други го подканяха да излезе на двора и там да се отдаде на жалбите си. Младежките ведри лица станаха отведнъж сурови, а на слабите и зли. Те трепереха, да не би да ги сполети и тях участта на Лейод и направо не можеха да го гледат. Усетил това, нещастният юноша се притули някъде зад гърбовете, а на негово място дойде следващият. Ала и той не направи нищо. Така мнозина минаха по реда си, но никой не успя да превие лъка. Оръжието бе сякаш омагьосано. Някои от момците се напрягаха така, че за малко не губеха свяст. След това дишаха тежко, с побледнели лица, пот обливаше телата им, залитаха. Но усилията им отиваха напразно. Еванорид показа най-голяма ловкост, а Евридамант най-много упорство, ала и те без всяка полза. Залата приличаше на кипнал котел. Няколко души понасяха спокойно несполуката си, но всички останали негодуваха буйно пред нея, проклинаха, ядосваха се и се гневяха, дори плачеха. Това бе някакво всеобщо умопомрачение. Като видя, че работата взема лош обрат, Антиной накара козаря Мелантий да донесе пита лой и разпали огън, за да нагреят и смажат лъка. Това възвърна донякъде надеждите на момците. Възникна даже малък спор. Онези, които бяха огъвали лъка несмазан, казваха, че това е несправедливо спрямо тях и настояваха състезанието да започне отново. Другите не бяха много склонни да се съгласят, но в края на краищата отстъпиха пред искането на другарите си. И пак всички женихи се опитаха да превият лъка, ала пак никой не успя. Последни бяха Евримах и Антиной. В началото те се бяха показвали весели и нехаещи, но сега не криеха своята загриженост, бяха сериозни и мрачно съсредоточени. Евримах дълго и внимателно оглежда лъка, а след това още по-дълго се опитва да го огъне. Настойчивостта му бе толкова голяма, че ставите му взеха да пукат. А когато накрая трябваше по неволя да се откаже от напразните си опити, ръцете му се оказаха вклещени в дървото и самите те вдървени. Несполуката му бе приета с пълно мълчание от страна на младежите. Той също доста време мълча. Щом обаче му се върна способността да говори, рече, с все още изкривено от положените усилия лице: „Изглежда някой зъл дух е внушил на Пенелопа мисълта за това състезание, за да ни посрами…“. След това се обърна и към мене, яден и озлобен: „Да ти кажа правото, царице на Итака, не за тебе ми е жал толкова, колкото ме е срам, че се оказахме такива слабаци в сравнение с цар Одисей! Мълвата за нашия неуспех ще облети сега цяла Гърция и всеки глупак, дори последният роб, ще се сметне в правото си да ни укори и да ни се присмее… Добра шега си направи ти с нас, царице на Итака, няма що!“. Той се помъчи да се усмихне, но усмивката му приличаше на гримаса и повече от всякога напомняше озъбване на хищен звяр. След несполуката на Евримах, Антиной не се реши да огъва лъка, а направи едно ново предложение. „Аз мисля, приятели, рече той, че ние започнахме нашето състезание в лош час. Затова нека го повторим и утре, на празника на божествения стрелец Аполон. Преди всичко, нека всеки от нас жертва по един овен, за да принесем хекатомба на сребролъкия бог в деня на неговата победа! И ще видите, че той и нам ще дари победа!“ Думите на Антиной допаднаха много на женихите и те приеха предложението му единодушно. Виночерпците донесоха веднага вино и изправените младежи възляха в чест на Аполон, а после изпиха чашите си до дъно. Ожаднели силно, те повториха и потретиха и скоро дионисовата кръв им възвърна самочувствието, а заедно с него и надеждите. А аз се успокоих напълно. Разбрах, че няма опасност да попадна в собствената си примка. Одисей не се бе поддал на играта ми и не се разкри, но и момците не успяха. Едва ли щяха да успеят и на другия ден. Реших, че най-добре ще е да не предприемам повече нищо, а да изчакам и видя какво ще направят Одисей и Телемах. Треската на глада ми бе позатихнала, чувствах се изморена и жадувах за почивка.

Вече се канех да се оттегля, когато мнимият просяк се надигна неочаквано. Той се изправи в цял ръст и въпреки дрипавото облекло и натежало тяло, видът му бе внушителен и държането му, проникнато от мъжествено достойнство. „Момци, захвана той, женихи на прославена вредом царица, дайте ми и на мене лъка, момци, за да видя дали костите ми са запазили още нещо от своята предишна якост и дали в мишците ми има все още някаква мощ!?“ Думите на Одисей накараха женихите да зяпнат от удивление и изненада. Но това трая само няколко мига. Те се опомниха бързо и изпаднаха в буйно негодувание пред неговото искане. Страхът да не би той да успее и превие лъка, заедно с неизживяното още огорчение от собствената им несполука, ги хвърли в някакъв бяс. И те скочиха, готови сякаш да разкъсат странника. Ала никой не посмя да го докосне. Нещо в неговия поглед и стойка ги задържаше на разстояние от него и те се задоволиха само да го обсипят с хули. Най-зле го наруга Антиной. Той го нарече жалък скитник, окаян безумец, стар сатир. „Сякаш е малко, каза, дето го търпим на трапезата си и му позволяваме да слуша нашите беседи и речи, та трябва да понасяме още и безпримерното му нахалство да иска да се мери във всичко с нас!?“ Те бяха усетили чрез своя мъжки нагон съперника в Одисей и бяха доловили скрития замисъл на неговото искане, да покаже пред мене своето превъзходство над тях. Това не ми убягна и на мене и водена също от своя женски нагон, а може би и от някакъв зъл демон, аз се върнах отново към играта си. Чувствах се засегната заради Одисей от думите на Антиной и исках да поставя младежа на мястото му. Но заедно с това ми се искаше да засегна и Одисей. И аз казах високо и ясно, за да бъда чута от всички: „Спри, Антиное, своите противни речи! Мислиш ли, че е редно и прилично да се обръщаш така към гостите на един дом, в който ти самият си гост? Може би очакваш, че аз ще тръгна след този старец, ако той успее да огъне лъка? Макар че го наричаш безумец, аз съм убедена, че самият той не храни подобни надежди. Виж, ти си наистина безумен, щом такава въображаема заплаха те изкарва от кожата ти и те кара да забравиш кое е достойно за един знатен младеж като тебе!“. Антиной ме изслуша, вперил в мене големите си, тъмни очи. Не изглеждаше посрамен от моите упреци и се канеше да ми отговори. Но Евримах го изпревари. Възстановил бързо своята азиатска самонадеяност, той ми заговори с присъщата си ирония. „Ние съвсем не се страхуваме, че ти можеш да се омъжиш за този бедняк, царице на Итака! Добре знаем, че цариците не се женят за просяци! Нас друго ни плаши. Да не би той да огъне лъка и така да ни постави в смешното положение на празнодумци и самохвалци, които се перчат с големи намерения, а показват жалки възможности! Може да сме нахални и безсрамни, но не щем да минем за слабаци!“ „И смятате, че с грубост и насилие ще прикриете вашата слабост, така ли? — рекох. — Че ще измамите мене и другите?“ „Може би…“ — започна Евримах, но Телемах го пресече, като се обърна към мене: „Майко, достатъчно! Стига разговори за лъка на баща ми! С него ще се разпореждам аз, защото той е мое наследство. Ако поискам, мога и да го подаря. А ти си иди в покоите! На жените не прилича да прекаляват с речи! Имаш си задължения на домакиня в този дом, по-добре гледай тях!“. Макар и да знаех, че тези глупави и жестоки думи са внушени на сина ми от някое краткотрайно враждебно чувство, те ме зашеметиха като удари с бич по главата. Чувствах се безпомощна пред този стихиен, сляп гняв, който не държеше сметка за нищо и за никого. Виждах в него пристрастието на Одисей, с което моят разум никога не бе успял да се пребори. Веднъж вече син ми ме бе обидил по същия начин пред Еванорид. Но тогава той имаше поне оправдание. А и Еванорид бе наш приятел, който се отнасяше с уважение към мене. А сега аз бях унизена пред сто и осемнадесет женихи, които доскоро също ме бяха унижавали, и пред Одисей, който винаги се бе смятал в правото си да ме унижава. Сълзи избликнаха в очите ми и ридания взеха да напират в гърлото ми. Затова побързах да се оттегля. Бях съвсем разстроена. Безсънната нощ, влудяващите пристъпи на глада, напрежението на целия изминат ден и накрая оскърблението, нанесено от сина ми, от най-близкото ми и скъпо същество, всичко това ме доведе до някакъв припадък от плач. Напразно заобикалящите ме се мъчеха да го спрат. Не исках ничие утешение и не можех да търпя ничие присъствие. Отпратих всички, дори Акторида, и сама свалих диадемата и тежките си златни украшения. За дрехата обаче силите не ми достигнаха и аз си легнах така, както бях облечена, в разкошния пурпурен хитон. Но самотата и покоят засилиха още повече преживяването ми. Трескавият ми дух не можеше да се освободи от станалото и мисълта ми непрекъснато предъвкваше обидните думи на Телемах. Най-ужасното бе, че въпреки пристрастието и грубостта на сина ми, нанесеното ми от него оскърбление ми се струваше заслужено. Виждах се унизена от собствената си постъпка, от вихъра на нагони и страсти, които сама бях предизвикала и в който и аз бях участвала, къде съзнателно, къде несъзнателно, и бях безутешна. Така продължих да плача, додето съм заспала неусетно.

Събудих се при пълна тишина. Навън бе нощ. Никакви шумове не достигаха до мене от двореца. Кое ме бе събудило? Изпълваше ме тревожно усещане и всичките ми сетива бяха напрегнати. Но окръжаващият ме свят мълчеше. Изглежда, още не се бях успокоила от вчерашната случка. Изведнъж страхотен писък, от който кожата ми за миг настръхна, наруши мълчанието на нощта. Викаше жена, някъде в задните дворове, но така ужасно, както никога не бях чувала да вика жена. „Може би някоя от робините ражда“ — си рекох. Но ужасът бе влязъл вече в душата ми и аз бях убедена, че това мое усещане не е измамно. Някаква заплаха се таеше за мене и в безмълвната нощ, и в този неистов вик. Не смеех да помръдна. Тогава до слуха ми стигна лек шум от предпазливи стъпки. Някой се движеше по ходника, приближаваше се към спалнята ми с колебливи, бавни крачки. Спираше и пак тръгваше. И аз усетих веднага в тези стъпки нещастието, което бързо и непоколебимо идваше към мене. Скочих. „Кой е?“ Последва мълчание, което ми се стори цяла вечност. Сърцето ми биеше в гърлото, ръцете и краката ми изстинаха. Най-сетне един глас се обади: „Аз съм, чедо!“. Разбрах, че е Евриклея, макар гласът, който бях чула, пресипнал, треперлив и глух, да не приличаше много на нейния. „Какво има, майко? Защо ме безпокоите?“ В отговор Евриклея отвори вратата и щом я видях, веднага ми стана ясно, че безпокойството не можеше да ме отмине. Старицата приличаше на жив мъртвец. Ръцете й, които държаха светилника, трепереха и краката, изглежда, също, защото едва пристъпила през прага, тя се опря на стената. „Майко! Какво има?“ Евриклея ме погледна с някакво неописуемо горестно чувство, опита се да се усмихне и пошепна: „Мечтата на твоя живот се сбъдна, чедо, Одисей се върна…“. „Това го зная, отговорих, кажи ми какво се е случило!?“ Вече и аз треперех и устните ми бяха така изсъхнали, че с мъка ги отлепях, за да говоря. „Стана нещо, което не трябваше да става…“ — промълви Евриклея едва чуто. И изведнъж се завайка: „Ох, какво се случи, чедо, ох, какво видях… Видях главата на Медуза…“. Тя се задъха, млъкна. Хванах старицата за раменете и я разтърсих с все сили. „Кажи, какво е станало!? Говори ясно!“ „Одисей и Телемах избиха женихите…“ За миг целият свят се завъртя около мене в чудовищен въртоп и аз се свлякох на пода. Струваше ми се, че върху ми се изливат безкрайни кървави талази, които ме давят. Не можех да си поема дъх. По едно време усетих ръцете на Евриклея да ме подхващат и чух разтревожения й глас: „Недей, чедо! Недей! Опомни се!“. Продължавах да се давя, но съзнанието ми изскочи над въртопа. „Защо каза, че и Телемах е бил там?“ „Защото беше…“ Богове! Нещастието ми бе неизмеримо! Син ми убиец! Това бе наистина главата на Медуза, но аз не можех да откъсна от нея погледа на душата си. Изпитвах някаква непреодолима потребност да вникна във всички подробности на тази смразяваща кръвта ми маска на живота. „И те двамата ли избиха женихите?“ — продължавах да питам. „Помагаха им Евмей и Филойтий, а после дойде и Ментор“. „И всички ли момци избиха?“ „Всички!“ „И Антиной?“ „Него убиха пръв. Не чу ли преди малко писъка? Това бе Адреста, майка му! Дойдоха да вдигнат трупа…“ Обясненията на Евриклея дадоха изведнъж осезаемост на представите ми. Преливащият от живот, сила и страст Антиной, в чиито очи само преди няколко часа бях видяла да свети щастието, се бе превърнал в труп… До този миг аз все още не можех да повярвам напълно, че чудовищното деяние, за което слушах, бе извършено в действителност. Но сега почувствах с цялото си същество неговата неоспорима реалност. Неочаквано в помътения ми мозък изплува един спомен, едно видение от миналото. Видях онзи тих и топъл есенен ден и себе си, когато запътена за лозята, срещнах Адреста с малкия Антиной. Тя ми бе пожелала тогава един син като нейния, така хубав, но не и така буен. И през същата нощ аз бях заченала Телемах. Кой можеше да предположи в онзи час, че нейното момче ще бъде убито заради мене, а моят още незаченат син един ден ще убива? Нейният Антиной, проникнат цял от гордостта на своята великолепна човешка порода, и моят Телемах, изпълнен с разположение към хората, възпитан в човечност и обич към света и неговите създания… Те се бяха сблъскали и то бе естествено… Но какво търсеше тука смъртта, нелепият, страшен край, обезсмислящ всичко?! Той бе висял над нас през всичкото време като заплашителен меч, нещастието ни бе дебнало, съдбата бе заплитала своите нишки, бе втъкавала за зло нашите съществувания, а ние бяхме живели в щастливо неведение. Какъв ужас се криеше в тази слепота на човека пред неговата орис, пред скритото от погледа му бъдеще! Съзнанието ми изнемогваше пред неочакваното пропадане, до което бяхме дошли крачка по крачка, съвсем неусетно. Наистина, как се бе стигнало от онази някогашна мила и човешка наша среща, проникната от доверие, надежди и упование в живота, до сегашната пълна разруха? Мълния бе паднала и бе изгорила всичко! Толкова млади живота и толкова изпепелени души на майки и бащи! Адреста, Алкандра, упорито борещият се Лейокрит, старият, сломен Египтий! „И Антином ли е убит?“ — запитах. Все още не можех да приема гибелта на това мило и добро момче, което бе далече от всяка вражда и зло. „И той! Нали ти казах, че всички са избити? Дори слабият, тих и скромен Лейод не е бил пощаден.“ Да, всички бяха умъртвени без жалост. Напразно се мъчех да изтръгна някого от смъртта. Бяха ги изклали като жертвени животни, додето аз бях спала. „Ако бях будна, ако се намирах в залата, това нямаше да се случи… — изрекох гласно мислите си. — Но бог ме предаде…“ Евриклея спря върху ми блуждаещ поглед. „Кой бог, чедо?“ — запита. „Не зная. Силата, която стои над нас… Съдбата… Безмилостната воля, пред която ние сме като прах пред вятъра… Господарят, който не знае какво е справедливост…“ Старицата мълчеше. „Майко, изстенах аз, кажи ми защо той ни е дал разум и в същото време ни е лишил от свобода, подчинил ни е на нагоните, страстите, обстоятелствата? Защо? Само за да ни покаже колко сме слаби и безпомощни ли?“ „Знам ли, чедо! — пошепна Евриклея. — Може би тъкмо затова!“ „Но те не се ли защитаваха?“ — продължавах да питам. „Трябва да са се опитали, но не са имали с какво. Нали като гости не носеха оръжие, а и Телемах заповяда онази вечер да махнем всичкото оръжие от стените? Одисей, щом взел лъка в ръка, веднага изпънал тетивата му и додето момците се окопитят от изненадата, прострелял Антиной в гърлото!“ „Ох, не ми разправяй, недей! Как е могъл да стреля срещу безоръжен човек? По-добре никога да не се беше връщал! По-добре да беше загинал! И кой демон ме подбутна вчера да изнеса този лък!? Ах, да бях умряла и аз преди това!“ „Недей, чедо, недей! Не се проклинай! Бъди благодарна, че син ти е жив и здрав! Защото всичко можеше да се случи. Не забравяй, че макар и без оръжие, момците бяха сто и осемнадесет души срещу петима.“

Думите на Евриклея дадоха нова насока на мислите ми. Тя беше права. Телемах бе минал през смъртна опасност и бе излязъл от нея невредим. Действително имаше защо да бъда благодарна! Но аз знаех, че това не беше вече същият Телемах. „Къде е той сега, майко?“ „Оттегли се в кулата сред градината.“ „Сам?“ „Сам.“ Надигнах се. „Ще отида при него.“ „Недей! Остави го да се опомни и дойде на себе си! По-добре се облечи и слез долу, Одисей те чака!“ Изтръпнах. Неволно се дръпнах и се долепих до стената. Тръпки залазиха по тялото ми и дланите ми се изпотиха. Не можех да си представя как щях да се срещна с онзи човек долу, който бе избил толкова невинни младежи, воден единствено от своите зли чувства, и който аз трябваше да приема сега като свой съпруг. „Не, промълвих, при него не мога!“ Евриклея ме погледна с неизразима жалост в очите. „И той е един нещастник, дъще! — рече. — Което направи, направи го в пиянство от ревност, злоба и ожесточение. Но той ще отрезвее и ще има да се кае…“ „Каква полза? — отвърнах. — Това нечовешко клане погубва всички ни. Кръвта на женихите ще падне върху нашите глави. Той изби тях, а деянието му ще унищожи него, мене, а може би и Телемах. Ще обезсмисли всички усилия на нашия живот, всичко, което сме постигнали, за което сме се борили и страдали.“ Евриклея изглеждаше съкрушена. „От мъжете можеш да очакваш всяко зверство — рече. — То им е в кръвта! Но и Одисей, откак тръгна за Троя, е преследван сякаш от зла съдба. Всички се върнаха, само той се губи по света цели девет години. И сега, когато най-после щяхте да заживеете в мир и радост, стана това чудо!“ „Нито аз ще му го простя някога, нито той на мене… — пошепнах. — А и хората няма да ни го простят!“ „Ти все пак иди при него — продължи да ме уговаря старицата. — Той е сам долу със своето деяние. Вашият живот е свързан в едно. Ако Одисей си беше дошъл навреме, той нямаше да завари женихи в дома си, но пък клането стана заради тебе…“ Порази ме верността на тази мисъл. Додето замъгленият ми ум се мъчеше да я обхване от всички страни, в стаята влезе Акторида, по-бледа от всякога, но владееща се напълно. „Господарке, господарят поръча да слезеш долу!“ — рече тя с обикновения си спокоен тон, сякаш нищо не се беше случило. И аз разбрах, че трябва да сляза и че ще сляза, независимо от това дали обичам или мразя Одисей, дали изпитвам към него ужас или презрение. Животът продължаваше, той бе прибавил само още една неразрушима брънка към веригата, която ни свързваше. Нашите две съществувания бяха окончателно слети и дори всеки от нас да избягаше накрай света, той щеше да отнесе със себе си отговорността си пред другия. И това бе не по-малко страшно от всичко останало, защото сега виждах по-ясно от всякога какво представлява Одисей и откривах не само различията на нашите характери, но и различната степен на нашата вътрешна зрялост. Той се намираше на едно стъпало по-ниско от мене, когато човек още не е осъзнал, че човешкото в него го задължава да служи винаги на хармонията, не на хаоса, че неговото задължение е да гради, не да руши и че доброто и опрощението струват повече от злото и отмъщението. Трябваше следователно да поема отново борбата с Одисей, за да му разкрия чрез собственото си държане неосъзнатата още от него истина. В този миг чувствах с цялото си изтерзано същество, че никой няма право да презира дори престъпника, щом живее в една човешка общност с него, и че онзи, който е излязъл, макар и с една крачка по-напред от другите, е длъжен непрекъснато да извлича и тях след себе си, иначе неговият напредък е безсмислен.

Изправих се напълно подчинена на своята съдба. Акторида искаше да ме причеше, но аз й махнах отрицателно с ръка. И тръгнах така, както бях, с разпуснати и разрошени коси и измачкания хитон върху себе си. А тя пое отново от ръцете на Евриклея запалената борина, с която бе дошла, и мина напред, за да ми свети. Пристъпях бавно. Не бързах да стигна до Одисей, а усещах, че и силите ми изменят. Краката ми трепереха, а главата ми шумеше, тъмни кълба плуваха пред очите ми. Пламъкът на борината хвърляше червени отражения върху излъскания под и мене ми се струваше, че това са кървави петна, по които сандалите ми лепнат и се плъзгат. Ужасът витаеше около мене, натрапваше ми страховити видения. Акторида, която също се плашеше, макар да се показваше спокойна, ми каза, за да окуражи мене, а може би и себе си: „Не се безпокой, господарке, труповете са отдавна пренесени под навеса за коли. Целият дворец е почистен и никъде няма капка кръв. Дори опушихме залата със сяра, а след това и с благовония. Не усещаш ли миризмата?“. Тези прости обяснения, вместо да уталожат духа ми, ме хвърлиха направо в паника. Видях нещата живи и ми се прииска да избягам, да се махна завинаги от това злощастно място. Ала връзките, които ме свързваха с двореца и острова, бяха неразкъсваеми. Тук бе преминал целият ми живот, тук беше синът ми… Но и къде щях да отида? Дори и да се върнех в Спарта, дори и да избягах на края на света, нямаше ли страшното деяние, чиято пряка причина бях аз, да ме следва навсякъде? „Може би само като мина през Лета ще забравя, си помислих, а дотогава забрава няма и не може да има…“ Най-после слязохме долу и аз се спрях, защото не смеех да насоча крачките си към голямата зала. „Насам, господарке — рече съобразителната Акторида. — Господарят е в малката зала.“ Той се намираше действително там. Седеше в кресло пред огнището, в което не гореше огън, и чакаше, осветен оскъдно от един димящ факел. Бе сам и не приличаше на победител. Плещите му се бяха огънали така, сякаш върху тях тегнеше цялата земя, погледът му бе сведен надолу и лицето му изразяваше някакво мрачно недоумение. При звука на моите стъпки трепна, но не избърза да вдигне глава. Когато обаче се реши да го стори, очите му се заковаха в мене, сигурен признак, че се вълнува силно. Той явно очакваше моята присъда и се боеше от нея. Усетих това и окончателно се вцепених. Неспособна да направя нито крачка повече към него, аз се спрях на разстояние, напипах някакво кресло с ръка и седнах там, в сянката на стената. Така останах известно време, подобна на бездушно изваяние. Ако гледах някъде, то беше навътре в себе си. Виждах отражението на Медуза в собствения си дух както в огледало, един хаос, който напразно се мъчех да овладея. Чувства и мисли, които се изключваха взаимно… Минало, настояще и бъдеще преплетени в един възел, който никой и нищо не можеше да развърже… А Одисей чакаше вледенен, отрезвял. Евриклея бе права. Той е бил като пиян тогава, несъзнаващ добре какво прави, престанал да бъде господар на себе си. Почувствах опомнянето и стъписването му пред това, което бе извършил, и разбрах повече по нагон, отколкото чрез разума си, че е настъпил най-после и моят час, решителният миг на борбата ми с него. Той бе останал без собствени устои. Сега бе времето да го изтегля след себе си! Но самата аз бях толкова объркана… Накрая Одисей не издържа и се размърда в креслото си. Като че ли искаше да стане и дойде при мене. Но не го направи, а предпочете да ми заговори. Гласът му бе колеблив и несвой, по-глух от когато и да било. Едва разбирах какво ми казва. Думите бяха обикновени, ала зад тях се чувстваше едно огромно вътрешно напрежение и мъчителната треска на чувствата, породена от несигурността и отчаянието. „Както виждаш, аз се върнах, Пенелопе… Няма ли да ме приветстваш след толкова години раздяла? Не съм ли все пак твой съпруг?!“ Той се опита да се усмихне. Събрах всичките си душевни сили и като го погледнах твърдо и открито, право в лицето, казах ясно: „Не зная кой си ти, страннико! Но научих за твоето престъпно деяние, тука, в този дом, и мисля, че заслужаваш не приветствие, а наказание за него“. Очите на Одисей се разшириха, изпъкнаха до пръсване и погледът му изрази последователно най-напред изненада и объркване, после припламване на гняв и накрая настойчив зов за пощада. Очаквах, че той ще започне да обвинява мене или че ще се опита да оправдае себе си, но той не рече нищо. Скочи, грабна факела и като дойде при мене, разкри коляното си с белега. „Ето, виж! — каза. — Това е белегът, по който всеки би ме познал!“ Може би се надяваше, че видът на този някога жестоко разкъсан крак и на старата рана, която навремето едва не му бе струвала живота, ще ме трогне, а окончателното припознаване ще му върне властта над мене. Но аз не се трогнах, а си представих веднага раните, които самият той бе нанесъл преди няколко часа, убийствените удари, отнели живота на няколко десетки млади хора, в разцвета на силите им, и разбрах, че трябва да следвам непоколебимо целта си. Този път отклоних лицето си от Одисей, но се помъчих гласът ми да звучи все така ясно. „Не по белега на плътта бих искала да позная аз в тебе Одисей, рекох, а по делата, рожби на духа. Някога ти беше против войната и направи всичко възможно, за да я осуетиш. Мразеше разрушението и унищожението и искаше да предпазиш своя народ от тяхното зло. А сега извърши нещо, което малцина биха се решили да направят дори на война. Посегна на хора, невъоръжени, далече от всяка смъртна вина, само за да удовлетвориш злото в себе си. Въвлече и сина си, този неопетнен още с нищо момък, в твоята малка и страшна разправа. Утре Итака ще бъде почернена. Мрак се спусна над дванадесет нейни знатни семейства и той ще се разпростре скоро върху целия остров. И само тука ли ще бъде така? Между женихите имаше петдесет и двама младежи от Делихий и още толкова от Сама и Закинт. Кефалийският край ще бъде поразен като от мор. А стореното зло, рано или късно, ще се върне обратно и ще се стовари върху ни. Този огън, който гори сега по толкова къщи, ще изпепели и нас! Сто и осемнадесет могъщи, знатни семейства ще станат наши врагове. Смъртта на техните синове ще се превърне в един нескончаем повод за вражда и кръвно отмъщение, във вечна заплаха за нашия остров. Да не говорим за пораженията, нанесени на душите и умовете на хората, на техните човешки чувства! И ти искаш във всичко това да позная някогашния Одисей! Не само аз, но и никой от твоите поданици не ще познае в тебе предишния цар на Итака. За тях ти ще бъдеш вече само един тиранин, за когото ще говорят с омраза и възмущение…“ Жестоките ми думи предизвикаха в Одисей неочакван отпор и сякаш върнаха почвата под краката му. „Нека говорят! — каза със злоба и предизвикателство в гласа. — Сега ще говорят! А защо не прогониха женихите от двореца навреме? Телемах ги молил за помощ, но те останали безучастни пред бедата му!“ „Ти трябваше да поискаш помощта им! Защо не се разкри пред твоите поданици, а се промъкна като измамник в собствения си дом?“ „Защото не вярвам на хората!“ — рече мрачно Одисеи. И това беше истина. Той не вярваше дори на мене. „А може би, ако се беше разкрил пред момците, те щяха да се засрамят и да си отидат!“ „Нямаше да си отидат! — отвърна Одисей. — Щяха просто да ме убият!“ „Можеше да ги прогониш! — рекох. — Щом успя да ги избиеш, значи би могъл и да ги прогониш!“ Одисей ме погледна. „Виж, това не можех — каза. — Не можех, защото бях заслепен от ревност, омраза и озлобление. И ти само засилваше тези ми чувства с държането си. Сякаш правеше всичко нарочно, за да ме влудиш съвсем.“

И това бе също истина. Но знаех ли аз накъде ще избие неговата лудост, можех ли да предвидя този фатален край? Нима самата аз не бях влудена от моя глад? Одисей стана и направи няколко крачки по залата, но не се реши да дойде при мене. Спря се, погледна ме с горчива усмивка и продължи: „Не мисли, че аз не съзнавам какво съм извършил. Опомних се още щом треската на стълкновението мина. Но стореното е непоправимо! Остава ни само да приемем последиците с достойнство. Права си, че разрушението се обръща винаги срещу разрушителя. През деветях години война успях да се уверя напълно в това. Но аз видях и широкия свят, където няма ни човешки, ни божески закони, наблюдавах разрушението на всяка крачка около себе си и разбрах, че то е скрито в самата същина на живота. Така е! Днес ти ще унищожиш, утре тебе ще унищожат! Друг начин няма…“. Слушах Одисей смаяна. Ето как приемаше той нещата! Ето как моите думи затвърдяваха неговото виждане, вместо да го оборят! Отдавна знаех, че всеки приема действителността съобразно със своята вътрешна насоченост, но тази невъзможност да накараш човека да види света с други очи, по друг начин, ме порази. Изведнъж си дадох сметка, че съм безсилна да променя съзнанието на Одисей и че опитът ми да използвам за това избиването на женихите е пропаднал. Обхвана ме отчаяние, чувство за безнадеждност и безсмислие и като закрих очите си с ръце, аз се разридах, застенах с такива горки вопли, сякаш бях видяла пред себе си края на всеки живот, окончателната и безвъзвратна победа на смъртта. Забравих за Одисей, мислех само, че светът ще бъде винаги във властта на двете начала и че човешкият разум може само да освети, но не и да промени картината, нещо само по себе си безсмислено. От непоносимата углъбеност в преживяването ми ме изкара докосването на Одисей. Той се бе приближил най-сетне до мене и бе поставил леко ръка на рамото ми. „Упокой се, Пенелопе — чух аз гласа му. — И това ще мине. Всичко минава и отминава…“ Неволно се дръпнах от него и продължих да ридая. Тогава Одисей ме хвана доста грубо за раменете и ме разтърси. „Слушай! Престани да събираш робите и слугите на дома! — изсъска в лицето ми. — Сега трябва да сме единни, дори и да се мразим помежду си. Не е време за плач и съкрушение!“ Погледнах го с ненавист. В този миг го мразех така, както не бях мразила никога и никого. „Ти сам трябваше да покажеш това благоразумие, което искаш сега от мене, преди да извършиш кървавото си деяние!“ — рекох. Одисей ме загледа с вторачен поглед, задиша тежко, но се овладя. „Разбери — каза вече по-меко. — Не можех другояче. Ти не знаеш откъде идвам. Живях пет години сред океана, на малък остров, населен с диви хора. Бях като жив погребан. Бях и си останах чужденец за тези жалки люде, които живеят като животните, само с насъщните си нужди! В самотата си почувствах стойността на другарството и още повече на приятелството между хората. Закопнях за тебе. Ти беше сякаш олицетворение на истинския живот, при който човек живее еднакво чрез себе си и чрез другите. Не зная защо. Винаги съм се стремял към сигурност, затова навремето спрях избора си на тебе. Чувствах, че ти си човек, на който може да се разчита напълно. Но после започнах да се плаша от любовта ти. По природа отричам всеотдайността, не само защото ми е чужда, но и защото виждам в нея заплаха за собствената си независимост. Любов като твоята задължава безкрайно и аз се страхувах, че в края на краищата тя ще ме подчини на тебе напълно. Така и стана. Ето, виж ме, през времето и пространството аз се подчиних и дойдох, върнах се в Итака, след почти двадесет годишно отсъствие…“

Бях престанала да плача и слушах Одисей. Значи аз все пак го бях победила, макар и не така, както бих искала, самата откровеност на признанието, толкова неприсъща някога на Одисей, бе най-доброто доказателство за това. „Ти не знаеш какво представляваше завръщането ми — продължи Одисей. — Бях сам, както ти казах, на онзи остров, без кораб и без другари. Знаех само в каква посока се намира Гърция, но не и на какво разстояние. Цяла лудост бе да тръгна, разбирах го добре и въпреки това тръгнах. Построих си сал, снабдих се с колкото можех по-големи запаси от вода и храна и поех слепешката на изток. Най-много се плашех от това да не би пътуването ми да продължи твърде дълго и да остана без вода. Страхувах се и от бури. Мъчеше ме също съмнението дали ще мога да улуча протока, който свързва океана с морето, край чиито брегове се намира Гърция. Осемнадесет дни се носих по водите сам, почти без да спя, терзан от съмнения и страхове. На деветнадесетия, тъкмо когато бях забелязал пред себе си очертанията на планински бряг, напомнящ гръцките острови, в морето се надигна свирепа буря. Салът ми бе обърнат, а аз самият изхвърлен сред вълните. Отново се добрах до него и продължих да плавам върху обърнатия сал. Но тогава нова вълна го разби на късове. Хванах се за една греда. Така морето си игра с мене две денонощия. Ту ме доближаваше до скалистия остров, ту ме отдалечаваше от него. Изтощен до смърт, непрекъснато се люшках между отчаянието и надеждата. Най-после една по-силна вълна ме отскубна и от гредата и аз се принудих да плувам. С последни сили се насочих към брега. Но той бе скалист и отвесен. Невъзможно бе да изляза на него. По-скоро имаше опасност някоя вълна да разбие главата ми в скалите. Тогава не зная как ми дойде на ум да заплувам покрай брега. Помислих си, че от планините винаги изтичат потоци, които се вливат в морето. Действително скоро открих устието на някаква рекичка и се вмъкнах в него. Излязох на брега гол, както ме е майка родила, и припаднах. Сам се свестих и се завлякох под две маслини, където, заровен в шумата, съм спал цяло денонощие. Намериха ме добри хора, дъщерята на тамошния цар Алкиной. Той властва над феаките и с техен кораб ме изпрати до тук. През тези дни непрекъснато спах, заспивах така, както седях, от умора и изтощение. Заспал ме свалили и моряците на Алкиной върху итакийския бряг. Събудих се сред гъста мъгла и отначало не можах да позная мястото. Обхвана ме тревога, да не би да са ме оставили на друг остров. Но скоро открих пещерата на нимфите, разбрах, че съм в Итака, и като коленичих, целунах земята, която така малко очаквах отново да видя. Бях нетърпелив час по-скоро да те срещна, но изпитвах и страх. Не мислех, че си ми изменила през тези години, дори и не това, че си се омъжила. Плашех се, да не би да си умряла. После, когато дойдох в двореца и те видях толкова различна от онази Пенелопа, която познавах, с такова съзнание на своята женска и човешка стойност, когато видях и живота тук, толкова различен от живота, който бях водил през последните девет години, и твоите женихи, всички в разцвета на младостта и хубостта си, изтънчени гърци, чиито слуги дори живееха по-човешки от мене, аз се почувствах чужд на всичко това, излишен, безкрайно отдалечен от тебе. Оттам дойде озлоблението, ревността и настървението за кръв и разплата…“

Би трябвало да се чувствам поне отчасти удовлетворена от признанията на Одисей, но аз изпитвах само тягост и мъка пред съзнанието за неотвратимостта на човешките съдбини. „Защо не си дойде веднага след свършването на войната, както направиха всички?“ — го запитах, макар и да разбирах безсмислието на своя въпрос. Одисей не ми отговори веднага. Помисли, а след това каза: „Как да ти обясня?! Намеси се съдбата, но моят дух откликна с готовност на нейната намеса. Бяхме връхлетени от буря и тя ни носи много дни на запад, все по-далече и по-далече от бреговете на Гърция. През тези дни се намирах в особено душевно състояние. Естествено, мъчно ми беше за вас и родният остров ми беше мил, но в същото време не можех да си представя как ще се върна към мирното ежедневие, към еднообразното, безлично съществуване на дребен гръцки владетел. Бях свикнал на друг живот, пълен с необикновени и неочаквани неща, с опасности и напрежение, а най-вече с героизъм. Героизмът е едно освобождение на човека от самия него и който го е вкусил веднъж, не може да се помири лесно със загубата му. Затова се оставях безгрижно на бурята и на случая. Той ни доведе до някакъв проток, а после, после вече всичко тръгна някак от само себе си. През протока ние преминахме в океана и нашите кораби сред онези исполински вълни се оказаха жалки като орехови черупки. Не можехме да ги управляваме и трябваше тепърва да се учим на това. Като че ли бяхме попаднали в нечии мощни, макар и невидими ръце, които правеха с нас каквото искат. Но това бе един нов, героичен живот, който ме увличаше дори повече от войната. А когато стигнахме до първия бряг и аз видях растенията и животните там и най-вече хората, така подобни и така различни от нас, в мене се роди благородното любопитство на откривателя, което скоро завладя напълно духа ми. И ние плавахме на юг и после на север и още по на север, чак до царството на Аид, където не се вижда нито зелено стръкче, нито разцъфнал цвят и всичко е покрито с лед и сняг. Видяхме неща, които още никой друг не е видял, и аз научих за света може би повече, отколкото знае и най-добрият финикийски наварх. Тогава дойде новата буря, която разби и последния ни кораб. Другарите ми загинаха, а аз бях изхвърлен на малък остров, зареян сред безкрайността на океана. Някой ден ще ти разправя всичко това. А сега… нека отидем и починем след този страшен ден…“. И Одисей се усмихна, за мое удивление, с лека, едва доловима усмивка, израз на надигналото се в него мъжко чувство.

Богове! Колко жизнен беше този човек, как естествено приемаше той нещата и как животът, с цялата своя сложност, изглеждаше край него прост и ясен! Безсилна да се справя сама с хаоса в себе си, аз усещах как се залавям неволно за тази жизненост като за единствено средство за спасение. Щом умът и волята ми не можеха да ме поведат във вярна посока, не беше ли най-добре да се оставя на живота, той да ме води? Да се подчиня на духа на Одисей, който въпреки своята двустранност или именно поради нея, ми се струваше сега по-силен от моя, по-издръжлив и непреклонен в бедите, а може би и по-мъдър…

Все пак не беше лесно да тръгна заедно с Одисей към нашата някогашна спалня. Имах чувството, че подът се люлее под нозете ни и че домът може всеки миг да рухне върху нас. Премаляла, едва се добрах до разкошното легло от маслина, моето младежко хрумване, на което някога се бяхме толкова радвали. Полегнах на края му, така както бях облечена, а Одисей се съблече и се изпъна с цял ръст върху него. Известно време и двамата останахме неподвижни и мълчаливи. Аз се мъчех по дирите на спомена да открия нов път към тялото и душата на Одисеи. Но това съвсем не ми се удаваше. Накъдето и да се обърнех, навсякъде се натъквах на трупове, по един или на грамади, купища млади тела, безжалостно прободени или насечени, покрити със запечена кръв, застинали в предсмъртни гърчове. Виждах и призраци, които ме вледеняваха. Безплътните, но грозни видения на пренебрежението, жестокостта, оскърбленията и униженията, които бях понесла от Одисей. От миг на миг се вцепенявах. Нямаше като че ли сила, която да ме тласне към близост с Одисей… Но наистина ли нямаше?! Той лежеше, без да мърда и продължаваше да мълчи. Но в тази негова неподвижност имаше нещо действено, някаква мощна струя, която течеше неудържимо към мене. Това бе желанието, нуждата да ме обладава, необходимостта от самозабрава. Едно замайващо течение, което ме откъсваше силом от моята самотност и ме понасяше редом с Одисей… Накъде? Към тъмната бездна, която ни всмукваше подобно на водовъртеж и ни теглеше все по-надолу и по-надолу, към началните сили на битието и глъбините на живота, където разсъдък мълчи и дух чезне. Изведнъж Одисей се обърна рязко, привлече ме почти грубо, полуобърна ме към себе си и зашепна задъхано в лицето ми: „Махни най-после тези дрехи, Пенелопе, не се намираме на градската стъгда…“. И аз не усетих как свалих дрехата си и как бедрата ми се разтвориха сякаш сами, за да приемат Одисей. А след това дойде шеметът на задоволяването, смерчът, който се върти в мрака и сипе блестящи искри, шумящите приливи и отливи на кръвта-океан. Съвестта ми бе заличена с един удар, всяка мисъл в мен изчезна, остана само алчната радост на насищаща се плът. Опомних се стенеща, захапала гръдта на Одисей. Чух го как се смее тихичко, с младежки, бълбукащ смях над ухото ми, чух и дълбоката му въздишка на облекчение, когато се простря отново по гръб до мене. Кръвта ни все още шумеше и телата ни се вълнуваха трескави от току-що преживяното освобождение, тази краткотрайна независимост на човека от съзнанието и неговите изисквания. Мигове, които ми се сториха вечност… По едно време Одисей се надигна, сведе чело над рамото ми и промълви: „И все пак, Пенелопе“ — но не можа да довърши речта си, главата му клюмна върху гърдите ми и той заспа, като човек смъртно изморен, когото сънят грабва мигновено. А аз останах будна. Как можех да спя, когато се чувствах като току-що пробудена от дълбок и продължителен сън? Бях като Кора, която се отърсва от смъртното вцепенение. Сетивата ми, придобили изведнъж необичайна свежест и бистрота, ме връщаха към времето на моята младост. Но може би аз бях все още млада и тези усещания бяха естествени за мене. Струваше ми се, че до този миг бях живяла и се движила в мъгла. Бях долавяла само смъртни очертания там, където блестяха багри и струеше светлина. Години наред… Така бях забравила колко прекрасен е светът, колко хубав е животът и колко радостно може да бъде чувството, че живееш. Въпреки всичко… Въпреки труповете там долу, на двора, въпреки смъртта, която бе вилняла в този дом и тържествувала над духа ми. Откъде бе дошла промяната, това неочаквано превръщение?! Дали от близостта ми с Одисей? От намесата на грубата, винаги отхвърляна от мене Афродита, богинята на сляпата телесна нужда, на стръвната Астарта, чиято душа е душа на животно!? Бях се смъкнала до най-низшите същества, до тинята на живота, за да се извися сега… До къде? До ясното и чисто, незамъглено от нищо човешко чувство, до съвършеното телесно и душевно равновесие, до пълнотата на съществуването. Величав покой ме обгръщаше от всички страни. Съзвучие на гласовете, божествено омиротворение… Дали това не бе образът на бога, който ми се разкриваше там, където най-малко очаквах да го видя? Силата на сътворението, която бе преминала през мене като мълния и бе вляла нов живот в духа ми? Никога не се бях чувствала така обособена в себе си и заедно с това така приобщена към битието, отъждествена със света. Аз бях аз и едновременно всичко, което ме заобикаляше. Бях и нощта навън, с нейното тихо сияние и блесналата на изток зорница, лъчезарна като очите на влюбена богиня, и предутриникът, който галеше листата на лавровите рози в градината, и чайката, безшумно носеща се под звездите като бленуваща душа. А труповете под навеса? Те съществуваха и щяха да съществуват. Нов този час на равновесие разрушението ми се струваше като брат близнак на градежа и смъртта като последно и върховно осъществяване на живота. С такива мисли съм заспала неусетно.

Когато се събудих, денят изглеждаше напреднал и дворецът мълчеше утихнал, както това става обикновено в предобедните часове. В първия миг се изненадах от необичайната обстановка около мене, после си спомних събитията от изтеклото денонощие и те ми се сториха сън. Но аз знаех, че всичко се бе случило наяве. Иначе нямаше да се намирам в нашата съпружеска спалня. Неволно подирих с очи Одисей. Нямаше го нито в стаята, нито на леглото, само на възглавницата до мене бе останала трапчинка от главата му, сякаш за доказателство, че той наистина бе спал тука… Бе спал и ме бе обладавал… А преди това бе избил женихите… Изведнъж почувствах със страшна яснота цялата грозота и чудовищност на станалото. Но този път не изпаднах в отчаяние, не изпитах отвращение, нито негодувание. Някаква дълбока уталоженост на съществото ми ми вдъхваше трезвост и спокойствие. Извършеното от Одисей бе непоправимо. Налагаше се следователно да го приема, да свикна и заживея с него по някакъв начин. Бяхме сполетени от нещастие, което засягаше всички ни. Една тежка рана, нанесена на живото тяло на нашето семейство, на итакийското царство, на Кефалийския край, на целия гръцки свят. Мъртвите бяха мъртви, те принадлежаха вече на един друг мир… А ние живите трябваше да живеем, да лекуваме раната и нейните последици. Животът не можеше да спре и човекът нямаше да се върне назад в своя път. Това бе всъщност само едно отклонение във всеобщата борба на човешкия дух за освобождение. Безброй такива още щеше да има и за в бъдеще… От близкото до далечното бъдеще, през вековете и хилядолетията… Важното бе да запазим волята си за борба и надеждата си за победа… И да разберем, може би, че абсолютната свобода е така непостижима, както и абсолютната истина.

Позовах Акторида, за да разбера какво става в Двореца и града. Естествено най-напред я запитах за Телемах. Той имаше днес рожден ден… Богове! Един толкова злощастен рожден ден, потопен в кърви, проникнат от мъка, помрачен от общата тревога и скръб! И тази двойна ирония! От една страна, триумфът на Хелиос, който осветяваше със своята животворяща светлина едно тържество на злото и унищожението! От друга страна, празникът на моя син и на моето майчинство, който съвпадаше с жалейката на толкова майки, чиито синове бяха погубени заради мене! Те бяха загинали тялом. А дали Телемах нямаше да загине духовно от своето дело? Ето, това бе страшната рана, която се разкриваше пред мене като пропаст… Не биваше да гледам в нея, не биваше да я развреждам за свое и за общо добро… Сякаш схванала състоянието на духа ми, усетливата Акторида ми отговори просто, със своя обикновен, всекидневен тон: „Телемах тръгна заедно с баща си за полето, господарке. Отидоха при цар Лаерт“. Дали Телемах не изпитваше никакви съжаления и угризения или той като мене се оставяше да го води животът? „Кога тръгнаха?“ — продължих да разпитвам Акторида. „Преди около час.“ „А дотогава какво правиха?“ „Телемах спа. А господарят стана още в тъмно…“ Акторида млъкна, съсредоточила подозрително вниманието си върху тоалетните ми принадлежности. „Говори! — я подканих. — Какво направи Одисей, след като стана толкова рано?“ „Събра всички робини на дома и заповяда да измием труповете и да ги увием в нови платна — каза Акторида, без да ме гледа. — След това Медонт, който познаваше всеки, кой е и откъде е, заедно с останалите живи прислужници на момците ги разпредели по острови… Ментор бе приготвил още през нощта кораби и мъртъвците бяха натоварени и изпратени на близките им…“ Всички тези подробности предизвикаха в мене представи и чувства, които само за миг ми отнеха вътрешното равновесие и аз разбрах колко всъщност неустойчиво бе то. Видях ужасните кораби, натоварени с тела. Най-малко три от тях се бяха отправили и за Дулихий. И Антином, бледен и бездиханен, пътуваше вече нататък, връщаше се при своите родители, които не знаеха още нищо за сполетялото ги нещастие. Милият Антином, толкова хармонично устроен, изпълнен с такова разположение към света и хората, да загине почти юноша, и то от насилствена смърт! Дали поне бяха сложили при него лирата му или я бяха захвърлили някъде? Почувствах как гърлото ми се свива от напиращи ридания. Но не биваше да плача. Не биваше да надзъртам в пропастта. Трябваше да следвам пътя, който сама си бях определила. Одисей също вървеше по него. Едва опомнил се от своето безумство, той се мъчеше вече да постави целебен балсам върху кървящата, още съвсем прясна рана. Не знаех дали от човечност или от пресметливост се бе погрижил той за труповете на момците, но това бе във всички случаи една разумна постъпка. Навярно итакийци щяха да я оценят. Защото гъркът, който познава човешката природа, приема насилието като нещо естествено, но той никому не прощава незачитането на смъртта.

Отново захванах да разпитвам Акторида. „А гражданите какво правят?“ „Смълчали са се и кротуват — отвърна тя. — Като че ли не е празник. Изглежда, на хората не дава сърце при тази жалейка да честват Хелиос. Предполагам, че изчакват и погребенията. Целият град се е притаил и сякаш чака какво ще стане. И при нас в двореца е същото.“ „Да, промълвих, като се ослушвах, все едно че всички спят…“ „Напротив, рече Акторида, всички са нащрек. Господарят нареди на Ментор да укрепи здраво двореца, а на мене заръча да ти предам да не излизаш никъде и да не се показваш на гражданите каквото и да се случи.“ „Че какво може да се случи?“ — запитах, макар и да разбирах добре опасенията на Одисей. „Знам ли, господарке! — каза Акторида с известно колебание в гласа и погледа. — Господарят се бои, изглежда, от нещо лошо. Той знае, че погребенията ще съберат целия народ. Ще се стекат роднини и приятели, ще надойдат любопитни. Хората ще гледат и ще слушат и малцина ще останат безучастни пред нещастието на съгражданите си. А чувствата на народа са понякога като буря…“ Разбира се, Акторида бе права. Итакийци нямаше да пропуснат погребенията. Едни щяха да отидат от съчувствие, други от любопитство, а някои от скрито злорадство пред бедата на знатните. Едно погребение обаче е вълнуващо зрелище. Особено, ако покойникът е откъснат силом от живота в разцвета на младостта си. В такъв случай скръбта на майката може да трогне и най-коравото сърце и да го ожесточи срещу причинителя на болката й. Затова предпазливостта на Одисей съвсем не бе излишна. Изведнъж се почувствах страшно самотна и изоставена в големия глъхнещ дворец. И макар да ми се струваше, че вече съм претръпнала за всяко зло, стоящата пред мене заплаха ме изпълни с трепет и мъчителна тревога. Одисей и Телемах бяха напуснали града и аз бях тази, върху която щеше да се стовари готвещият се удар… Но може би така е по-добре… Те двамата се намираха в безопасност… А аз щях да бъда защитена от собствената си безпомощност… Впрочем, за добро или за зло, какво друго бих могла да сторя, освен да чакам? Но богове! Колко тежко е това чакане! Сякаш самият въздух, който дишах, тежеше… Опитвах се да не мисля за нищо, но всъщност мислех за всичко едновременно. За зловещите кораби, понесени към празнуващите острови, за загиналите момци и техните семейства, за помрачения празник на Хелиос и опорочената младост на Телемах, за Лаерт, когото очакваше такава радост, но и такова огорчение… Пропастта на общото нещастие като че ли имаше някаква магическа сила, с която ме теглеше към себе си…

По пладне навън неочаквано притъмня. От юг към острова се носеха грамади черни облаци. Взеха да се чуват и далечни гръмотевични тътени. Въздухът стана още по-душен отпреди, изпълнен с остри, необичайни миризми. Надянал ризница и шлем, в покоите ми дойде Ментор. Видът му ме сепна и пробуди в мене лошо чувство към него. Той бе помагал на Одисей вчера да избие момците. Но имах ли аз правото да съдя Ментор? По-скоро трябваше да му бъда благодарна за предаността. В този час той беше единственият ми защитник. След като ми разказа как е укрепил двореца, изглежда, за да ме успокои, Ментор додаде: „По всичко личи, че и днес ще вали. Онези трябва да побързат с погребенията, иначе дъждът ще загаси кладите“. И аз исках да побързат. Струваше ми се, че след като труповете бъдат изгорени и предадени на земята, ще изпитам известно облекчение и ще задишам по-свободно. Може би това важеше за всички… Изведнъж се сетих, че ако завали дъжд, народът непременно ще се пръсне и нищо лошо няма да се случи. Дано станеше така! Не биваше в Итака да има нови стълкновения и кръвопролития. Бедата ни бе достатъчно голяма, за да се прибави още нещо към нея… Тогава ми дойде на ум, че може би и Одисей се бе махнал от двореца и града, ръководен от същата мисъл. Навярно не от безсърдечност или безразличие ме бе оставил той сама в жестокото изпитание, а за да предотврати едно ново припламване и разгаряне на пожара. В такъв случай не трябваше да се чувствам изоставена и засегната, а да се подчиня на предвидливостта и съобразителността на Одисей, които служеха на общото добро. Веднага изпратих Акторида на най-горната тераса на двореца, за да види какво става в града. Тя слезе бързо и съобщи: „Първото погребение започна. Изгарят Еврином“. Вестта ме прониза по-болезнено, отколкото очаквах. Представих си Еврином в онзи летен ден, когато бе дошъл да ни помага при брането на смокините. Видях хубавото му, поруменяло от любовно вълнение лице, усетих младата му, силна ръка, сграбчила моята сред листака на дървото. Видях и Египтий, прегънат одве, между двамата си живи, но нелюбими синове, да се прощава със своя мъртъв любимец. И после огъня, който поглъщаше тялото на Еврином, и купчината пепел, останала накрая от него. Не можех да свържа по никакъв начин онова младежко, живо лице и влюбените очи с тази шепа пепел. Неизмерима бездна беше то, през която не бе възможно да се прехвърли какъвто и да било мост. Еврином бе преминал само за няколко кратки мига от другата й страна, но той никога нямаше да се върне обратно. Това бе неговият последен път, жесток и страшен, най-вече със своята невъзвратимост… Опитах се да прогоня тягостните видения и мисли, ала не успях. Ах, защо виждах всичко така ясно?! Защо го преживявах така непосредствено и защо преживяното предизвикваше в мене такива дълбоки отзвуци?! Сякаш колкото повече се обособявах в себе си, толкова по-уязвима ставах за посегателствата на света и по-податлива за всяко външно сътресение. Превъплъщавах се неволно във всяка плът, отъждествявах се с всяко битие, всеки живот бе мой живот и всяка смърт моя смърт…

Не посмях да изпратя Акторида отново на терасата на двореца и продължих да чакам с търпение, в което вече изнемогвах и се вцепенявах. Навън притъмня още и гръмотевиците зачестиха и се засилиха. От време на време блясваше ослепителна светкавица. Замириса на влага, макар че още не бе капнала капка дъжд. Имаше нещо зловещо в тази буря, която се бавеше да се разрази и тегнеше над острова като жалейка на небето, като гняв божи и божеска закана. Облаците се разнесоха за малко и след това пак навадиха. Тогава до слуха ми изведнъж достигна звукът на някакъв далечен ропот, като от буйно течащи води. Отначало помислих, че горе, в планината, е паднал дъжд и близкият до двореца поток е придошъл. Но още следващия миг в покоите ми дотърча Евринома, задъхана повече от всякога и така бледа, както не я бях виждала, и изрече с пресекващ глас: „Пенелопе, идват… Идва целият народ…“. Неволно се изправих като пред сила, която буди не само страх, но и уважение. Народът, това бе човешката общност, сред която живеех, в нейните най-широки граници. Тя ме бе създала така, както почвата създава растението. Затова имаше всичкото право да ми иска сметка за станалото. Дошъл бе часът на разплатата… Но защо разплата с мене? Нали не бях виновна? Не бях убила никого… И въпреки това някакъв глас дълбоко в мене ми казваше, че аз трябва да бъда наказана. За миг ми се стори, че съм във властта на нелеп сън. Цял живот се бях борила със смъртта, във всичките й форми, а сега трябваше да отговарям за смъртта на момците, която не бях дори пожелавала… Но безсмисленото унищожение на сто и осемнадесет човешки същества викаше настойчиво за изкупление. Равновесието на живота бе нарушено и за да се възстанови то отново, нужна бе една насрещна жертва, някой, който да понесе удара на възмездието. Може би аз не заслужавах този удар… Това нямаше значение. Нима женихите бяха заслужили своя насилствен край? Той бе една върховна неправда и тъкмо тя превръщаше сега всяка несправедливост спрямо мене в справедливост. Впрочем не бях ли аз причина за нещастието? Не беше ли Одисей негов причинител? Не носехме ли ние обща отговорност за него, заради единството на нашите две съществувания? А Телемах? Нима участието му в избиването не товареше и мене с вината на участница? Аз бях негова майка, коренът, от който бе произлязла издънката… И бях готова да понеса всяко зло само да спася него от изкуплението. Бях готова по-скоро да се отрека от себе си, отколкото от него. Та нали не можех да се отрека дори от Одисей, макар че той не беше мой син? Защото съзнавах ясно, че той не би извършил никога своето страшно дело, ако не съществувах аз. Освен това към Телемах изпитвах известни угризения и го чувствах като жертва, също такава жертва, каквато бяха и женихите. Всъщност, ние всички бяхме жертва един на друг и никой от нас не можеше да бъде смятан за истински виновен. Всеобщата зависимост ни държеше в своята неразкъсваема мрежа от причини и следствия. Така, непознаваемата сила, която стоеше над нас, чертаеше с предвечна определеност линията на всеки живот и на всички животи едновременно. Но народът навярно не мислеше като мене, макар и да вярваше в съдбата. Той едва ли изобщо мислеше. Нагонът му за самосъхранение бе предизвикан, той усещаше живата плът на своето тяло засегната и бързаше да се защити, да отговори на удара с удар. Изведнъж мъчителен страх сви гърлото ми, стегна гърдите ми. Добре знаех какво ми готви разярената тълпа. Поругание… А може би и насилие, ако гражданите успееха да проникнат в двореца. И аз нямаше как да се спася. Бях като животно, което хайката е извардила в собственото му леговище. Мислите ми закръжиха около надвисналата над мене опасност, подобно на птици, видели своите безпомощни рожби паднали от гнездото, но без всяка полза. След това през ума ми мина, че и младежите бяха преживели вчера същия страх, изправени безоръжни пред своите въоръжени убийци, пред своята неминуема гибел, и разбрах, че техният предсмъртен ужас ми отнемаше в този час правото да се плаша за себе си. Потресена, изпаднах в другата крайност. Бях обхваната от отчаяна смелост и желание да се срещна с народа, лице с лице. Нали това бяха хора? Те не можеха да не ме разберат, ако успеех да им обясня всичко ясно, да доведа съзнанието им до онова прозрение, до което сами не можеха да стигнат. Но Одисей ме бе предупредил да не се показвам в никакъв случай на гражданите и той бе навярно прав. От опит знаех колко е трудно да въздействаш на стихийното чувство с разумно слово, особено на чувството на множеството, опиянено от собствената си сила. Все пак не можех да се въздържа да не видя тълпата поне отдалече. Тя ме привличаше така, както разпаленият огън привлича мушицата. Изкачих се на една от терасите и скрита зад зъберите на външната стена, огледах с трескави очи картината, която се разкриваше пред мене.

Народът идваше откъм градската стъгда, където, изглежда, се бе събрал предварително. Всички улици бяха задръстени, а на празното място пред двореца вече шумеше една доста внушителна тълпа. Хората говореха възбудено, чуваха се ридания и въздишки, стенания и проклятия. И навсякъде пламнали очи, разкривени черти, запенени уста. По едно време гражданите издигнаха Евпейт на ръце. Отначало не можах да го позная, до такава степен смъртта на сина му го бе преобразила. Косата му бе побеляла за една нощ, а лицето му, подпухнало и посивяло, бе придобило неизразителността на смъртна маска. Като го видяха, няколко оплаквачки занареждаха, а една възрастна жена, може би робиня, бавачка на някого от убитите, проточи един безконечен вопъл, силен и страшен като вой на вълчица. Запуших ушите си и се дръпнах от стената. Тогава видях небето. Облаците бяха паднали съвсем ниско и под тях се виеха няколко големи, черни орела. За миг слънцето грейна през някаква случайна пролука и освети всичко със странна и страшна, неестествено жълта светлина. След това притъмня още повече. Сякаш се мръкваше. А трясъкът на гръмотевиците се бе слял вече в един-единствен тътен. Отново погледнах през стената. Евпейт бе все още издигнат от тълпата. Прииждащите му отправяха скръбни приветствия, на които той не отговаряше. Но чувствата му, изглежда, преляха, защото по едно време се подпря с едната си ръка на раменете на ония, които го държаха, а с другата запрати с все сила копието си към небето. И звукът на гласа му се понесе над главите на хората като кънтеж на медна тръба. „Убий ме, зло божество — викаше той, види се, обръщайки се към Зевс. — Убий ме или слез оттам, аз да управлявам този свят вместо тебе!“ Като го чу какво вика, народът изтръпна и онемя. После се надигна неговият удвоен ропот. Захвърленото копие падна с трясък върху една от стените на двореца и това бе сякаш знак за тълпата. Негодуванието и настървението й се отприщиха и заляха като тъмен порой двореца и самата мене. Прималя ми и се свлякох долу, край стената. Сякаш отдалече, от много далече, чувах неистовите викове на хората. „Одисее, викаха те, излез, стръвно чудовище, вълко кръвнико, представи се на народа си!“ „Ей, жестоки царю, гърмеше някакъв силен мъжки глас, тука не е Азия, излез пред съда на поданиците си да отговаряш за своето злодейство!“ Чуваха се и други гласове, които зовяха мене. „Царицата, нека се покаже царицата!“ „Къде си, кучко разгонена, побесняла вълчице? — крещяха жените. — Срам и позор! Сама е майка на син пълновръстен!“ После отделните гласове се сляха в един общ грохот и върху стените се чуха ударите на хвърляните камъни и оръжия. Треперех с цялото си тяло, не толкова от страх, колкото от унижение. Тези викове ме унищожаваха духовно така, както ударите на копията биха могли да ме унищожат телесно. Всъщност вече не се плашех от нищо и бях готова да изляза пред гражданите, за да се преборя с духовната смърт, на която техните викове ме осъждаха. Но тогава над мене, върху най-високата тераса на двореца, се появи въоръжен мъж. Беше Ментор, добрият приятел. Той свали шлема си и вдигна ръка в знак, че иска да говори. Отначало никой не искаше да го слуша. Засипаха го с упреци, хули и ругатни, заради участието му в избиването. Но Ментор не трепна. Той чакаше да се уморят. И когато глъчката позатихна, произнесе високо и ясно: „Граждани на Итака, идете си по домовете! Царят не е в двореца, но тука са неговите приятели! Откажете се от разправа с нас, защото никой няма да има полза от нова вражда и кръвопролитие!“. Словата му възбудиха още повече тълпата. Едни продължиха да го ругаят, други бяха разтревожени от изчезването на Одисей и гласно споделяха опасенията си. Някакъв млад мъж, навярно моряк, викаше с все сила: „Приятели, подлият тиран е избягал в Пилос и оттам ще се върне с въоръжени бойци, за да избие всички ни!“. Тълпата му отговори с рев и се насочи към портата на двореца.

Неочаквано един старчески изсушен и все пак мощен глас призова народа към ред, но така властно и внушително, че хората наистина се стреснаха. Това бе Алитерсес, покачил се на една каменна, скамейка, за да бъде видян и чут по-добре. „Чуйте, граждани — говореше уважаваният гадател. — А преди да ме чуете, погледнете нагоре към небето. Вижте орлите на Кронион, които кръжат над царския дом! Аз съм гадател и неведнъж съм ви предсказвал вярно по полета на птиците. И сега ще ви кажа, че Зевс пази властта и дома на царя чрез орлите си, че той няма да позволи да посегнете върху тях, затова не го гневете излишно с необмислени думи и действия. Ще ви кажа още, че вашият съд над Одисей е несправедлив. Първоначалната вина е във вас! Вие трябваше, ако не още миналата година, то поне тогава, когато Телемах ви молеше за това, да прогоните женихите от двореца. Те всички бяха хора млади, не събрали още мъдрост в живота, самонадеяни и жадни за любов, и самотата на царицата ги подбуждаше да я ухажват. Но къде беше вашият ум, къде беше чувството ви за добронравие, защо тогава не помислихте да бъдете справедливи?! Защо не се събрахте един ден така, както сте се събрали сега, да навалите тука, както сте навалили сега, и да накарате женихите на царицата да се махнат от дома й?! Гледахте с безразличие как се разсипва имотът и се позори името на един от най-големите гръцки герои и на жена му, най-добродетелната от всички гръцки царици, а след като се случи нещастието, се гневите и искате съд! Питате ли се дали имате това право? Всъщност вие сте тези, които трябва да бъдат първи осъдени!“ Речта на Алитерсес направи силно впечатление на народа. Мнозина изглеждаха разколебани, някои дори заговориха в съгласие с него. Други мълчаха, мрачно съсредоточени, сякаш изведнъж отрезвели, а имаше и такива, които взеха да се блъскат през навалицата, за да се махнат от мястото. В тълпата настъпи явно разединение. Тогава, по една от улиците, вече напълно задръстена, прехвърлиха на ръце някакъв роб. Изправиха човека пред Евпейт и той започна да го разпитва, но отдалече не можех да разбера какво говорят. Тълпата наоколо отново зашумя. Свършил с разпитването, Евпейт съобщи високо, за да бъде чуто от, всички това, което бе научил. Робът бе донесъл известието, че Одисей и Телемах се намират при Лаерт. Новината развърза езиците, но не подтикна духовете към действие. Народът бе загубил вече своята целенасоченост и устремна сила. Евпейт каза, че нищо че би могло да го възпре от разплата с убиеца на сина му, но че той не задължава никого да го следва. Думите му не трогнаха гражданите и подир нещастника тръгнаха малцина, няколко приятели, бащи и близки роднини на избитите женихи от Итака. Тълпата започна бавно да се разпилява. Една страхотна гръмотевица и няколко капки дъжд я пръснаха окончателно. Надвисналата над мене заплаха изчезна така внезапно, както се беше и появила. Но сега тя се бе насочила към Телемах, към сина ми, който ми бе по-скъп от самата мене. Тази мисъл ме хвърли в такава паника, че аз дори забравих за Одисей и Лаерт, които също бяха застрашени. Забравих всичко току-що преживяно, даже понесеното опозоряване, и бях обхваната от безпаметен ужас за сина си. Веднага си представих как Евпейт и неговата дружина обграждат незащитената полска къща сред безлюдните лозя и как избиват до крак изненаданите вътре мъже. Помислих си, че озлобеният в мъката си Евпейт навярно ще поиска да убие най-напред Телемах, за да причини на Одисей същите страдания, каквито сам бе изпитал, за да му върне за стореното зло със същото зло. Обезумяла напълно, не усетих как се спуснах долу. Само един стремеж бе останал в мене: да бъда по-близо до сина си в опасността, да предупредя на всяка цена Одисей за готвещото се нападение. Ослепяла и оглушала за всичко друго, връхлетях върху Ментор, без да го позная. „Къде, Пенелопе?“ — рече преданият мъж, като ме хвана и задържа силом. Задърпах се. „Чакай, чакай — каза Ментор. — Не губи ума си! Аз отивам да предупредя Одисей, ей сега тръгвам! Ще мина напреко през лозята и така ще изпреваря онези… Те отидоха да се приготвят, да си сложат ризници и шлемове, а аз поемам веднага. Не бой се! Одисей и Телемах са също добре въоръжени, а и слугите на Лаерт не са съвсем с голи ръце. И всички, до един, са верни на господаря си… Пък и дъждът май че вече скоро ще рукне!“ Думите на Ментор стигнаха с мъка до съзнанието ми, но въпреки това аз успях да доловя техния успокояващ смисъл. Напрегнатата ми, изтерзана душа за миг се отпусна и аз се свлякох на пода хлипаща. Да остана обаче сама в безопасност, след като Телемах бе заплашен от смърт, ми се струваше невъзможно. Затова замолих Ментор да ме вземе със себе си. Ала той остана непреклонен пред молбите ми. „Само ще ме бавиш по пътя! — рече. — А и там какво ще правиш? Битките не са женска работа!“ Престанах да настоявам не толкова, защото разбирах, че е прав, колкото, за да не го задържам. И той тръгна, а аз останах да чакам!

Богове, бъдете милостиви към нещастните смъртни и никого не наказвайте с такова чакане! Няколко пъти вече бях преживяла ужаса да видя живота на сина си застрашен, без да мога да направя нищо друго, освен да чакам. Това бяха безкрайни часове кошмарна борба на духа ми със смъртта. Аз я отричах, макар и да знаех, че моето отрицание не може да я победи. Но и тя не можеше да ме надмогне и да ме накара да се примиря с нея. Дори когато Телемах лежеше болен от огница, стапящ се пред очите ми, загубил свяст и слово, съвсем като мъртъв, аз пак не вярвах, че той може да умре. А сега го вярвах. Избиването на женихите бе отворило в душата ми път за смъртта и аз вече я приемах, покорна и безпомощна пред тази страшна сила на битието, проникнала навсякъде и властваща, в последна сметка, над всичко. Ала още по-мъчително от това мое принудително приобщаване към разрушителното начало бе съзнанието, че унищожението на Телемах би било в случая справедливо, от което следваше, че то е и необходимо за хармонията на живота. Така, в стремежа си да се противопоставя и този път на смъртта, аз се виждах лишена от най-сигурната своя опора, от подкрепата на нравствения закон и се чувствах като човек, усетил изведнъж под краката си вместо твърда почва празно пространство. Страхът за сина ми растеше всеки миг. Вече го виждах убит. Болката на майките на избитите женихи се превръщаше в моя болка. Чувството за тяхната загуба и собствената ми тревога взаимно се подклаждаха, сливаха се, придобиваха титанични размери, с които ме смазваха. Не пъшках и не стенех под товара си, не ридаех, а стоях като окаменяла. Постепенно губех чувство за място и време. Границата между спомен и действителност изчезваше и навремени ми се струваше, че чакам Телемах да се върне от морето през онази ужасна зимна нощ преди няколко години или че той лежи до мене, тежко дишащ, с хъркащи гърди, борещ се с демона на болестта. Нова вълна от черни облаци прихлупи острова. Стана тъмно като нощ. Изведнъж оглушителен гръм разтърси въздуха с такава сила, сякаш небесата се бяха стоварили върху земята. Евриклея, която току-що бе влязла в стаята, веднага се повали по очи върху пода. А когато вдигна глава, ужасът върху лицето й бе примесен с нещо като екстаз. „Този гръм падна някъде! — заговори тя с глас на прорицателка. — Чу ли, чедо?! Кронион изля най-после гнева си!“ „Да, но върху кого ли“ — си помислих. Въпреки съмнението обаче, някакъв вътрешен глас ми казваше, че Телемах е спасен, че над него вече не тегне предишната опасност. Не мина и час и под проливния дъжд дотърча един от синовете на Долий. Доведоха го цял изкалян и измокрен, но лицето му грееше от добрата вест, която носеше. „Прогони грижата от сърцето си, господарке — рече юношата, нетърпелив да ме успокои. — Злото се размина. Господарите, и тримата, са живи и здрави и щом дъждът се извали, цар Одисей ще си дойде в двореца заедно с Телемах.“ Почувствах се омаломощена от огромното облекчение. Тялото ми се разтрепери, прималя ми. Но душата ми остана безгласна пред радостта. Не можех вече да се радвам на собственото благополучие, след като бях проникнала до дъно в чуждата мъка.

„Разкажи ми какво стана…“ — помолих пратеника. Гласът ми прозвуча глух, несвой. „Нищо не стана — рече момчето с младежко безгрижие. — Достопочтеният Ментор ни предупреди навреме за нападението. Ние се приготвихме да посрещнем врага, въоръжихме се, но останахме в къщата. Дружината на Евпейт дойде, ала не се реши да ни нападне с изненада. Изпратиха човек да извести на цар Одисей, че Евпейт го вика на двубой. Но преди той да излезе, господарят Лаерт побърза да се яви пред враждебните мъже. Той каза на Евпейт: «Голямо е нещастието ти, братко, но ти помисли и за царството. Не помрачавай живота на тази благодатна земя чрез нова кръвнина. Вината на моя син е неизмерима, но и сто пъти да го убиеш, това няма да върне към живот твоя син…». Евпейт обаче не искаше да го слуша и вдигна копието си за нападение. В това време притъмня страшно от прииждащите облаци. Неочаквано блесна такава светлина и се разнесе такъв грохот, че всички ослепяхме и оглушахме, а някои дори попадаха по земята. После, когато дойдохме на себе си, видяхме, че Евпейт лежи възнак, поразен от гърма. Бог Кронион го бе ударил с мълнията си и го бе убил. Като разбраха какво е станало с вожда им, другарите му хукнаха изплашени. Ментор искаше да ги преследваме, но цар Одисей не се съгласи, а и господарят Лаерт не разреши. Така завърши гневът и метежът на гражданите.“

Отминаха черните за Итака дни. Отново над острова грее слънце, морето блести като скъпоценен камък, хората се занимават със своите работи. Редовният ход на живота е възстановен. На вид всичко е както преди. Ала това е измама. Под привидния лик се крият големи промени, разрушения, които са може би непоправими. Сега управлява Одисей. И той ръководи делата на царството с изключителна мъдрост. Но хората се отнасят с недоверие към него. Никой не му показва неприязън или непокорство. След смъртта на Евпейт всички смятат, че той е под божеска закрила, и се плашат да не оскърбят в негово лице божеството. Желаещи да му отмъщават няма. Но всеки се държи далече от него. Сякаш невидима стена се издига между итакийския цар и неговите поданици. Той се мъчи да я преодолее. Старае се да спечели отново гражданите чрез човечни постъпки, чрез благородно и великодушно държане. Напразно. Хората не му са благодарни и остават на разстояние. Когато минава по улиците на града, минувачите го поздравяват, но бързат да се отдалечат и ако ги заприказва, не показват охота за разговор. Слушат с любопитство неговите разкази за света, но не му вярват. Присмиват му се и смятат за лъжа всичко, което не отговаря на техните представи. Одисей е търпелив, но става все помрачен. Той разбира, че итакийци го изключват от своя живот. За тях той е мъртъв. Смърт за смърт! Така те му връщат за човешката хекатомба, за безсмисленото и престъпно кръвопролитие. Одисей знае, че царят не може да бъде престъпник. Но грешката е направена и тя е непоправима. Впрочем не самата грешка го измъчва толкова, колкото нейните последици. Той не може да ги приеме без противене. Себичен, той отхвърля всеки съд над себе си. Жизнен и силен, отрича по нагон наложената му смърт. Каква полза?! Нагоните на общността се оказват по-могъщи. Безизходицата и безсилието влудяват Одисей. Той се чувства обезценен и жалък, озлобява се и се отчайва. Старае се да сдържа озлоблението си, но това само засилва отчаянието му. Моето положение не е по-малко тежко. Аз не съм осъдена на смърт, а на позор, което всъщност е едно и също. Разбрах го в онзи паметен ден на погребенията, когато слушах хулите на беснеещата тълпа. И с всеки изминат ден все по-добре го разбирам. При това присъдата над мене крещи със своята въпиеща неправда. Аз съм наказана заради моя подвиг и заради него страдам. За упорството си да бъда вярна на Одисей и на себе си. В мое лице е оплюта добродетелта, поруган е стремежът на човека да бъде господар на себе си, да служи на висшето начало. Но аз познавам слепотата на човешкия свят и неговата вродена несправедливост. Привикнала съм още отпреди с незаслуженото поругание, а след избиването на женихите то не ми се вижда вече и съвсем незаслужено. Духът ми се терзае повече от несправедливостта, която чувствам да тегне над мене свише. Изнемогвам пред погледа на сфинкса, безпощадното чудовище, което не ми дава покой със своята гатанка: тайната, вложена в човека, в неговия жребий и съдба. Питам се защо борбата, на която посветих целия си живот, трябваше да се окаже безполезна. Стремях се към познание и хармония, а стигнах до хаоса и скудоумния съд на хората. Защо моите малки опущения, така присъщи на несъвършената човешка природа, трябваше да имат такива страшни последици? Защо дребното погълна голямото? Откъде дойде този обрат? Защо героичното битие на Одисей трябваше да завърши с едно злодеяние, което да обезсмисли всичко? През тези дни често си спомням за тиванския цар Едип. С какво бе заслужил той своята участ? Едип бе чист човек, който бе въвлечен от незнание в най-грозни престъпления. Който уби баща си и се свърза в кръвосмесителен брак с майка си. Който тъкмо в желанието си да се спаси от злото, попадна на него. Изплашен от предсказанията на оракула, Едип избяга от своите осиновители, за да се срещне със своите истински родители, без обаче да узнае, че това са те. После, в своята честност и невинност, той пожела да разкрие до дъно истината, която можеше да остане завинаги неизвестна, забулена в мрак за него и за другите. И тази истина го погуби… Но защо ставаше така? Защо някои човешки съдби криеха в себе си такава жестока ирония? Защо тъкмо животът на най-светлите духове биваше помрачен от една абсурдна отплата? Случайност ли бе това или закон? Не вярвах в случайността. Абсолютното единство и целеустроеност на света караше ума ми да я отхвърля. А не можех да открия и никаква смисленост в закона. Тъмнина се стелеше пред духовния ми поглед и ме водеше към отрицание. И това бе най-страшното.

Отрицател по природа, Одисей само закоравява още повече в своето естествено виждане. И двамата се намираме в душевно състояние, което неминуемо ни тласка към разединение. Стената се издига неусетно и между нас. Всеобщата несправедливост, на която се чувстваме жертва, ни кара да се отнасяме справедливо и един спрямо друг. Всеки, дълбоко в себе си, смята другия виновен за своето нещастие. Дори грижата за Телемах, вместо да ни свърже, вмъква само повече враждебност и неприязън помежду ни. Опустошенията в него са по-жестоки, защото не са предхождани от бавните разрушения, които всяка зряла душа носи в себе си като белег на преживените мъки, скърби и разочарования. Телемах няма мъдростта на опита, нито навика да понася ударите на живота. Затова при него всичко е сринато отведнъж и из основи. Цялото му възпитание, представите и понятията му, ценностите, с които е живял досега, всичко е загубило своята стойност. Той не вярва вече на никого, не уважава мене, отвращава се от себе си, мрази баща си. Той е видял звяра във всички нас и е познал силата му. Разбрал е, че този звяр може да унищожи само за миг онова, което човек изгражда в продължение на години смислено съществуване. Страх пред хората и презрение към тяхната слабост го изпълват. Душата му се мъчи и боледува. Той не общува с никого, страни дори от мене и упорито отблъсква всички опити на Одисей за сближаване. Уединява се ден след ден в кулата си сред градината или скита из горите на острова. Но не може да избяга от смъртта. Тя държи в плен духа му и го насочва неизменно към отрицание. Ала то му е така чуждо, че той неволно го отхвърля и се бори с него в непрестанна и изтощителна борба. Жаля го, като гледам как се измъчва, но борбата с натрапеното му от света отрицание ми вдъхва надежди. Вярвам, че в края на краищата животът в него ще победи. Собствената му природа, поддържана от силата на младостта, навярно ще го спаси. И все пак, кой може да каже в такъв един миг кое ще надделее в разнородната човешка душа?! Искам да помогна на сина си, но не зная какво ще излезе от моята намеса. Защото отровата, с която той се бори, и аз я нося в себе си. Може би онова, от което Телемах има най-голяма нужда в случая, то е чувството към някоя жена. Но той не изпитва такова чувство, пък и аз не смея да го тласна към него. Безотговорните връзки с робините само похабяват мъжете, а увлечението по една знатна девойка води неминуемо към брак. Не е ли обаче Телемах още много млад за женитба? А и мога ли аз да го подтикна сама към рисковете на любовта и брака? Щастливото съчетание на двама души, в тези най-сложни от всички човешки връзки, е нещо толкова рядко! А нещастната любов, несподелената обич или отблъсната страст носят в себе си такава разрушителна сила, че могат да помрачат безнадеждно и най-светлото битие на духа. Изобщо, винаги съм се тревожила за съдбата на Телемах в любовта. Той прилича по нрав и душевност повече на мене и Лаерт, предан е и способен да се жертва, но аз се съмнявам дали тези качества могат да му донесат щастие. Целият ми горчив опит с Одисей и познаване законите, които движат човешкия свят, ме карат да мисля, че той не ще избегне моята участ, именно защото е устроен като мене, открит е и щедър в своите чувства. А и въпрос е още дали би могъл да се влюби в състоянието, в което се намира. Предполагам, че не би могъл, и жалостта ми към него расте, защото ми прилича на пътник в пустинята, който разчита само на собствените си сили, на своята жизненост и издръжливост. Да бих могла да поема поне част от товара му! Но няма никакъв начин за това. Всеки трябва да живее живота си сам! Не може друг да го живее вместо него! Всеки по свой път и всеки на свой ред трябва да преоткрива, отново и пак отново, нещата за себе си!

Всъщност ние и тримата сме все още зашеметени от станалото. Такова, каквото е, то съвсем не се побира в границите на нашия живот. Негов плод, то заедно с това е извън него. Навярно само времето ще му намери истинското място. Времето, великият рушител и съзидател, разпоредник и оценител на всички неща… То тече и ни носи нови промени. Нашата съвест, отначало потисната от нагона ни за самосъхранение, сега се надига като непобедима хидра. Тя напада най-вече Одисей. Наблюдавам как сблъсъците с чудовището го съсипват, как очите му гледат все по-тревожно и измъчено и как с всеки изминат ден се състарява. Но тази борба, която разрушава тялото, освобождава духа. Одисей започва да се отърсва от своята себичност. Житейското поражение вече не го озлобява и иронията на съдбата не го измъчва. Отрицанието постепенно го напуска. Не мога да го позная. Съхраняващото начало завладява все повече духа му. Той отхвърля вече всяко разрушение и съчувства на всяко страдание. А проливането на кръв направо го влудява. Не ходи на лов, отбягва жертвоприношения и дори заколването на една домашна птица го кара да извръща глава. Онова преображение, което аз напразно се мъчих да постигна с цял живот борба, сега се осъществява в него чрез обратното въздействие на собственото му деяние. Той захваща да прави нашироко добрини и то най-напред на семействата на избитите от него момци. В мене също настъпва някакъв прелом и аз вече не се бунтувам. Смирявам се пред върховната воля, каквато и да е тя. Обхваната съм от едно мощно, жизнеутвърждаващо примирение. Наистина приличам на река, която, след като се е блъскала дълго между скали и камъни и е направила безброй завои, най-после достига равнината и в предвкусване на своето сливане с първоизточника се разлива нашироко и тече спокойно между своите брегове. Пред мене е безкраят на морето. Борбата остава назад, аз съм приключила с нея. Изпълва ме омиротворение. Дали това е покоят на смъртта или хармонията на един нов живот, аз не зная, но и не искам да зная. Чувствам, че един е изворът на всички неща, и се помирявам с онези външни и вътрешни сили, които, често, независимо от самата мене, чертаят моя житейски път. Долавям зад тях величавия ритъм на цялостния живот и се оставям, без противене, на непобедимото течение.

При Телемах естествено промените не са така дълбоки, но след няколко месеца кошмарно лутане и той намира верния път. Насочва се, както и очаквах, към любовта. Една сутрин го видях да идва при мене, в покоите ми, с разведрено лице. Каза ми само, че иска да предприеме едно пътуване до Пилос. Но аз разбрах останалото. Той отиваше при Пеликаста.

Сватбата на двамата млади стана в Пилос. Нито аз, нито Одисей присъствахме на тържеството. Не смеехме да си го позволим. А и гражданите на Итака не биха ни го простили. Одисей се радваше на женитбата на сина си, а аз бях със заключено сърце, недоверчива към този брак, както и към всеки друг. Ревнувах малко Телемах от Пеликаста и свързването им ме изпълваше повече с безпокойство и съмнения, отколкото с надежди и щастливи очаквания. Страховете ми се подсилваха и от това, че не познавах невястата. Родена няколко месеца след заминаването на Нестор за Троя, тя всъщност не беше много по-млада от Телемах. За девойка бе дори твърде зряла. Питах се защо бе останала небрачна до тази възраст. Имах широк простор за предположения. Какво ли не ми минаваше през ума, додето син ми се сватосваше сам в Пилос. Човек винаги се примирява по-лесно със собствените си неблагополучия, отколкото с тези на децата си. Треперех да не би бракът на Телемах да бъде нещастен. Но постепенно взех да изживявам и това. Какво можех всъщност да направя? Бъдещето на хората е забулено в мрак и никой не знае предварително кое става за добро и кое за зло.

Те пристигнаха в Итака през една зимна привечер. Бяха пронизани до кости от влагата над морето и изморени, но щастливи.

Щом ги видях, веднага се успокоих. Телемах изглеждаше напълно излекуван. Лицето му бе придобило отново привичната си ведрина, очите му сияеха и цялото му същество бе проникнато от една свежа и чиста хармония.

Знаех, че преживеният трус не можеше да не остави прислойка от разрушения в душата му, но над нея бе започнал вече нов, здрав градеж. Поликаста ме грабна още от пръв поглед. Тя бе дребничка, както се случва често при последните деца, и приличаше на статуетка от слонова кост. Но зад тази телесна крехкост и изящество, се чувстваше голяма крепкост на духа. Добра и умна едновременно, тя показваше такава естественост в държането и толкова непосредственост на чувствата, че никой не можеше да устои на обаянието й. Одисей беше горд със снаха си. Поликаста обичаше истински Телемах, а той направо я обожаваше. Бе познал жената чрез нея. Но тя бе за него още и спасителка. Любовта течеше между двамата на мощни потоци. Очите им се търсеха всеки миг и се сливаха, зелените очи на Телемах, открити и ясни, и сивите очи на Поликаста, бездънни с тайната на живота, която криеха, ту кротки и омайващи, ту тревожни и възбуждащи, като очите на дриада или водна нимфа. Не мога да им се нагледам. За мене те представляват вече едно същество, каквото са и в действителност. А щастието им е слънце, което озарява целия дворец. Не само аз и Одисей, но и всички край нас, дори последният роб, дори престарелият Лаерт, който продължава да живее в своята къща сред полето, се чувстваме стоплени и съживени от лъчите му. Това е един извор на радост от живота, на любов, вяра и безгранично упование. Нашият скептицизъм, със своето изсушено, безжизнено лице, се оттегля, засрамен от своята грозота. Той се превръща в безплътен призрак пред хармонията от плът и кръв, която защитава себе си най-добре чрез това, че съществува. Временно?! Но нали всяка форма на живот е временна? От Телемах и Поликаста светлината ще се прехвърли донякога у други, но ще остане като самия живот вечна. Долавям как ние с Одисей минаваме неусетно на второ място. Мъдрост, житейски опит, познание за света, ние ги имаме. Но вярата, жизнената сила, устремът са по-важни от всичко. Уви! Ние можем вече само да ги отразим. А младите, те ги имат в себе си и ще продължат напред по пътя, понесли нашето наследство, извоюваните от живота истини.

Любовта на Телемах и Поликаста хвърля своя благодатен лъч и върху нашите отношения с Одисей. Самата мисъл, че те са едно продължение на нас, вече е достатъчна, за да се почувстваме по-дълбоко приобщени един към друг. Чрез тях ние изживяваме — една втора младост, връщаме се към хубавите дни, прекарани някога заедно. За съжаление зловредните натрупвания в нас са много големи и те скоро избиват на повърхността. Оказа се, че да заживеем отново заедно е извънредно трудно. Различията на природите ни, които преди ни привличаха, сега ни отблъскват. Спойката на някогашната любов я няма, а липсва и навикът. Въпреки смиряването си пред живота и съдбата, ние оставаме здраво обособени в себе си, както са всички силни хора в своята зрялост. Освен това, всеки от нас държи на своите завоевания. Моето естествено отстраняване от управлението на царството ме принизява. Духът ми е привикнал да се разгръща свободно в мисли и дела. Не само че нямам предишната свобода, но ми липсва и простор. Домакинството и дворецът, това е толкова малко за мене сега, колкото и итакийското царство за Одисей след огромния свят, от който той идва. Нашата неудовлетвореност ни опълчва взаимно. Всеки от нас мисли, че е загубил чрез другия. Но онова, което ни разединява по-дълбоко от всичко, то е смъртта на женихите. Всеки смята, в себе си, другия виновен за тази смърт. И всеки пише последиците за себе си на сметката на другия. Одисей живее със съзнанието, че наказанието, което е наложил на женихите, надвишава неизмеримо тяхната вина. И това чудовищно несъответствие тежи на неговата съвест, то е един ужасен товар, който той е поел заради мене. А аз преживявам нещо съвсем необикновено. Женихите продължават да ме преследват със своите чувства и аз попадам все повече под тяхната власт. Макар и мъртви, момците остават съперници на Одисей и то по-опасни от преди, може би именно понеже са мъртви. Аз ги виждам всекичасно около себе си, натрапчиви видения, които ме мамят неудържимо към свобода на чувствата и волност на душата. Някои от които ми дават онова, което Одисей не може да ми даде: Антиной своята страст, Антином чистотата си, Еданорид спокойната светлина на своя извисен разум. Аз се намирам в редовно вътрешно общение с тези тримата. И както някога Одисей се отразяваше в мене през незнайната далечина, така сега чувствам и тяхното отражение върху себе си и през невъзвратимия предел на смъртта. В същото време те стоят между нас двамата, тъй както преди той стоеше между тях и мене. Усеща ли Одисей това? Мисля, че да. И едновременно съзнава безсилието си пред мъртвите. Понякога ми се струва, че той иска да избяга отново от мене, от Итака, от себе си, от целия си досегашен живот. Моите предположения се оказват верни. Одисей наистина иска това и го осъществява. В края на зимата той съобщава, че тръгва пак на път. На всички казва, че така го е наставил Тирезий, великият прорицател в царството на Аид: да сложи в ред делата на държавата, а после да тръгне по суша и да върви дотогава, докато стигне до хора, които не знаят какво е корабоплаване и никога не са виждали весло. За мене това е чиста измислица. Той иска просто да се махне от Итака, да забрави себе си и своето деяние. В изненадите, рисковете и умората на пътя, чрез отлъчването си от живота на семейството и народа си да се накаже сам заради извършеното злодеяние и в същото време да се върне отново към героичното битие, което вече е за него всичко. Разбирам го добре и не възразявам срещу решението му.

Летят Хорите, носят се като верига кораби на хоризонта, безначална и безкрайна. Разцъфват и вехнат като цветя, родени и погълнати от вечността. Не можеш да ги задържиш, не можеш да ги уловиш. Додето ги видиш и усетиш в плът, и те са вече призрак. Изтича времето като вода през пръстите на дете, стапя се и се губи като снежинка върху горещата длан на юноша. Докато веселите устни на зората ти се усмихват, виждаш тъжните очи на здрача и сам започваш да тъгуваш, защото знаеш, че денят е отминал и никога няма да се върне, за да бъде отново изживян. Чезне животът. Усещам как времето ме поглъща и аз отминавам като деня. В мене се прокрадва разрушението. Следите на страданията и на течащото време вече личат върху ми. Скоро Акторида откри в косите, над челото ми, няколко бели косъма. Тя ги изскуба, но те ще поникнат естествено пак и ще стават все повече и повече. По лицето ми се появяват първите бръчки, първите видими пукнатини. Явно, великият разрушител работи отвътре, невидимо и безгласно. Той ме призовава да се приготвя за собственото си жертвоприношение. Нека бъде волята му! Не се противя и не се отчайвам. Продължавам своя път, без огорчение и без смущение. Не искам да се върна назад, да стана отново млада, нито да се задържа в неподвижност. Да вървя, крачка по крачка, към осъществяване на върховния промисъл, това е единственото ми желание. Границите на моето същество се рушат и падат. За онези, чиито дух е сляп, това е краят. Аз обаче достигам през разрушението и съборените граници до откритите простори, където царува безкрайността. Сливам се със света и усещам могъщия ритъм на общото течение, което ме носи напред заедно с всичко и всички. Вече не съм противопоставена на цялото, а съм едно с него и сама се чувствам по-значима чрез това единство. Разбирам смисъла на титаничната борба, през която минах. Тя е пътят, който води към божественото освобождение, към приобщение със силата без лик, но ненакърнима и неразрушима, кръв и дихание на вселената. Всичко видимо и невидимо е плод на нейната игра. Съзнанието, че и аз съм включена в играта, ме изпълва с гордост. Съчетавам творението и твореца. Намирам се в нова двойственост. Животът ми се движи по два кръга, единия, стария, вътре в нещата, и другия над нещата и над самата мене. Бях благословена с просветление. Страшни мигове… Светкавица, гръм… Блясъкът угасна, екотът отзвуча, но аз продължавам да ги нося дълбоко в себе си и от тях е проникнато цялото ми съществуване. Понякога се сравнявам с Телемах и Поликаста. Колко здрава е обвивката, която ги отделя от света. Колко много принадлежат те все още на себе си. И не разбират нищо, само чувстват и усещат. Не разбират дори колко това е хубаво. На тях тепърва им предстои да се преборят със силата, да загинат или да се слеят с нея. А аз? Аз все по-малко съм отдадена на себе си. Игото на живота е все още за мене виеше благо, но аз предусещам вече своето последно и върховно освобождение чрез смъртта. И може би ще дойде ден, когато ще мога да кажа: „Нека бъде благословен животът, нека бъде благословена и смъртта!“.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Част първа. Мир и война

1

2

3

4

5

Част втора. Сънища и действителност

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Част трета. Край и безкрайност

18

19

20

Заслуги