Метаданни
Данни
- Серия
- Случаите на инспектор Хари Хуле (5)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Marekors, 2003 (Пълни авторски права)
- Превод от норвежки
- Ева Кънева, 2011 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5 (× 35 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Автор: Ю Несбьо
Заглавие: Пентаграма
Преводач: Ева Кънева
Година на превод: 2011
Език, от който е преведено: Норвежки
Издател: ИК „Емас“
Град на издателя: София
Година на издаване: 2011
Тип: роман
Националност: норвежка
Художник: Борис Драголов
ISBN: 978-954-357-220-5
Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/1913
История
- — Добавяне
Тридесет и четвърта глава
Нощта срещу понеделник. Ултиматум
Ракел се събуди.
Долу се чу как някой отвори вратата.
Тя се обърна на другата страна в леглото и погледна часовника. Един без четвърт.
Протегна се и се заослушва. Усети как блажената сънливост бавно отстъпва място на радостно нетърпение. Ще се престори на заспала, когато го чуе да се мушка в завивките до нея. Знае колко детинско е, но закачката й харесва. Ще си лежи неподвижно. А щом се обърне насън и ръката й уж случайно се озове върху корема му, ще чуе как той започва да диша по-бързо и по-дълбоко. Ще си лежат така, без да мърдат, докато един от тях се издаде. Състезанието ще изгуби той.
Може би.
Тя затвори очи.
Не след дълго отново ги отвори. В душата й се прокрадна тревога.
Стана от леглото, отвори вратата на спалнята и се ослуша.
Нито звук.
Отиде до стълбището.
— Хари?
Гласът й прозвуча така боязливо, че се изплаши още повече. Събра смелост и слезе.
Нямаше никого.
Реши, че входната врата не е била плътно затворена и се е събудила, защото вятърът я е блъснал.
Заключи я и седна да изпие чаша мляко в кухнята. Заслуша се в скърцането на дървената къща: старите стени разговаряха.
В един и половина се изправи. Явно Хари се е прибрал в апартамента си. И никога няма да узнае колко точки можеше да натрупа тази вечер.
На път към спалнята тя се сепна от внезапно осенила я мисъл. За миг я обзе луда паника. Обърна се и въздъхна с облекчение, като видя през открехнатата врата на детската стая, че Олег спи в леглото си.
Въпреки това след час се стресна от кошмар. До сутринта се въртя в постелята, без да успее да заспи.
Белият форд на Хари се носеше из летния мрак като раздрънкана стара подводница. Той промърмори нещо под носа си.
— Какво? — попита Сивертшен.
— Само се упражнявам.
— За какво?
— Да намеря най-прекия път.
— За къде?
— Скоро ще разбереш.
Паркираха в еднопосочна улица в квартал, застроен с блокове. Тук-там се мяркаха няколко случайно попаднали сред тях къщи. Хари се наведе над Сивертшен и бутна вратата от неговата страна. Тя не можеше да се отваря отвън, след като преди няколко години разбиха форда. Ракел се пошегува на тази тема. Съществувала връзка между автомобилите и техните собственици. Хари не беше сигурен дали е схванал подтекста. Заобиколи колата, издърпа Сивертшен от седалката и го накара да застане с гръб към него.
— Southpaw[1] ли си?
— Какво?
— С коя ръка удряш по-добре?
— Така кажи. Изобщо не удрям.
— Чудесно.
Хари закопча едната гривна на белезниците около дясната китка на Сивертшен, а другата — около лявата си ръка. Сивертшен го погледна въпросително.
— Не ми се иска да те изгубя, скъпи — подигравателно обясни Хари.
— Няма ли да е по-лесно да насочиш пистолет към мен?
— Сигурно, но преди няколко седмици любезно ме помолиха да го върна. Да тръгваме.
Тръгнаха косо през поляната към блоковете, чиито черни, тежки профили се открояваха на нощното небе.
— Хубаво ли е да се завърнеш на познат терен? — попита Хари, като спряха пред входната врата на общежитието.
Сивертшен вдигна равнодушно рамене.
Влязоха и Хари долови онова, което най-малко искаше да чуе: стъпки по стълбището. Огледа се, видя светлина в прозорчето на асансьора с форма на кравешко око, пристъпи предпазливо и повлече Сивертшен със себе си. Асансьорът се разлюля под тежестта им.
— Познай на кой етаж отиваме — подкани го Хари.
Сивертшен не скри досадата си, когато полицаят размаха под носа му връзка ключове, прикрепени към пластмасов череп.
— Не ти ли се играе? Добре, заведи ме на четвъртия етаж.
Сивертшен натисна черното копче с цифрата четири и по лицето му се изписа стандартната физиономия на човек, очакващ асансьорът да потегли. Хари изучаваше изражението му. Умее да се преструва на невинен, няма що.
— Решетката — напомни му Хари.
— Какво?
— Асансьорът няма да тръгне, ако не затвориш решетката. Знаеш много добре.
— Тази ли?
Хари кимна. Сивертшен дръпна решетката надясно. Чу се дрънчене на желязо. Асансьорът не помръдна.
Хари усети как по челото му изби капка пот.
— Дръпни я докрай — подкани го той.
— Така ли?
— Зарежи го този театър — ядоса се Хари и преглътна. — Казах ти да я дръпнеш докрай. Ако не направи контакт с определена точка на корниза на пода, няма да тръгне.
Сивертшен се усмихна.
Хари стисна дясната си ръка в юмрук.
Внезапно асансьорът се отлепи от земята и бялата стена зад лъскавата черна решетка започна да се движи. Подминаха вратата на втория етаж. През люка с форма на кравешко око Хари видя тила на слизащ надолу човек.
Дано да е някой от наемателите. Поне според Бьорн Холм Отделът по експертно-криминална дейност няма повече работа тук.
— Май не обичаш да се возиш в асансьори.
Хари не отговори, само наблюдаваше как стената се появява и изчезва от погледа му.
— Лека фобийка?
Асансьорът спря така неочаквано, че Хари залитна. Подът под краката им се разлюля. Хари прикова очи в стената.
— Какво, по дяволите, правиш? — прошепна той.
— Плувнал си в пот, старши инспектор Хуле. Прецених, че моментът е подходящ да ти изясня нещо.
— Сега моментът не е подходящ за нищо. Премести се или…
Сивертшен стоеше пред копчетата за етажите и очевидно нямаше намерение да мърда от мястото си. Хари повдигна дясната си ръка. И видя длетото в лявата ръка на Сивертшен. Със зелена дръжка.
— Намерих го между облегалката и седалката — обясни Сивертшен и се усмихна почти укорително. — Не е зле да си разчистваш колата. Слушаш ли ме?
Металът проблесна. Хари се помъчи да си събере мислите и да не изпада в паника.
— Да.
— Добре, защото ще се наложи да се съсредоточиш. Невинен съм. Тоест, наистина внасям оръжие и диаманти. Правя го от години, но не съм отнемал човешки живот.
Сивертшен вдигна длетото, когато Хари се раздвижи. Полицаят отпусна ръка.
— Контрабандата на оръжие минава през лице на име Принца. От известно време знам, че това е псевдоним на старши инспектор Том Валер. И, което е по-интересно: мога да го докажа. А ако правилно съм разтълкувал ситуацията, моите показания и доказателства са жизненоважни за теб, за да разобличиш Том Валер. Ако ти не му видиш сметката, той ще види твоята. Прав ли съм?
Хари не изпускаше длетото от очи.
— Хуле?
Хари кимна.
Смехът на Сивертшен беше писклив като на момиче.
— Какъв чудесен парадокс! Само си помисли: контрабандист на оръжие и ченге. Закопчани сме един за друг, ти зависиш от мен, а аз — от теб, и въпреки това всеки от нас се чуди как да пречука другия.
— Такива парадокси не съществуват — измърмори Хари. — Какво искаш?
— Следното — поде Сивертшен, подхвърли длетото във въздуха и го улови така, че дръжката да сочи към Хари. — Да откриеш кой ме е натопил за убийството на четирима души. Успееш ли, ще ти поднеса главата на Валер на тепсия. Нека си помогнем взаимно.
Хари изгледа продължително Сивертшен. Двете гривни на белезниците се остъргаха.
— Добре — отвърна най-после Хари. — Но нека подредим нещата по-логично. Първо ще пратим Валер зад решетките. После спокойно ще мога да ти помогна.
Сивертшен поклати глава.
— Знам в какво положение се намирам. Имах цяло денонощие за размисъл, Хуле. Доказателствата ми срещу Валер са единственият ми коз, а ти — единственият желаещ да преговаря с мен. Полицията вече предвкусва победата и никой няма да иска да погледне ситуацията с други очи и да рискува триумфът на века да се превърне в гафа на столетието. Ненормалникът, погубил тези жени, прави всичко възможно да стовари вината върху моите плещи. Подмамиха ме да вляза в капана. И не мога да се измъкна без чужда помощ.
— Осъзнаваш ли, че в този момент Том Валер и машите му са впрегнали всичките си сили, за да ни открият; че с всеки изминал час идват все по-близо; че когато — а не „ако“ — ни намерят, с нас е свършено?
— Да.
— Защо тогава поемаш този риск? Дори и да си прав за полицаите, че няма да започнат ново разследване, все пак не предпочиташ ли двадесет години в затвора пред смъртта?
— Не мога да си позволя лукса да излежавам присъда, Хуле.
— Защо?
— Защото току-що научих новина, която кардинално ще промени живота ми.
— Каква?
— Ще ставам баща, старши инспекторе.
Хари премига два пъти.
— Трябва да намериш истинския убиец, преди да ни пипне Валер. Така стоят нещата.
Сивертшен подаде длетото на Хари.
— Вярваш ли ми?
— Да — излъга Хари и го мушна в джоба си.
Въжетата на асансьора изскърцаха. Машината потегли.