ДЖУДИТ КРАНЦ

ЛЮБОВНИ ДВОЙКИ

Част 3 от „Скрупули“

Превод от английски: Милена Лилова, Маргарита Дограмаджян, 1995

chitanka.info

1.

В Лос Анджелис няма шофьор, който да не проявява благоразумие и бдителност спрямо сприхавата тайфа от собственици на миниатюрни фолксвагени, известни като агресивни, неустрашими свободни души. За тях е въпрос на чест войнствено да надминават всевъзможните мерцедеси и ролсове. Те автоматично и възмутително ползват предимство на кръстовищата и бръмчейки най-безпардонно, паркират на места, съвсем очевидно оградени за по-внушителни и доста по-неповратливи возила.

Джиджи Орсини си закупи един направо огненочервен фолксваген с гюрук веднага, щом се реши да приеме длъжността редактор във „Фрост-Рорк-Бърнхайм“ — рекламната агенция, която я прикоткваше вече месеци наред.

От години тя покорно бе карала едно достопочтено, но отегчително волво, подарък от Били Айкхорн — нейната мащеха. Но ето че по време на тридневната почивка след сбогуването с предишната си служба и преди началото на новата Джиджи бе ръснала куп бавно натрупани пари за кола, към която да се чувства истински привързана. Момичето спусна гюрука и погали лъскавите калници: автомобилът — пъргав и безгрижен — точно, подхождаше на новата й зрялост, на новата й кариера и положение. Бе чевръст и весел и отговаряше на нейния оптимизъм през тази 1983 година — годината, когато Барбара Стрейзънд бе предизвикала колебания сред филмовите среди как да се произнесат за „Йентъл“ — първия филм, в който тя не само бе играла главната роля, но се бе решила да му бъде и режисьор, и продуцент; годината, когато Лос Анджелис се подготви за домакин на летните олимпийски игри; когато кралица Елизабет — бойка, с покрита с шарф глава — посети високопланинското ранчо на президента Рейгън насред една страховита буря; годината, когато Карим Абдул-Джабар в разцвета на силите си подписа безпрецедентен договор за по милион и половина долара на игрален сезон; когато завършекът на последния епизод на „Военнополева болница“ предизвика осезаема тъга сред инак благополучния живот на милиони американци.

И сега, в тази есенна многообещаваща утрин, през тази оптимистична година в оптимистичното начало на осемдесетте, Джиджи Орсини, наелектризирана от превъзбуда, стиснала зъби от предпазливост и опасения, без да изпитва ни грам от арогантното нехайство на собствениците на фолксвагени, бавно обиколи паркинга зад старомодната, смътно наподобяваща испански стил административна сграда на „Фрост-Рорк-Бърнхайм“, разположена на Булеварда на залеза близо до „Ла сиенега“. Днес бе първият й работен ден тук, а тя не се бе чувствала толкова плаха от постъпването си в гимназията. Тогава бе усетила същата срамежливост — тя, която по правило съвсем не бе стеснителна.

Джиджи се проклинаше за свойствената си потребност непрекъснато да нарушава статуквото на живота си, да преобръща всичко с краката нагоре. Ако си бе останала щастлива в безопасното и бурно процъфтяващо лоно на „Скрупули две“ — модния каталог, който бе започнала да възприема като част от семейния бизнес, нямаше сега да дири къде да паркира, изнервена и сякаш си беше глътнала езика от предстоящите й първи стъпки в рекламата.

Арчи Рорк — редактор, и Байрон Беренсон Бърнхайм III — художествен директор, бяха двама от съдружниците в агенцията, основали кантора в Лос Анджелис преди шест месеца, още пристигнали-непристигнали от Ню Йорк. Докато предпазливо спираше до едно лъскаво порше, Джиджи си спомни думите на Арчи, с които я придумваше да постъпи на работа при тях:

— Рекламата е главното изкуство през втората половина на двайсети век — й бе казал той. — След триста години, щом някой уредник на музей започне да събира материали за изложба, та да съживи нашата ера, негова милост ще ги извлича преди всичко от телевизионните и вестникарските реклами.

Решението на Джиджи не се основаваше на думите му, но тя бе забелязала с каква абсолютна убеденост ги бе произнесъл Арчи — сякаш театърът, музиката, литературата и фотографията съществуваха единствено за да бъдат включени и обединени от нейно величество рекламата. Репликата му бе събудила у Джиджи вкус към приключението и бе породила любопитството, довело до сегашния вцепеняващ миг.

Джиджи разсеяно включи алармената система на колата и с леко треперещи ръце приглади полата си. Поне се бе облякла подходящо за случая. Всеки път, когато бяха обядвали с нея, Байрон и Арчи идваха облечени според калифорнийската представа за преуспялост на Източния бряг — спортни костюми от Армани, с изискани раирани официални ризи и превъзходни вратовръзки. Тя разбра, че рекламата е работа, която се взема на сериозно — както от изявленията на Арчи, така и от външния им вид в самото средище на небрежността. И двамата изглеждаха, сякаш са агенти, а рекламните агенти бяха най-изискано облечените мъже в Калифорния.

Арчи със сигурност бе по-сладкодумен и убедителен от всички агенти, с които Джиджи се бе запознавала. Тя го определяше, кикотейки се вътрешно, като красив брутален тип. Неговата елегантна, дръзка и мрачна външност в непостижимото съчетание с ирландска къдрава черна коса и сини очи на полицай сякаш нарочно бе стъкмена за съзерцаване по страниците на любовната история от времето на регентството.[1]

Байрон с червеникаворъждивата си коса представляваше пълен контраст на Арчи — висок, елегантен, с благи и леко тромави и присмехулни обноски. „Неговият свят — мислеше си Джиджи, промъквайки се сред редиците от коли — изглежда изпълнен с интимни шеги, а сивите му очи често се ококорват и искрят от насмешка, докато скицира поразителните си графични хрумвания върху покривките.“

Тя се забавляваше от начина, по който двамата й нови познайници си влияеха взаимно. Толкова дълго бяха работили заедно, че на моменти изглеждаха като двете страни на една и съща неотразима личност.

Съвсем близо до Булеварда на залеза и до входа на сградата Джиджи осъзна, че се безпокои най-вече заради проклетата статия, която бе прочела снощи. Каква ли зла случайност й бе изпречила на пътя услужливата статийка от грижливото женско списание? В нея се изброяваше всичко, каквото е нужно да се знае за първия работен ден на нова служба.

Момичето унило се надяваше, че няма да е принудено да участва в ежегодната кампания по кръводаряване — един от препоръчваните начини за запознанство с колегите. Може пък да се измъкне само с незабележими наблюдения върху тамошната атмосфера, преди да предприеме енергични стъпки в тъй наречената от автора „политика на работното място“! Статията строго предупреждаваше да не се забърква с първите срещнати доброжелатели, тъй като те непременно ще да са „неудачниците в службата“, наставляваше я да се държи ведро, но без да го прекалява, инак би изглеждала безразсъдна; да се усмихва топлосърдечно, но без непрофесионална нахаканост; да си състави карта на работните места на служителите, за да запамети имената им; безшумно да изпробва себе си в продължение на няколко месеца и да изчаква търпеливо и без оттенък на фатална припряност; да остави отпечатък в „колективното обединено подсъзнание“ — понятие, за което авторът твърдеше, че е безпогрешно, макар и не общоприето.

— Ще се справя — твърдо промълви Джиджи безсмъртните думи на кралица Виктория, произнесени, когато тя установила, че май ще наследи престола.

— Ой! — Джиджи внезапно спря зад един товарен камион. Настръхнала, потръпваща от нервно напрежение, претоварена от натрупаната информация, тя неочаквано изпита потребност от един последен оглед. Бе облякла единствения си сив костюм от каша̀ — неотдавнашен подарък от Принс, големия нюйоркски моделиер скроен с класическо съвършенство. Подгъвът — скромен, но не и старомоден стигаше до средата на коляното. Под сакото носеше безукорно бяла памучна блуза. Джиджи бе и почти метър и шестдесет и три, но изглеждаше по-висока с черните си лачени обувки на високи токове и непрозрачния си черен чорапогащник. Що се отнася до бижутата, бе си сложила само семпли перлени обици и часовника от Картие с каишка от алигатор, подарен й от Били за довиждане на прощалното тържество в „Скрупули две“ — часовник колкото скъп, толкова и ненатрапчив.

„Би ли могъл някой друг да изглежда толкова добре — запита се Джиджи, да направи по-хубаво първо впечатление?“ Но да изглежда добре бе в разрез с нрава й. Влечеше я необичайното, невъздържаното и неочакваното. И макар този скок в рекламата да изискваше нов гардероб, един стар порив я бе накарал да нахлупи ниско върху косата любимата си шапка, собственоръчно нашарена с всевъзможните червеникаво-оранжево-жълто-златисти оттенъци на букетче невени.

Шапката бе дълбока, изработена от красиво избелял лен на цветя, и датираше от късното царуване на крал Едуард. Широката й лента бе от тежка пурпурна тафта, украсена отпред с две червени черешки, голяма червена кадифена роза и с няколко зелени кадифени листа. Над челото широката периферия бе повдигната и с розата прикрепена към панделката.

„С тази шапка някое момиче е изпращало годеника си на Голямата война — помисли си Джиджи, — смела, лекомислена шапка, под която лицето на девойката е сияело.“ Бе сигурна, че годеникът се е завърнал от войната, инак щеше ли притежателката да я пази така грижливо подпълнена и увита в копринена хартия в кутия с името на един лондонски шапкар; Джиджи я бе открила, докато ровеше веднъж за старинни ленени и памучни дрехи. До днес я бе държала на стойка като украса в спалнята си, но ето че сега придаваше на строгия й костюм едва доловимо очарование. Грижливо я нагласи. Осемдесетгодишната шапка й се струваше толкова подходяща, колкото всичко останало от облеклото й — чуждо и стесняващо.

Джиджи изправи рамене, наведе брадичка и напусна прикритието на тежкотоварния камион. Забързано и енергично зави зад ъгъла, влезе в зданието и с намек за свойствената си непокорна, стил „А така, маце!“ походка стремглаво изкачи стълбите към кантората на „Фрост-Рорк-Бърнхайм“.

— Господин Рорк помоли да ви предам, че ужасно съжалява, но на него и на господин Бърнхайм им се наложи да отскочат до един клиент за непредвидена среща — рече секретарката, когато Джиджи й се представи. — Просто не знаеше кога ще се върнат.

— Ах — изгледа я слисано Джиджи.

— Аз съм Поли. Той ми нареди да ви дам временно кабинет, докато чакате. — Секретарката я изпиваше с широко отворените си очи и изглеждаше също толкова изпълнена с подозрение, колкото и Джиджи. Арчи и Байрон я бяха поканили да дойде в десет и половина, след като работният ден вече е започнал, та един от двамата да я разведе из кантората, да я запознае със служителите и да я настани.

— Както кажете — отвърна тя и още по-категорично нахлупи шапката, така че да покрие бретона и извитите й вежди. Умираше от любопитство да види къде работят Арчи и Байрон. Последва Поли по лабиринт от коридори, като хвърляше бегъл поглед към просторните, високи помещения; малкото на брой хора там бяха затънали в работа и изглеждаха някак самотно разпръснати из оскъдно обзаведените стаи. Кабинетите в „Скрупули две“ са направо сбутани в сравнение с „ФРБ“ — отбеляза Джиджи наум. Неколцина от работещите вдигнаха глави с безразличие, докато тя минаваше, и отново се наведоха към своите пишещи машини, компютри и чертожни дъски. Мигновено бяха определили нейната стегната, елегантна личност като несвързана с техните задачи.

„Все едно че си страничен посетител на снимачна площадка“ — помисли си Джиджи, като стрелкаше с очи ту наляво, ту надясно изпод периферията на шапката си; уви, не долавяше дори един заинтересуван поглед. Хората от стаите незабавно определяха, че нейна милост не е нито бъдещ участник, нито член на техния екип, и без предубеждение я подминаваха като незаслужаваща интерес.

„Рекламата може наистина да е изкуството на втората половина на двайсети век — отбеляза си Джиджи наум, — а неколцината му тукашни изпълнители изглеждат развлечени и небрежно облечени като балетисти в най-старите си, раздърпани дрехи за репетиции.“ Един-двама се бяха издокарали в нестандартни цветове и необичайни кройки. „Всичко това доста бие на очи и тук навярно се крие нещо — осъзна момичето, — но какво?“

— Заповядайте — покани я секретарката, когато най-сетне влязоха в една мъничка стая. Флуоресцентни тръби висяха от високия таван и хвърляха неприветлива светлина. — Тук е прекалено тясно за двама и затова помещението почти не се използва.

— Никой ли не притежава отделен кабинет? — запита Джиджи.

— Изключено. При нас не обичат да работят сами — това ги изнервя. Само госпожица Фрост има самостоятелен кабинет. Творческите екипи са свързани като сиамски близнаци… сама ще се убедите. Да ви донеса ли кафе?

— Не, благодаря — отвърна Джиджи. — Тук ще ми бъде добре, Поли. — Тя изпрати секретарката със скъперническа усмивка, за която се надяваше, че е топлосърдечна, но не и безразсъдна, нито прекалено припряна, нито пък непрофесионална. В стаята имаше едно безлично бюро, покрито с високи купчини от стотици списания: „Вог“ и „Базар“ от всички страни, годишни течения на стари броеве на „Ел“, „Таун енд кънтри“ и някакви суперсвръхмодни издания от Франция и Италия; за тях пък едва бе чувала. Заобиколи бюрото, решително затвори вратата на кабинета и се отпусна в учудващо удобното очукано кресло, което бе открила зад писалището.

Е, поне се запозна с Поли и знаеше къде й е седалището. Все пак някакво начало бе сложено. Би могла, разбира се, да вземе да разлиства списанията — допускаше, че са струпани тук, за да я вдъхновяват, — но подобна мисъл ни най-малко не я съблазняваше особено след шока от току-що проявеното негостоприемство. На плота имаше телефон, ала на ум и идваше единствено номерът на полицията.

Джиджи пое дълбоко дъх, за да превъзмогне учестеното си дишане, и си рече, че е сторила сериозна грешка относно „обединеното подсъзнание“. В никакъв случай не биваше да се представи на тукашните хора така издокарана. Защо не я бяха предупредили Арчи и Байрон? Защо я бяха подвели със собственото си облекло? Навремето, когато постъпи в гимназията, знаеше поне съвсем точно как щяха да са облечени останалите деца и това й бе помогнало да се справи през първия ужасен ден, преди да завърже познанства. Естествено, ако самоувереността й бе наистина присъща, облеклото нямаше да има значение — щеше да се чувства достатъчно самонадеяна да се среща с когото и да било, в каквито и да е дрехи, като щурмува колективните норми, без да му мисли. Щеше да е Ана Маняни или Лорън Хътън, или Марта Греъм. Не — Бела Абзуг[2]. А още по-добре — Барбара Джордан. И защо ръцете и краката й са направо ледени, след като по челото й избива пот? От къде на къде тя, Грациела Джовани Орсини, е принудена да се държи като същинска кръгла нула само защото не е знаела „кодекса“ за обличане? От друга страна, самият Ралф Уолдо Емерсон е признал, че възхитено е отстъпил пред една дама, според която усещането, че си съвършено и изискано облечена, ти дава чувство за вътрешно спокойствие, с каквото религията е безсилна да те дари.

Тъкмо по време на това нейно размишление вратата се отвори без почукване и нечия глава се подаде в стаята.

— Къде сте? — запита непознат мъжки глас.

— Работя — промълви Джиджи и се прегърби така, че да се вижда само върхът на шапката й. Бе прикрила лицето си с едно списание. Присъствието на Емерсон се бе изпарило.

— Божичко! Вече? Пък аз мислех да унищожим някоя и друга поничка и взаимно да си разкажем житието-битието — рече посетителят и пристъпи в стаята.

— Може би по-късно — раздразнено отвърна Джиджи, без да вдига поглед, — доста по-късно. Заета съм с това.

— Казвам се Дейвид — чу тя. Имаше чувството, че някой се опитва да надзърне към нея от голяма височина.

— Джиджи — призна си момичето и приближи стола си към най-високата купчина. Притисна тялото си към защитния навес на писалището, а щитът на разтвореното списание почти докосваше носа й.

— Поли ми каза, че сте тук. Наистина ли не искате един кроасан? Току-що купих съвсем пресни. А има и страхотна китайска кльопачка от вчера. Бачкахме цяла нощ и остана сума ти нещо. Мога да я пъхна в микровълновата. Имам кутия сушени смокини в кабинета си и машина за еспресо. Елате, ще ви направя капучино. — Гласът му бе нетърпелив и изпълнен с любопитство. Приближи и се накани да заобиколи бюрото с очевидното намерение да я разгледа.

— Не! Не искам абсолютно нищо! Нищичко! — Джиджи се сви на кълбо. Подпря брадичката си с колене и заби пети в седалката на креслото. Докато говореше заплашително, от нея останаха видими само обувките, шапката, ръцете, краката и оскъдни късчета сива каша̀ от двете страни на бедрата и раменете й.

— Нищичко? — повтори мъжът недоверчиво.

— Яденето е последната ми грижа — възможно най-студено и неприветливо отвърна Джиджи, снишена на стола си. — Казах ви, че съм заета. Затворете вратата, когато си тръгнете.

— Разбира се — рече посетителят разочаровано. — Ще се видим по-късно. Искате ли да обядваме заедно? Страхотна шапка!

След по-малко от минута той се появи отново във вид на огромна ръка с ябълка в нея.

— Схванах! Вие си падате по природоцелесъобразната храна. Госпожа Гуч препоръчва това. Ей, ами от коя зодия сте? Аз съм лъв. Не съм голям привърженик на астрологията, но човек винаги трябва да я взема под внимание. Разкажете ми кога спахте за първи път с гадже. Много ли бяхте разочарована? С какви дългове в кредитната карта се чувствате най-добре? Омъжена ли сте, самотна, разведена или…

— ВЪН! — изпищя пронизително Джиджи и тупна ябълката в пода.

„Първият неудачник в службата“ — помисли си тя, като чу вратата да се затваря. Бе се оказал по-неприятен от ония, за които предупреждаваха в списанието. Там пишеше, че неудачниците са подозрително дружелюбни, тъй като няма с кого другиго да си приказват. В статията се изтъкваше, че трябва да си отваряш очите на четири с аутсайдерите в службата, дето се лепват за всеки новодошъл. Било фатално да се оставиш да те обвържат. Човек се познавал по хората, с които общува, и било по-добре да обядваш сам, отколкото с неподходяща компания.

След като се отърва от тая лепка, Джиджи се поовладя. Осъзна, че мозъкът й отново е заработил. Скочи, здраво подпря вратата на кабинета първо с едното, после с другото си рамо, да не би да влезе някой, и бързешком се измъкна от полата и сакото си. След това оправи бялата си блуза да падне до средата на бедрата. Нави ръкавите над лактите, разкопча горните копчета точно над малките си, високи и щръкнали гърди, нестеснявани от никакъв сутиен, и перна яката нагоре, докато й стигна до ушите. Би могла да остави изящната бяла материя да виси като рубашка, ама не беше от тия. Изпълнена с угризения, но без всякакво колебание сне шапката и се нахвърли върху панделката. Свали я и дважди я уви около талията си — получи се плътно прилепващ пояс. „Непрозирният чорапогащник лесно може да мине за клин“ — убеждаваше се Джиджи, докато опипваше обиците. — „Перлите не подхождат.“ Прибра ги в чантата си, окачи двете черешки над едното си ухо и решително закичи червената кадифена роза отпред на пояса. „По дяволите, да имаше поне огледало“ — помисли си Джиджи и разбърка люшналата се копринена камбана на косата си. Грижливо сгъна полата и сакото си и ги скри в едно от празните чекмеджета на бюрото заедно с останките от шапката.

И вече готова на всичко, бързо прелисти екземпляр от италианското издание на „Вог“. „ФРБ“ бе поканена да организира проучванията за редовния си клиент „Индиговосини морета“, патентован производител със седалище в Сан Франциско на бански костюми, предназначени най-вече за жени с наднормено тегло. Това щеше да е първата рекламна кампания тук за Джиджи. Докато разгръщаше страниците, далеч по-скандално авангардни от американския „Вог“, не видя нищо, освен миниатюрния бански от две части върху момичета с тела, които у всяка зряла жена биха предизвикали само кошмарни сънища. „По дяволите — мрачно размишляваше Джиджи, — няма защо да разглеждам списания, дето нямат нищо общо с действителността. Трябва ми самостоятелно помещение с компютър и собственото ми въображение. А най-вече — голям универсален магазин, където да общувам с живи същества — със страдащи жени, заети с мъчителното зимно изпитание да пазаруват бански за курортите или за следващото лято.“ А най-вече — умираше от глад. Китайска храна… юфка, късчета свинско от ребрата, пикантни кифлички, сладко и кисело гълъбово месо… „Де някой друг, а не тоя аутсайдер да ми бе направил предложението“ — помисли си Джиджи с копнеж. Чудна работа — претопленият пакет храна от ресторанта й изглеждаше много по-привлекателен сега, а сутринта се бе почувствала прекалено нервна, за да закуси. И защо, щом оня досаден лунатик спомена за китайска храна, тя бе започнала да жадува за нея?

Момичето нетърпеливо затръшна списанието на писалището и закрачи из стаята. Всичко това не само приличаше на наказанието да останеш в класната стая след часовете, но бе и невероятно невъзпитано. Арчи и Байрон алчно се бяха домогвали до нея, бяха гледали да я спечелят с обеди, телефонни обаждания, фантазьорски приказки и обещания за баснословно бъдеще в рекламата. А ето я сега тук, прелъстена и изоставена, в кантора, която никога преди не бе посещавала, завряна в някаква килия, украсена единствено с прозорци, предлагащи ограничен и мръсен изглед към един паркинг. Нямаше представа нито как да се измъкне, нито пък знаеше кога ще се завърнат ония двамата. Ами ако срещата им продължи цял ден? Тя надзърна в обезкуражаващо дългия празен коридор и се отказа да търси Поли.

Върна се при креслото, тръшна се върху износените му възглавници, вдигна крака на бюрото и потъна в мрачно съзерцаване на новите си обувки. При цялата си сдържаност трябваше да признае, че имаше наистина великолепни крака. Отпусна се и полузатвори прелестните, прекрасни раковини на клепките си така, че дългите мигли, върху които полагаше три пласта черен туш, образуваха пухкава преграда пред светлозелените й очи. Съвършени, божествени крака… крака, с които да правиш чудеса… крака, пред които да рухват империи… крака… крака…

Час по-късно Джиджи спеше дълбоко. Арчи и Байрон се втурнаха в кабинета с извинения на уста.

— Мамка му! Няма я! — извика Байрон.

— Успокой се — отвърна му Арчи. — Къде би могла да иде?

— Върнала се е в „Скрупули две“… чакай, виждаш ли онези обувки?

— Дори нещо по-съществено — изтананика Арчи, докато заобикаляше бюрото, — виж тези крака!

Двамата се вторачиха в Джиджи, доволни, че пеперудата, която бяха преследвали месеци наред, най-сетне бе попаднала в мрежата им. Тя беше рядък трофей — мечтата на колекционера, а и Бог им бе свидетел колко отчаяно се нуждаеха от нея. Силните на деня в „Индиговосините морета“ бяха очаровани от нейния брой на „Скрупули две“ и Джиджи можеше да стане ключът към заграбването на тлъст комат. Освен това двамата се бяха специализирали в реклама на храни и досега не успяваха да открият действително талантлив редактор по модата. Завоюването на Джиджи щеше да отвори вратите към нова мрежа от бъдещи клиенти.

— Така ли ще си стоиш и ще й се възхищаваш? — запита Байрон.

Арчи се сепна, върнат от думите му към действителността, изтръгна се от съзерцанието и изръмжа, имитирайки възможно най-успешно Мечока:

— Кой е спал в креслото ми?

— Абе, шушумига такъв, ще я изплашиш — изсъска Байрон.

— Ами опитай ти тогава. Джиджи! Ах, Джиджи… събуди ли се? — гръмко прошепна Арчи. — Хайде, разсъни се.

Момичето продължаваше да спи.

— Да я оставим на мира — предложи Байрон. — Може да е изморена.

— От тази сутрин тя фигурира във ведомостта — решително заяви Арчи. — А в рекламата всички постоянно са изморени. Обратното означава, че не работят усърдно. — С бързо движение той изу обувките на Джиджи от краката й и забарабани по плота на бюрото с токовете им.

Джиджи широко отвори очи.

— Какво става?… Върни ми ги!

— Виждаш ли — заяви Арчи, доволен от себе си, — този номер сработва безотказно. Жените притежават дълбоко вкоренени защитни рефлекси, когато се отнася до разхубавяващите ги атрибути. Е, мъжът навярно би проспал подобно нещо, но…

— Здравей, Джиджи, извини ни, че закъсняхме — прекъсна го Байрон, като го смушка по рамото.

— Боже, къде остана доброто ми възпитание? — запита Арчи с вдигнати към небето очи. — Джиджи! Рекламната къща на Фрост, Рорк и Бърнхайм с вълнение и задоволство те посреща в средата си. От името на моите партньори и от свое име ти поднасям най-искрените ни извинения, задето не бяхме тук тази сутрин да те приветстваме, но, уви…

— Обувките ми — настоя Джиджи и провеси крака от писалището.

Той й ги подаде с поклон. Джиджи ги обу и скочи, незабавно придобила сили от вертикалното си положение.

— Тъкмо очаквах тъмничаря с хляба и водата — сурово произнесе тя. — Тук сякаш е Дяволският остров, но без изглед към океана.

— Никой ли не ти предложи кафе или кроасан? — запита Арчи.

— Дойдох преди два часа и половина — отвърна момичето, забравило за странния си посетител и вперило поглед в часовника си. — Май е време за обяд и доколкото си спомням, вие, момчета, възнамерявахте да ме заведете на ресторант днес. Обявихте, че ще бъде вместо малък прием за добре дошла.

— По дяволите. Лошо. Извинявай, Джиджи, настъпи неочаквана промяна в плановете ни — отвърна Арчи.

— Налага се да отменим обяда — обясни Байрон объркан. — Точно сега тече фаталният срок за напълно нова кампания на „Тестени изделия Бугатини“. Редовният ни клиент снощи се завърна от Италия с променени намерения относно материала, който бе одобрил, преди да замине.

„Подобни внезапни промени са нормални за работата на рекламните агенции, но едва ли можеше да се случи в по-неподходящо време“ — вкисна се той. Изискванията на клиента винаги стояха на първо място, а Бугатини бе най-важният от малобройните им клиенти. Налагаше се да я оставят насаме със списанията за няколко часа, докато се позанимават с новите планове.

— Почакай малко, Байрон — рече Джиджи негодуващо. — Остави обеда. Все някак и сама ще открия къде най-близо се продават сандвичи от риба тон. Но вие с Арчи обещахте да ме разведете из кантората, да ме запознаете с всички и да прекарате следобеда с мен, докато свикна. Нито минута повече не оставам в тази стая! Чувствам се, сякаш са ме упоили, отвлекли и качили на лодка за Макао. Това начало не е добро, а рибата се вмирисва от главата. Досега минавахте само с обеди, обещания, а така и не ме въведохте в нещата. Вие ме преследвахте, спомняте ли си? И наум не ми е идвало да работя в рекламата, преди вие двамата да ме придумате. Старата ми служба ме чака с отворени обятия и аз се завръщам там.

Тя ги гледаше свирепо в праведния си гняв, с ръце на кръста. Малкото й вирнато носле бе толкова обвиняващо, колкото и ярките петна, внезапно появили се на бузите й. Предизвикана, Джиджи Орсини представляваше великолепно съчетание на сприхавото си родословно дърво — чисто ирландско по майчина линия и флорентинско по бащина. Момичето буйно разтърси глава в израз на пълно неодобрение към двамата мъже; дългите тънички кичури на бретона й откриха извитите й вежди, а всяка сърдита извивка на съвършената й овална главица изразяваше оскърблението, което бе изпитала още от пристигането си тук.

— Но, Джиджи…

— Джиджи, нямахме друг избор…

— Ние двамата сме творческият екип на „Бугатини“ — това е най-големият ни клиент…

— Бъди разумна…

— Разумът да върви по дяволите. Аз се махам — с достойнство заяви Джиджи и си взе чантата.

— Значи ето каква си била — обади се познат глас откъм вратата.

— Дейвид, къде, за Бога, беше ти? — извика Байрон.

— Грешката е изцяло твоя, Дейвид — обвини го Арчи. — Джиджи иска да напуска, защото не си се погрижил за нея, както ти бяхме заръчали.

— Тая работа продължава да понамирисва — презрително заяви Джиджи, докато целенасочено се придвижваше към вратата. Като връх на цялата им небрежност те се бяха опитали да я пробутат на „неудачника в службата“ — осъзна тя, прелитайки покрай гиганта, подпрян на касата на вратата, без дори да го погледне. Той протегна дългата си ръка, хвана я през кръста, извъртя я и я върна обратно в стаята. Там продължи да я държи здраво на едно място, като застана зад нея с ръце около талията й.

— Пуснете ме!

— Тц.

— Пуснете ме!

— Няма. Стига сте ме отхвърляли. Наистина ме наскърбихте. — Гласът му звучеше развеселено, нещо по-лошо — той напълно нехаеше пред думите и енергичните й опити да се измъкне от неговата хватка.

— Дейвид, долу ръцете — изкомандва Арчи, яростно опитвайки се да отърве момичето от обятията му.

— Престанете и двамата! — Байрон се присъедини към решителната схватка, като по този начин я превърна в тристранна битка. После сграбчи Джиджи за раменете и я дръпна към себе си.

„Това май не е толкова лошо“ — помисли си тя. В „Скрупули две“ с изцяло женския му състав никой не бе проявявал такива ласкателни претенции към тялото й. Както и да е, тия брутални, ненадеждни попълзновения навярно оставяха синини.

— ПОЖАР! — колкото се може по-силно изпищя Джиджи и бе възнаградена с освобождението си, тъй като и тримата я пуснаха и се втурнаха към коридора. Докато кръжаха там, без да открият и следа от пушек, тя си приглади перушината. Осъзна, че тези тъпанари очакват от нея да бъде разумна. Смятаха, че това се разбира от само себе си, макар „благоразумна“ да не бе споменавано в предхождащите обсъждания по условията на новата й длъжност. Но тя почти винаги е била благоразумна и не бе скъсала с миналото си, за да продължава по такъв начин. Ако дори веднъж допуснеше да я сметнат за „разумна“, после няма да може да се отърве, а те ще добавят и „благонадеждна“, също и „непридирчива“ и всичко заедно с недопустимото „предсказуема“. Джиджи се осланяше на инстинктите си — или обяд, или сбогом. Ако концернът „Тестени изделия Бугатини“ засенчи постъпването й, значи не е попаднала на мястото си.

Когато мъжете се върнаха в помещението, намериха Джиджи седнала на плота с кръстосани крака, а духовитата й главичка бе склонена под заплашителен ъгъл.

— Къде ще хапнем — запита тя Арчи, — след като вече ви дойде апетит?

В „Дом“? — предаде се той с въздишка: „Още един скъп обяд. Дано тя да си заслужава.“

— Защо не? — одобрително се усмихна Джиджи.

— Дейвид, върви да си вземеш сакото и вратовръзката — разпореди се Байрон.

— И той ли ще дойде? — намуси се Джиджи недоверчиво. Дейвид не й обърна внимание, зает да търси очилата си в рогови рамки, изгубени в неразборията, като едновременно безуспешно опитваше да приглади въздългата си въз кестенява коса; в съчетание с клюнестия нос тя му придаваше вид на небрежен, но изключително приятен млад орел.

— Естествено — отвърна Арчи.

— Той ме награби. Не позволявам подобни неща.

— Налагаше се — лениво отговори Дейвид и с облекчение си сложи очилата. — Двамата с теб сме един екип. Трябваше да те опазя от голяма грешка. Това е едно от задълженията на съекипниците.

— Един екип? — възкликна Джиджи и скочи от бюрото в пристъп на ярост. Е, сега вече наистина щяха да я загубят.

— Ти и Дейвид сте новият творчески екип за „Индиговосините морета“ — обясни Арчи. — Той не ти ли каза?

— И дума не обели — рече момичето с негодувание.

— Понякога околните пътища създават проблеми на младия Дейвид Мелвил — снизходително се съгласи Арчи.

— Питаше ме работи, които и през ум не ми е минавало да обяснявам на непознат — избухна Джиджи.

— Ъ-хъ, най-добре целият тоя личен боклук да се махне от пътя отведнъж. Насърчаваме подобни неща в творческите екипи — обясни й Байрон. — Спестява стряскащите изненади и неловките ситуации.

— Ще си взема сакото — милостиво рече Дейвид, — докато Джиджи се облича. Не можем да я заведем в „Дом“ по прозрачна нощница и чорапогащник, колкото и да е предизвикателно. Не върви.

— А какво става тук? — запита със студен и ясен глас влязлата в кабинета на секретарката жена, докато Джиджи, Арчи, Байрон и Дейвид, вече празнично пременени и засмени, се канеха да тръгват на обяд.

— Виктория! Очаквахме те утре — възкликна Арчи. — Джиджи, ето представителя на Фрост във „ФРБ“. Виктория Фрост, Джиджи Орсини.

— Защо е тази масова емиграция? — обърна се Виктория към Арчи, без да поздрави Джиджи.

— Обяд в „Дом“ — сърдечно обясни Арчи. — Ела с нас, празнуваме.

Усмивката на Джиджи угасна, докато ги наблюдаваше. Там, откъдето идваше тя, хората си казваха „добър ден“, ръкуваха се при запознанство, като междувременно се гледаха в очите. И дори се усмихваха. Всъщност винаги се усмихваха, защото беше напълно невъзможно да се здрависваш с някого дори на помен, без, макар и леко да повдигнеш крайчетата на устните си. Безжалостно красивото лице на Виктория Фрост остана безизразно. Единствено тъмните й вежди изразиха изненада.

— Така ли! И какво по-точно празнувате? — спокойно запита жената и най-сетне обърна преценяващо очи към Джиджи. Обхвана я с бърз поглед и видимо не я одобри.

— Първият ми работен ден тук — твърдо обяви Джиджи. Не бе прекарала половината си съзнателен живот в дома на Били Айкхорн, която нямаше равна на себе си в света на добре облечените дами, за да се остави да я сплаши погледът на която и да било жена. Въпреки това трябваше да признае, че Виктория Фрост в превъзходното си тъмнокафяво вълнено трико бе постигнала един окончателен „прекалено семпъл, за да бъде друго, освен съвършен“ вид, подобно на олимпийска гимнастичка, получила оценка „десет“ от всички съдии.

— Вашият какво? — с хладно изумление попита Виктория.

— Виктория — намеси се Байрон, — навярно сме пропуснали да те уведомим. Случиха се толкова неща, докато те нямаше в града, но сигурно си спомняш, че се опитвахме да привлечем Джиджи от „Скрупули две“ при нас.

— Последния път разбрах, че не е проявила интерес — сопна се Виктория. — Защо е променила решението си, Байрон?

— Съмнявам се, че Байрон е напълно наясно — отговори Джиджи. — Но аз си имам свои причини.

— И навярно са сериозни. Както и да е, ако не бъркам, предложението беше направено преди доста време. И неколкократно бе отхвърляно. Кога точно Джиджи реши да ни удостои с присъствието си?

Момичето изрече високо и ясно:

— О, мисля, че беше… чакайте да видя — в действителност точно в девет и четиридесет и пет миналия четвъртък вечерта след повечко чаши вино на празен стомах. От друга страна, възможно е да е станало няколко минути по-късно. Или по-рано. Не си погледнах часовника. Защо питате, Виктория? Предложението не важи ли вече? Нежелана ли съм?

— Виктория! — предупредително се обади Арчи.

— Джиджи! — в същия миг умоляващо се намеси Байрон.

Джиджи ги пренебрегна и се обърна направо към високата, стройна млада жена с остра кестенява коса и остър поглед в кафявите си очи.

— Защото, ако съм нежелана от някого, сандвичът ми с риба тон все още ме чака на бюрото ми в „Скрупули две“.

— Не желая да ви прозвучи неучтиво…

— Но успяхте — прекъсна я Джиджи.

— Както и да е, аз и партньорите ми се уговорихме да обсъждаме съвместно всички назначения и уволнения — продължи Виктория, сякаш Джиджи не бе проговаряла. — Лично аз не съм запозната с работата ви. Доколкото разбирам, нямате никакъв опит в рекламата и се чудя дали точно сега му е времето…

— Виктория, млъкни, за Бога. — Арчи я сграбчи за лакътя и я отведе бързо през фоайето в друг кабинет.

— Да, да, да — проточи Джиджи, — вече виждам защо досега не съм се срещала с госпожица Фрост, Байрон. Тя е била вашата ужасна малка тайна. Сбогом завинаги, Байрон. Довиждане, Дейвид. О, предайте от мен моето сбогом на Арчи. — Тя мушна чантата си под мишница и се насочи към вратата.

— Чакай! Хайде, Джиджи, престани! — Байрон й препречи пътя. — Виктория няма нищо общо с творческата дейност. Нейните задължения са съвсем други, грижи се клиентите да останат доволни. Никога, никога няма да ти се наложи да работиш с нея, обещавам ти! Просто се изненада, че се е случило, докато тя самата не беше тук.

— Ако така посреща изненадите, как ли се държи, когато е нервирана? — попита Джиджи и се опита да заобиколи Байрон, но това се оказа невъзможно.

— Никога не съм я виждал нервирана — отвърна Байрон, като бързо се местеше наляво-надясно. — Не съм я виждал и такава. Навярно пътуването й е минало ужасно. Моля те, Джиджи, не напускай — приплака той. Знаеш, че те искаме до полуда, обожаваме материалите ти и Бог ми е свидетел, че сме влюбени в теб. Спиш като херувимче и се будиш като цвете.

— Дотук добре — Джиджи се мъчеше да не се размекне от думите му, — но прекрасната госпожица Вики…

— Никога не се обръщай към нея с „госпожица Вики“ — обади се Дейвид и безрезултатно се опита да сдържи смеха си.

— Прекрасната, приветлива и сговорчива госпожица Вики не ми е по вкуса. Байрон, не можеш насила да ме накараш да работя тук, сам знаеш, така че моля те да ми се махнеш от пътя или ще се наложи да те ритна в слабините.

— Ритнете мен вместо него. — Дейвид се изстъпи пред Байрон с широко разтворени ръце, за да покаже, че няма да се защитава. — Тук по-силните кълват по-слабите, а на мен ми плащат, за да поемам болката върху себе си.

— О, Боже! — Джиджи се предаде и прихна. — През целия си живот не ми се е налагало да излизам на глава с толкова много големи и глупави мъже за една сутрин. Договорът ни важи ли още?

— Все още ли сте тук? Добре се справяш, Байрон. Юнак си, Дейвид. — Арчи дотича в кабинета на секретарката. — Джиджи, Виктория съжалява, че не може да обядва с нас, и те моли да приемеш горещите й извинения за непростимия начин, по който се държа. Има страхотна мигрена, месечно неразположение и развива ужасна настинка. А също и алергичен пристъп — полени или нещо такова във въздуха, — но е приятно развълнувана, че си приела длъжността.

— Колко жалко, задето няма да обядва с нас — безгрижно рече Джиджи със съзнанието, че е налетяла на враг. — Току-виж, госпожица Вики се пооправи, ако извади бастуна, дето го е глътнала.

[1] Регентството на Уелския принц Георг в началото на XIX в. — Б.пр. ↑

[2] Американска конгресменка. — Б.пр. ↑

2.

По-малко от седмица преди да постъпи във „Фрост-Рорк-Бърнхайм“, в сряда сутринта през ноември 1983 година Джиджи бе пристигнала в „Скрупули две“, решена да уволни секретарката си Сали Лу Евънс. Момичето никога не свършваше заръчаната от Джиджи работа, но пък притежаваше такъв влудяващо неограничен и образен репертоар от извинения, че все някак се отърваваше на косъм. Хубавичката Сали Лу бе широко известна и ценена сред останалите секретарки в службата, тъй като бе винаги готова да предложи домашните си шоколадови сладки с орехи, съвет относно счупен маникюр или ласкателно мнение за нечия нова прическа. Бе една привлекателна досадница, претекст, за да се събират и разтакават като безделнички колежките й. Досега в живота си Джиджи не бе уволнявала никого, но щом завеждащ канцеларията Джози Спийлбърг, с която сподели оплакванията си, й предложи да свърши това вместо нея, реши, че сама е длъжна да поеме задачата.

— Остави, Джиджи, да уволняваш, е тежко. Нали това ми е работата — разубеждаваше я Джози, самоназначила се за най-необходимия човек в цялата компания и привлечена от перспективата за една задача, която щеше да бъде чисто и просто точка в дневния ред на вицепрезидента — завеждащ здравия разум. С такава официална титла бе удостоена, задето отхвърли предложението на „Ел Ел Бийн“, когато те се опитаха да я примамят да напусне „Скрупули две“ заради тях.

— Аз я наех и аз трябва да я уволня — настоя Джиджи. — То е нещо като прощален обред.

— Винаги аз уволнявах вместо госпожа Айкхорн… искам да кажа — госпожа Елиот. — Джози все още не бе свикнала с новото име на Били по мъж, тъй като години наред я бе приемала и работила за нея като за пословично богатата вдовица на Елис Айкхорн. По време на втората й женитба за Вито Орсини, бащата на Джиджи, Джози я бе наричала госпожа О. — само дотолкова бе поела риск тогава. Излезе ясновидка, тъй като бракът не издържа и година и остави Джиджи като единствено значимо и постоянно завещание на Били. Сега Джози бе възприела новото име на госпожа Елиот, стига да си го спомнеше, защото си приписваше заслугата, че е способствала и допринесла за блажената й трета венчавка.

— Не, благодаря ти, Джози, но ще се опитам да бъда лоялна към Сали Лу. Тя просто не си върши работата.

— Ще ме послушаш ли? Има един-единствен начин да изхвърляш хората по-безболезнено. Започваш съчувствено: „Сали Лу, виждам, че не си щастлива тук.“ После независимо какво ти отговори продължаваш да повтаряш: „Не, Сали Лу, зная, че обичаш службата, но повярвай ми, ти не си щастлива тук. Зная, че работата ти е нужна, но ти не си щастлива. На друго място ще се чувстваш по-добре.“

— Джози, ама тя обожава това място. Тя е любимката на службата, царицата на женското общество. Думите ми ще прозвучат глупаво.

— Няма значение. Просто приключи уволнението дружелюбно. Смисълът е, че ти си загрижена за нея.

— Тръгвам — решително заяви Джиджи. — Благодаря, Джози. Но как ли ще ти вярвам отсега нататък, като те зная как разсъждаваш.

— Е, как мина? — попита Джози, щом я забеляза по обяд в ресторанта на самообслужване на компанията.

— Седни и ще ти разкажа — покани я Джиджи. Изглеждаше зашеметена.

— Трудна работа, а? Тежко е, но вече няма да ти е толкова трудно — посъчувства й Джози. — Това е изпитание с огън. Уволняването не е за слабия пол. Мъжете не срещат такива проблеми.

— Сали Лу ми благодари.

— Виж ти, навярно си се справила отлично — възхити се Джози.

— Благодари ми, задето съм забелязала, че не е щастлива. Каза, че много ме харесвала и нямала нищо против мен, но се чувствала отвратително в „Скрупули две“. Опитвала се да не пада духом.

— Ама че черна неблагодарница! Какво нахалство, като се има предвид колко изтърпя ти.

— Джози, тя чисто и просто бе откровена. Изпита облекчение, че не й се налага да напуска по свое желание… имала фобия относно напускането.

— Не разбирам.

— Сали Лу каза — цитирам дословно, като ти спестявам подобната й на Бети Дейвис интонация: „Тук е досадно. Досадно, досадно, досадно. Няма нито един мъж под ръка да пофлиртува човек, само жени — приятни жени, но жени.“ Нещо повече — тя очаквала блясък, като имала предвид веригата магазини „Скрупули“, затова дошла на работа при нас, но каталогът бил монотонно и еднообразно нещо. Смята, че стилът ми е много добър, но не е завладяващ, а в „Криейтив артисте“ имало вакантно място за секретарка. Там очевидно е пълно с мъже и знае ли човек какво може да му се случи? Твърди, че ние не сме се възползвали от „чисто човешките й умения“. Така че ме целуна разплакана и благодарна за довиждане, взе си заплатата и напусна. Сега ще трябва да си търся нова секретарка.

— Защо не я накара да остане, докато й намериш заместничка? — поинтересува се Джози.

— Сърце не ми даде да я държа затворена тук. Искаше незабавно да хукне в „Сий Ей Ей“.

— Знаех си, че аз трябваше да се заема с това — с основание заяви Джози.

— Ще ми намериш ли нова секретарка, Джози — за предпочитане да е мъж? Може пък той да остане доволен от светския живот при нас.

Същата вечер след работа Джиджи се задържа по-дълго над чашата вино преди ядене. Беше сама от около три седмици, откак Зак Невски се занимаваше с предварителната подготовка за снимките на един филм в Монтана. Очакваше го чак след още три седмици. Преди година бяха наели тази стара къща в Холивуд Хил на „Лоръл лейн“ — една от множеството потайни, неизвестни лъкатушни улици, които се катерят високо зад Шато Мармонт. Къщата бе направо очарователна — полуразрушена и в испанско-италиано-френско-провансалски стил. Бе построена през 1927 на три етажа, изкачващи се по стръмния хълм. От всичките й обърнати на югозапад прозорци се откриваше гледка към Лос Анджелис.

Бяха я получили мебелирана само с някои основни неща и през последната година Джиджи бе обновила интериора й с романтични и причудливи находки от вехтошарските пазари и чрез размяна. Бе обединила екстравагантно не съчетаващите се открития, като опъна по всички стени стотици ярдове предизвикателни и леко избелели тъкани на цветя, провеси по прозорците богати, свободни драперии от бял прозрачен плат на точки и боядиса дъсчените подове със зелена блажна боя. Стаите придобиха ненатоварващия празничен вид и отморяващата атмосфера на лятна вила. За себе си постави една кръгла маса между двойни врати, които водеха към обширна тераса, по чиито пищни решетки от ковано желязо се виеше бял жасмин. Храстът тъкмо започваше да цъфти и благоуханието му изпълваше въздуха с непреодолима тъга. Отвъд Булеварда на залеза, долу в ниското, светлините на Лос Анджелис представляваха обичайното магнетично зрелище с цялата надежда, която обещават светлините на града, гледани отвисоко навред по света. Нещо повече — агентът по недвижими имоти се бе оказал прав: в ясни дни оттук наистина се виждаше остров Каталина. И какво от това?

Джиджи усети, че се чувства унила и тъжна. Обезсърчена. В действителност бе крайно потисната. Отсъствието на Зак започваше да й се отразява и с всеки изминал ден ставаше все по-лошо. Съвсем наскоро, като се завърна от поредните снимки, й бе обещал да не приема ангажименти извън Лос Анджелис. Бе толкова търсен режисьор, че можеше да избира сред множество предложения. Но остана дълбоко очарован от поканата да режисира филм по спечелила наградата „Пулицър“ повест за живота преди един век в Калиспел, Монтана, и на Джиджи не й даде сърце да го спре. Защо искаше хем да отказва на Зак ръката си, хем да очаква той да отхвърля проекти, които задоволяваха амбициите и въображението му? Ако бе подготвена да напусне работа, да стане съпруга и да го следва по снимачните площадки, те щяха да бъдат денонощно заедно. Но какъв щеше да е животът им? Скитнически.

Вече знаеше отговора. Дори когато и двамата си бяха вкъщи, рядко оставаха сами. Тяхното „денонощно заедно“ траеше не повече от един-два часа. А също и когато Зак Невски спеше.

Спомняше си как тя и най-добрата й приятелка Саша Невски навремето живееха в един апартамент, докато работеха в Ню Йорк. Тогава се бе запознала с брата на Саша — експериментиращ театрален режисьор — и бе такава падаща си по герои будала, че остана очарована от неговия живот — шумен и пъстър като неспирна забава. Зак имаше стотици приятели в театъра и рано или късно всички те, изглежда, се отбиваха неканени в дома му — кажи-речи, всяка вечер, за да се сгреят и да живнат от пламенното му убеждение колко важни са актьорите за света. Те се събираха да излекуват несигурността си благодарение на славния му, непредпазлив и уверен смях, да се окуражат в професионалната си борба просто от общуването с него, с цялата му груба сила, с докерския му ръст и мощ. Физическите му качества не съответстваха на способността, интелигентността и щедростта, с които той поваляше на земята споделените от тях проблеми.

„Зак е едно проклето театрално учреждение — рече си Джиджи в изблик на внезапен гняв. — Една шибана институция, огромна сауна, която трябва да бъде превърната в гигантска сграда, построена от бетон, а не от плът и кръв. Тогава всички нуждаещи се ще влизат и ще намират подслон сред стените му, а аз ще се простя с илюзията, че той може да бъде обичан, както се обича обикновен мъж. Едно момиче, дотам глупаво, че да се влюби в «Учреждението, ходещо като мъж», си е виновно само.“

Джиджи стана и се запъти към кухнята да си приготви вечеря, но осъзна, че не само не изпитва глад, но е твърде бясна, за да преглъща. При нейното душевно състояние залците щяха да й присядат в кривото гърло. Виното бе по-безопасно — спускаше се надолу с лекота и може би щеше да я поуспокои. Поне така се надяваше. Наля си още една чаша и се върна при изгледа; обикновено той наподобяваше нощна музика, но тази вечер й се струваше толкова досаден, колкото „Скрупули две“ за Сали Лу. Но поне стотиците лампи под нея светеха сега, за разлика от звездите и техните обезпокоителни внушения за неизмеримото време, необходимо на светлината им да стигне до очите. „Каква гадост — да знаеш, че наблюдаваш сиянието на отдавна загинала звезда“ — размишляваше Джиджи, докато бавно отпиваше малки глътки вино.

Ободрена от беглите размишления върху незадоволителната природа на Млечния път и преходността на човешкото съществувание, Джиджи направи решителен опит да пренасочи яда си по повод отсъствието на Зак към Сали Лу, но откри, че изпитва единствено симпатия към бившата си секретарка. Естествено, че на момичето му е дошло до гуша. Дори за Джиджи ставаше досадно да си върши работата, та какво оставаше за вторичната дейност на Сали Лу. Едва днес ли го осъзнаваше? Нима е била дотам заета да избягва очевидно обречените и неразрешими проблеми със Зак, че не е доловила растящото си разочарование от собствената си дейност?

„Това е вечер на неприятните истини“ — помисли си тя. Отвори двойната врата и за да прогони нерадостните си заключения, се запъти към терасата. При късмет там можеше да я изненада зловещият вятър от калифорнийската пустиня или поне някое върколашко пълнолуние, с което да се обясни настроението й. Взря се в небесата и откри невинен лунен сърп, ясно небе и тиха нощ. Жалко, че не пушеше. Вече се виждаше как се навежда над парапета на балкона като над перилата на отпътуващ трансатлантически лайнер и как издишва дима със светско, смело и решително изражение, обърнала гръб на миналото и отправена към едно вълнуващо, дръзко и романтично бъдеще. В гимназията те с Мейзи Голдсмит гледаха класически филми в прожекционната зала на Мейзиния баща. В тях холивудските звезди играеха чрез цигарите си. Навярно това им липсваше на днешните филми: никакви цигари и най-вече никакви изразителни цигарета.

Джиджи неочаквано потръпна от хладния есенен въздух, върна се в стаята, сви се на кушетката и се замисли дали да не запали огън и да не послуша музика. Но, за Бога, само не Нат Кинг Кол, който щеше да я просълзи. Нито Патси Клайн, от която ще се разридае на глас. Нито каквито и да било песни за отпътували любими, напомнящи й колко самотна и нещастна се чувства.

Е, ами „Скрупули две“? Джиджи отхвърли безплодните лични размисли и се съсредоточи върху въпрос, по който можеше да свърши нещо. Преди почти три години, когато за пръв път я осени хрумването за каталог с името на световноизвестния бутик „Скрупули“, създаден от Били, за каталог, предлагащ далеч по-евтини дрехи от „Скрупули“, каталог, приспособен за заетите работещи жени — майки и съпруги, неразполагащи нито с време, нито с пари за губене, момичето бе помолило Били за разрешение да го нарече „Скрупули две“. Честно казано, именно Спайдър Елиот най-сетне склони Били да приеме и да вложи пари и енергия в създаването му, но Джиджи бе написала текста, разясняващ новата идея и съпровождащ снимките. Джиджи се чувстваше еднакво отговорна за успеха му наред с Принс, моделиера, комуто Били бе възложила дрехите, и наред със Спайдър, също инвестирал в замисъла й. Тя бе проектирала всичко до последната подробност — от корицата и подбора на моделите, та чак до печатарския шрифт.

Работата на Принс нямаше свършване и той непрекъснато го изненадваше с все нови и нови проблеми, тъй като каталогът се разширяваше, а сезоните се меняха. Сега Спайдър ръководеше цялата кампания, а Били си стоеше вкъщи с двете им момчета близнаци. Той се сблъскваше с ежедневните предизвикателства. Освен маркетинговите решения, вземани съвместно с братята Джоунс, върху него падаше отговорността графиките във всеки брой да са свежи и привлекателни, особено откакто и други компании се намесиха в яростното съревнование за обширния пазар, очертан от „Скрупули две“. Каталогът имаше солиден успех, тиражът нарастваше с всеки изминал месец благодарение на отличното ръководство и блестящото изпълнение. Бе станал част от американската модна върхушка. Дори „Вог“ използваше и кредитираше новостите в него, като признаваше, че мнозина от охолните му читатели също си го доставят чрез въздушна поща.

Джиджи ясно съзнаваше, че всички наоколо правят нещо ново. Саша, сега вече госпожа Джош Хилман, майка на малката Нели, се завърна след отпуската си по майчинство и бе вечно на лов за нови продажби. Докато Джиджи бе принудена да списва задължителния брой — нещо, което можеше да върши и насън. След като бе създала стила, всеки добър редактор бе в състояние да продължи сам. Вече нямаха нужда от нея. Да, дявол да го вземе, „Скрупули две“ бе престанал да й доставя удоволствие преди доста време, а тя не бе го забелязала, докато Сали Лу не й обърна внимание.

— Джиджи, виждам, че не си щастлива тук. — Изговори думите на висок глас и осъзна, че са правдиви. Правдиви и решаващи.

„Но за разлика от неразрешимите ми ядове със Зак мога поне да ликвидирам другата си неудовлетвореност“ — помисли си Джиджи, стана и закрачи из стаята. Така и не беше казала „не“ на Арчи Рорк и Байрон Бърнхайм — „не“-то, означаващо: „Решително и категорично не, при никакви обстоятелства. Довиждане и всичко най-хубаво. Не ми звънете и аз няма да ви се обаждам.“ Беше ги оставила да я придумват да постъпи в агенцията им, поласкана от хвалбите и умилкването им, но без намерението да се заеме с проучване на офертата. В действителност почти не се бе замисляла за това. Защо, при положение че се чувства уютно закътана в познатата си работа, ще копнее да се приземи на ново поприще, където никога не е работила — доста проблематично, толкова непредсказуемо и предизвикателно?

— Защото ми е писнало… дяволски ми е писнало, дяволски ми е писнало! — съобщи Джиджи на празната стая и се запъти към кухнята да си приготви нещо, от което наистина се дебелее.

На следващата сутрин Джиджи се събуди след доста разпокъсан сън и откри, че признанията от снощи са кристализирали в несъмнена решимост да смени работното си място. В течение на една-единствена нощ „Скрупули две“ се бе превърнал в минало, любимо наистина, но очевидно нямаше какво повече да прави там. „Фрост-Рорк-Бърнхайм“ й изглеждаше като примамливо, неописуемо бъдеще. „Най-добре още днес да променя нещата и да приключа“ — реши тя, докато гълташе набързо закуската си и се обличаше. Бе завършила всичко около новото издание на каталога, а миналата седмица при разговора й с Арчи Рорк той й се бе сторил все така изгарящ от желание да я примами в рекламния бизнес.

Да, правилно бе да напусне, но й оставаше да съобщи новината на Били, на Спайдър и на Саша. За нея те представляваха семейството й — боеше се как ще им каже.

Защо Джози бе заявила, че било трудно да уволняваш? „Още по-непоносимо е да напускаш“ — помисли си Джиджи, докато се двоумеше пред кабинета на Спайдър. Спомни си нощта, когато бе написала уводната статия за първия брой на „Скрупули две“. До този момент бе писала единствено придружителни картички към подаръците от собствената си колекция старинни ленени и памучни дрехи; картички, в които можеше да се занася колкото си иска, да си позволява всякакви волности, да си доставя удоволствие, без да я е грижа за публиката. Толкова бе изнервена тогава, преди да му прочете уводната си статия, че когато Спайдър я бе харесал — не, когато й се бе възхитил тя се почувства по-горда от всякога. Никога нямаше да забрави трепетното си вълнение в онзи миг… Пое дълбоко дъх, отвори вратата на кабинета му и влезе.

Спайдър бе сам. Изучаваше някаква страница с цифри, а издълженото му мускулесто тяло се местеше в най-разнообразни грациозни пози, тъй като нито едно кресло не бе в състояние да го побере. Както обикновено, той напомни на Джиджи за огромен рус езичник, превърнат по някакъв начин в бизнесмен, но без да изгуби и частица от свободолюбивото си, засмяно, изключително чувствено очарование. Джиджи се зарадва, че е сам. Не би могла да говори с него в присъствието на друг човек, а не си бе поискала среща предварително, защото това щеше да прозвучи твърде зловещо.

— Здрасти. Ще ми отделиш ли една минута, Спайдър? — запита Джиджи и си спомни кога го бе видяла за пръв път. Бе на шестнадесет, бе пристигнала в Калифорния едва предишната вечер, дирейки спасение при баща си, след като майка й умря. Още следващия следобед — променена, зашеметена и замаяна от вълнение, че Били й бе предложила приятелството си в съчетание с нова прическа и нови дрехи — Джиджи бе влязла в един кабинет в „Скрупули“ и за свое огромно изумление бе заварила Спайдър и Валънтайн прегърнати. Той й бе обяснил, че ще се женят, и първите й думи, отправени към него, бяха: „Поздравления“, а първото нещо, което чу от устата му бе, че не била непосредствена като Били. Спайдър я покровителстваше, интересуваше се от нея още от самото начало. О, този викинг, превърнал се за нея в герой от мига, когато бе вперила смаян поглед в него, този възхитителен човек, към когото нито една жена не оставаше равнодушна независимо колко силно е влюбена в друг мъж.

— Ах, Спайдър Елиот, по дяволите, ти наистина ще ми липсваш — неочаквано за самата себе си изтърси Джиджи с нотки на угризения в гласа.

— Какво става с теб? — разтревожен скочи Спайдър от стола си. — Да не си болна?

— Нищо подобно.

— Ще се омъжваш за Зак и напускаш града ли?

— Това не ми е било писано.

— Ами защо ме плашиш тогава? Думите ти ми прозвучаха точно като на Али Макгро от „Любовна история“.

— Прощавай… аз… ще… ох… — не знаеше как да му каже. Идваше й на ум единствено изречението: „Спайдър, ти не си щастлив тук.“

— Джиджи — рече Спайдър нежно и взе ледените й ръце, — не те разбирам. Седни и ми разкажи за какво става дума. Каквото и да е, чувал съм достатъчно потресаващи истории.

— Напускам „Скрупули две“ и започвам работа в една рекламна агенция — изстреля Джиджи.

— Стига бе! — Спайдър се взря в очите й и както обикновено проникна през тях в женското й съзнание по-скорострелно от всеки друг мъж. — Така е. Наистина е така и не бих могъл да ти попреча. Винаги съм те смятал за излишно предпазлива. Отсега нататък ще зная, че не бива да приемам никоя жена за даденост. Инак ще загубя усета си.

— Аз самата също не знаех до вчера, Спайдър. Първо уволних Сали Лу, а после и самата себе си…

— Би ли уточнила?

Когато Спайдър се смееше ето така — с полупритворени слънчеви сини очи, от което дълбоките бръчки в ъглите им внезапно се очертаваха по-ясно, — на Джиджи винаги й се струваше, че дочува ръкопляскане на нечии огромни длани.

— Смяташ ли, че ще се чувстваш щастлива при тая дружина в агенция „Фрост и еди-кои си момчета“? В края на краищата в Лос Анджелис има много други агенции?

— Арчи и Байрон са страхотен екип. Способни са. Видях работите им и ги харесах. Както и да пресмятам, изключено е да не преуспеят. Те обещават печалба от около тридесет милиона на година, а са тук само от шест месеца. Икономиката като цяло върви добре и рекламата е доходна работа. Накарах завеждащия рекламата на Принс да ги провери на „Медисън авеню“[1] и той се запали по Арчи и Байрон. Понятно е защо ме викат да работя за техен редовен клиент, производител на бански костюми — напипали са ми силната страна, а освен това… ами — Джиджи усети внезапна плахост — може пък да ми се случат интересни неща.

Спайдър стана и закрачи из кабинета, поглеждайки към момичето, докато ходеше напред-назад. Спомни си за оная малка, трепетна и загадъчна чудачка, нахлула най-неочаквано в живота им — една никому неизвестна дъщеря, дошла от миналото на Вито, и за прищявката на Били да я направи своя законна повереничка и неофициално своя доведена дъщеря. Джиджи, без която всички те днес нямаше да са заедно, на чийто талант възлагаха надежди, Джиджи, която ги бе надраснала. По дяволите, нали тъкмо на него тя щеше да липсва най-много, повече, отколкото бе редно да й каже, повече, отколкото самата тя знаеше или някога щеше да узнае. Нека бъде свободна да прави със себе си каквото реши. Не можеше да се предвиди колко далеч ще стигне тази млада жена, така и не разбрала през онази единствена вечер, когато той бе опитал да се люби с нея, а тя го бе възпряла, че това май бе единственият подобен случай в живота му, изпълнен само със завоевания.

— Кога смяташ да напуснеш? — най-сетне неохотно запита Спайдър.

— Мисля… веднага — решително заяви Джиджи, — без двуседмично предизвестие. Разполагаш със седем седмици, преди да предадеш следващия брой на каталога в печатницата — времето е предостатъчно за намиране и подготовка на друг редактор. А Арчи трябва да състави рекламния материал за „Индиговосините морета“ колкото се може по-бързо.

Спайдър унило отбеляза, че в гласа й не се прокрадва оправдание, а доводите й бяха неопровержими. Вече нечии чужди нужди стояха на първо място за нея. Арчи! Някой си Арчи! Що за име е това? Дали икономът му не се казва Джийвс?

— Цяла сутрин обмислях всичко — стремително продължи Джиджи, — налага се да те предупредя днес, да напусна утре… за да съм там следващия понеделник.

— Господи, ти си една безсърдечна кучка. Ами какво ще стане с прощалното парти и златния часовник за вярна две и половина годишна служба? Или предпочиташ сребърен сервиз за чай?

— Тъкмо това се надявах да избягна. Моля те, Спайдър, никакво суетене! Джози ще ми създаде такова чувство за вина, че няма да го понеса.

— И аз мога да ти го създам, стига да искам. Такова чувство за вина, че никога да не се съвземеш.

— Да, но съм сигурна, че няма да го сториш. Затова съобщих първо на теб. Имам ли благословията ти? — Дръзката уста на Джиджи, чиято горна устна бе естествено извита в подобие на усмивка, сега откровено му се смееше, както и огромните й с красива форма зелени очи, напомнящи му до немай-къде за Валънтайн.

— Имаш благословията ми, давам ти я от все сърце заедно с желанието ми от все сърце да останеш при нас. Но си права да искаш нещо различно, много разумно си подбрала най-подходящия момент и макар че никой никога не ще може да те замени, ние ще се държим като истински войници и ще продължим без теб. Зная, че един каталог не предлага възможност за развитие в кариерата. Рекламната агенция е друго нещо.

— О, Спайдър, благодаря ти!

— Искаш ли аз да съобщя на Били?

— Не, ще отида у вас и ще се срещна с нея още сега. Съмнявам се, че тя ще реагира толкова непредубедено като теб, но нямам право да не й кажа лично.

— Храбрата ми малка Джиджи. Но човек никога не знае. Навремето и Били е поемала някои рискове, тя здраво държеше живота си в ръце и го променяше неведнъж. Може и да те разбере, макар че разчита на теб.

— Може би — рече Джиджи със съмнение. Били, въпреки омекотяващото влияние на брака й със Спайдър, бе най-взискателната жена, с която момичето бе имало вземане-даване. Освен това госпожа Айкхорн съвсем основателно смяташе, че собственоръчно е създала Джиджи. Ако изоставянето на „Скрупули две“ не означаваше и разочароване на Били, травмата за момичето щеше да е далеч по-малка.

Спайдър се наведе, сграбчи я за раменете и я разтърси здраво и кратко като дружелюбен лъв, изразяващ по този начин множество непроизносими и объркани мисли на някоя писана. После нежно взе лицето й в дланите си.

— Спомняш ли си какво ми каза отдавна-отдавна, когато се срещнахме за първи път?

— Разбира се: „Поздравления.“

— Поздравления, Джиджи — рече той и я целуна по бузата. — И късмет, мила ми Джиджи.

— Госпожа Елиот е във всекидневната. Предаде направо да се качваш — каза й Бърго О’Съливан. — Ей, момиченце, такова изражение имаше навремето, когато ти заявих, че не играя покер с малки госпожички.

— Аха, ама тогава бях на шестнайсет и току-що бях постъпила в гимназията, така че бе съвсем естествено дори твоята ежеседмична игра на карти с мизерните й залози от по един цент да ми изглежда далеч по-привлекателна от запознанството с нови хлапета.

— Бодра, както обикновено. Съсипа ли колата? Съблазнила си някого под носа ми — точно както оня нещастен англичанин?

— Бърго, кога ще започнеш да се отнасяш с мен като с възрастна? — Джиджи пусна една неубедителна усмивка, та дано вразуми Бърго, който изпълняваше множество неопределени, но крайно необходими функции в голямата къща на Хоумби хилс.

— Ще си помисля и ще ти отговоря — отвърна й той. — Искаш ли чаша чай? Току-виж, нервите ти се поотпуснали. Така изглеждаше, когато за пръв път те учех да вземаш ляв завой при претоварено движение.

— Само си въобразяваш. Трябва да поговоря с Били.

— Значи е спешно. Никога не изпускаш възможността да се отбиеш в кухнята.

— Нещо такова. Като свърша, ще дойда и всичко ще ти разкажа.

— Това подарък за мен ли е? — запита Бърго, загледан с интерес в бялата кутия със синя атлазена панделка в ръцете на Джиджи.

— Не, за Били е, по случай бебетата. Не е честно, дето хората изпращат подаръци на новородените, които нищо не разбират, а не на майките им, свършили цялата тая работа.

— Ясно — подкуп.

— Бърго, страдаш от вродена подозрителност, не те ли е срам. После ще ти се обадя.

„Защо винаги прониква в душата ми?“ — зачуди се Джиджи. Подаръкът, подбран от драгоценната й колекция старинни ленени и памучни дрехи, би могла навярно да посмекчи реакцията на Били. Но пък чак подкуп? Никога!… Или… все пак?

Макар да бе създала у Бърго впечатлението, че работата не търпи отлагане, тя установи, че позабавя крачка из просторните стаи, греещи от ярки цветове и свежест. Всяко ъгълче в тях предлагаше да спреш, да се повъртиш и да разгледаш очарователната сбирка от предмети, антики и цветя, попаднали там уж случайно, а не защото Били непрекъснато пренареждаше своите съкровища.

На горния етаж в дъното на един дълъг коридор се виждаше отворената врата към всекидневната на стопанката.

— Тук съм — долетя слабият глас на Били.

Беше се строполила тежко на една кушетка в поза на пълно изтощение. Късо подстриганите й гъсти тъмни къдрици разбъркано висяха край лицето й, клепките й изнемощяло прикриваха тъмносивите очи. Бе бледа и без грим. Носеше някаква стара риза на Спайдър и провиснали дънки. Човек не би повярвал, че съсипаната като парцал жена е великолепната Били Айкхорн — въплъщение на издокараната до съвършенство, облечената с изключителен вкус и богато отрупана със скъпоценни камъни дама. На света съществуваха не повече от неколкостотин подобни на нея, а само две-три сред тях имаха нейната международна слава.

— Спайдър не ми каза, че не си добре — загрижено започна Джиджи. — Нямаше да идвам, ако знаех, че ще те обезпокоя.

— За какво говориш? Чувствам се отлично. — Гласът й бе твърде слаб, за да прозвучи негодуващо. — Само сложих момчетата да подремнат. Тъкмо сега е най-удобно да се видим. Ела, седни тук до кушетката.

— Да не би бавачката да е напуснала? — разтревожено попита Джиджи и остави кутията на някаква масичка.

Бе посещавала Били само четири-пет пъти след раждането на близнаците Макс и Хал, и то в почивни дни. Тогава близнаците биваха излагани на показ, Спайдър като опитен баща шеташе около тях, а на заден план винаги кръжеше вещата бавачка.

— Не, разбира се. Тук е някъде, навярно се занимава с прането.

— Нищо не разбирам. Смятах, че при толкова свободно време и с бавачка у дома няма ти да вършиш черната работа. Я се погледни само… Защо не наемеш друга жена, щом тази не се справя?

— Тя се справя, Джиджи, справя се. Елизабет е най-добрата бавачка в целия Запад и дори се боя, че я влудявам, защото не я оставям да върши всичко. Но ако не храня бебетата, ако не ги нося да се оригнат, ако не ги преповивам, не ги слагам да спят и не ги вдигам, те най-накрая ще решат, че тя им е майка, а не аз. Сега е най-важното време в живота им, Джиджи, решаващото. Пропусна ли го, няма връщане. Чувала ли си, че ако растяхме с темпа на бебетата от първата им година, всички щяхме да сме високи по сто и осемдесет фута? Както виждаш… — Гласът й заглъхна при мисълта за необхватността и важността на нейната задача.

— Но, Били, близнаците… Нали при близнаци се полага помощ?

— Теоретично да, но тия, които са измислили такова нещо, смятат, че единият близнак ще мине с по-малко майчина обич от другия. Не мога да поема подобен риск. Те са на четири месеца — много впечатлителна възраст.

— Лично аз — Джиджи благоразумно сподави усмивката си — не си спомням каквото и да било от четиримесечната си възраст.

— Така си мислиш, но всичко, случило се тогава, е било от значение. Всичко, повярвай ми.

— Несъмнено, но сега вече е твърде късно за мен. Чуй, Били, имам нещо да ти кажа…

— Джиджи, за теб е по-важно да ме изслушаш тъкмо сега. Трябва наистина да разбереш нещо, преди самата ти да имаш деца.

— Не предвиждам никакви, уверявам те. — Джиджи си позволи да се изкикоти на чудноватия й нов начин на мислене, тъй като бе насочен лично към нея.

— Човек никога не знае. Ако не те накарам да осъзнаеш истината още в този миг, има опасност после да не съм в състояние да си спомня, защото хората забравят първите месеци на децата си, както забравят раждането… споменът тутакси се размива. — Били говореше с глас, на който би завидяла всяка пророчица. — Сега слушай внимателно. Бебетата са далеч по-интелигентни, отколкото мислят всички.

— Добре, добре, сигурна съм, че е така — особено Макс и Хал, но аз дойдох…

— Джиджи, според теб как ни контролират бебетата?

— А?

— Контролират. Не могат да говорят, не могат да ходят, но те контролират. Бас държа, че нямаш ни най-малка представа как го правят.

— Не ги оставяш сами, а не пускаш бавачката при тях и смяташ, че те контролират — опита се Джиджи да въдвори здрав разум.

— Грешка! — Били седна. Така говорят всички, защото не знаят нищо, нищо! — Тя снижи глас дотолкова, та Джиджи се приведе напред изумена. — Те те контролират с очи, да, само с очи!

— Сигурно, Били — съгласи се бързо Джиджи. „Ами да, естествено — като морави другопланетяни, среднощни пришълци от космически кораб, Хал и Макс контролират безразсъдната, импулсивна милиардерка Били Айкхорн с учудените си бебешки очи. Дали да не се извиня незабавно и да не телефонирам на Спайдър — запита се Джиджи. — Нима той не разбира, че децата са се превърнали за нея във фиксидея… само във фиксидея или в лудост? Или нейната чудатост му се струва естествена, тъй като и той за първи път е баща?“

— Обзалагам се, че не ми вярваш. — Били отметна косата си с движение, твърде уморено, за да изглежда сприхаво. — Я донеси синята книга от бюрото ми — онази, отворената.

Джиджи побърза да изпълни указанието.

— Благодаря. — Били търсеше точно определена страница от книгата, озаглавена „Вътрешно личностният свят на детето“. — А сега слушай. Тук е описано какво става през периода от три до пет месеца в живота на бебето, а близнаците са точно на толкова. Внимаваш ли?

— Да, Били.

Били я изгледа проницателно, за да се увери.

— Добре… ето: „Детето контролира… встъпването и прекратяването на директното визуално ангажиране при развлечения…“ Какво ти казах? Има още, цитирам: „Визуално-моторната система е… фактически зряла…“ Чули, Джиджи, зряла, а после се казва, че „когато наблюдаваме майката и детето през този жизнен период, ние наблюдаваме двама души — души, Джиджи, — с почти равностойни умения и контрол по време на едно и също социално поведение“. Ето! Нали ти казах! Равностойни умения! Те са на четири месеца, аз съм на четиридесет години и ние сме равни! И става още по-лошо — горестно рече Били и продължи да чете: — „Те могат да извръщат поглед, да затварят очи, да гледат покрай човека, да се взират безжизнено. И чрез това безспорно — безспорно, Джиджи — отхвърлят, дистанцират се или се защитават от майката.“ Ужасно е, нали! О, Боже, помогни ми — извика Били с дълбока въздишка, — те могат да ме отхвърлят. — Тя пое дълбоко дъх и тъжно поклати изморената си глава.

— Но те не го правят! — Джиджи, кажи-речи, викаше.

— Е, от тях зависи. Слушай: „Когато поискат, могат също да възобновяват ангажирането и контакта чрез поглед, усмивка и издаване на звуци.“ Само това ме държи да не се предам — възобновяването. — Били отново се тръшна на кушетката.

— Кой го е писал? — подозрително запита Джиджи и взе книгата.

— Един известен детски психиатър — Даниел Стърн. Това е моята библия. Бих искала да си изясня всичко в нея, но нататък става доста заплетена. И все пак видя, че съм права. Хал и Макс ме контролират — не мога да ги спра.

Джиджи се склони над страницата, прочетена на глас от Били.

— Почакай малко, той пише, че „майката ръководи детето“. Ти пропусна това. Не ти се налага да ги контролираш.

— Налага се. Сама ще видиш. Я се опитай да насилиш едно бебе да те погледне, ако то не иска. Изключено е, абсолютно е невъзможно. Или пък да отклониш погледа им, когато вторачат в теб своите плачливи, оскърбени, жалостиви очета, защото са нещастни. О, Джиджи, обожавам ги, но те са злодеи, завършени злодеи…

Джиджи стана, взе книгата от ръцете й и я отнесе на бюрото. Заговори с глас на сестра от психиатрията, чийто пациент е раздразнен и объркан, но се нуждае повече от окуражаване, отколкото от глезене:

— Били, сигурна съм, че като пораснат, ще станат чудесни деца. А не злодеи. Както се казва, това сега е само поредна фаза. Междувременно, от друга страна, аз напускам „Скрупули две“ и ще работя като редактор в рекламна агенция. Утре е последният ми работен ден.

— Я повтори. — Били се приповдигна на лакът.

— Хайде де. Нали чу?

— О, Джиджи, толкова се радвам за теб! Това е чудесно! Целуни ме!

— И не си… разстроена?

— Не, разбира се! Да не мислиш, че съм чак такава егоистка? Все се чудех кога ли ще разпериш криле, ще излетиш от това клонче и ще си отидеш. Господи, Джиджи, на твоите години аз бях прекарала една напълно самостоятелна година в Париж, бях живяла в Ню Йорк, заемах вълнуваща длъжност. Бях имала всевъзможни любовници, а после се бях омъжила за Елиот, присъствах на официални вечери в Белия дом, облечена в моите бални рокли от Диор, мъжът ми ми бе купил смарагдите на императрица Жозефин и ранчото в Бразилия и имението в Барбадос, а името ми стоеше в списъка на най-добре облечените хора в света. — Божичко, какво само не бях правила години преди да достигна твоята възраст! Ти винаги си била къснозрейка, а Зак е първата ти истинска любов. Естествено, той е прекрасен, но на теб ти липсва истински… ами… повечко опит, да го наречем.

— Остави моите несъвършенства, Били — смъмри я Джиджи. — Да поговорим за твоите любовници — не си ми споменавала този несъществен факт досега. Би ли уточнила? Някои по-особени подробности?

— Те вече са история — засмя се Били. — Веднъж ти казвам за тях, но оттук нататък ще отричам — добави тя, донейде възстановила обичайната си енергия. — Тревожех се за теб. Зак отсъства толкова дълго, а работата ти не отговаря на твоя размах, но ти изглеждаше съвсем доволна, че нещата са такива, каквито са… не ми се щеше да се бъркам в любовното ти гнезденце. Страхотна новина, просто изумителна! Каква е тази агенция? Да не би да е новата, дето се опитваше да те вербува още преди да се родят момчетата? Фрост някой си?

— Тя същата. Арчи Рорк, Байрон Беренсон Бърнхайм Трети и Виктория Фрост.

— О, да, сещам се — дъщерята на Милисънт Колдуел — рече Били с гласа, който несъзнателно използваше, щом станеше дума за няколкото жени, считани от нея за равни. — Как изглежда дъщеря й?

— Още не съм я виждала. Но момчетата са чудесни.

— Женени ли са? — остро запита Били.

— Не, не са. Боже, ама ти се подчиняваш на условностите!

— И ти щеше да го правиш, ако се бе омъжвала три пъти. Бъди нащрек с тях. Никакви любовни истории в службата.

— А ти не си ли била секретарка на Елис?

— Беше по изключение — вдигна рамене Били и леко се изчерви. — Все пак не ти препоръчвам. Спайдър знае ли?

— Да, получих благословията му. Веднага ме разбра — дори защо се местя толкова бързо.

— Миличка, но ние няма да те пуснем без прощално парти. Джози ще го уреди за час.

Джиджи изръмжа и се заоплаква, но Били, вече на телефона, набираше номера на Джози и не й обърна внимание. Докато я слушаше как изрежда дълъг списък от наставления, момичето осъзна, че сега му е времето да се измъкне, за да не чуе още нещо за властта на страшните, умопобъркващи близнаци. Целуна Били по темето, махна й и изчезна в коридора, като затвори вратата след себе си. До стълбите се натъкна на възхитителната бавачка с кош току-що изпрани бебешки дрехи.

— Елизабет, може ли да ви питам нещо — спря я Джиджи. — Въобразявам ли си, или госпожа Елиот е свръх… погълната… от грижи по момчетата?

— Моите първескини винаги са били или свръх, или недостатъчно погълнати, Джиджи. Досега за двайсет години не съм видяла нито една уравновесена — без изненада се усмихна набитата жена от Средния запад. — Е, госпожа Елиот определено е доста „свръх“, мисля, че е заради онази книга. Но няма нищо тревожно — тя е здрава като кон и според мен до месец-два полека-лека ще дойде на себе си. Разтревожвам се само когато майките са недостатъчно погълнати. Не че ми тежи допълнителната работа, ама жените пропускат толкова много.

— Вярвате ли, че бебетата наистина контролират възрастните с поглед?

— Ама разбира се, Джиджи, всеки го знае. Пък ако не беше с поглед, щяха да използват нещо друго тия малки дяволчета, повярвайте ми.

Били забеляза кутията, вързана със синя атлазена панделка, след като Джиджи си тръгна. Разбра, че момичето дотам се е увлякло в разговора, та е забравило да й я връчи. Отвори я с любопитство. Под пластовете копринена хартия намери пеньоар от блестящ атлаз в особено сладострастен розов оттенък. Бе претенциозно украсен с дълбоко вмъкнати парчета кремава валансиенска дантела около врата. На около четири инча от горе до долу също бе пришита дантела, която около краката се пенеше на широк волан и се стелеше по пода. И от средата на ръкавите до китката се спускаше дантела.

Очарована, Били отиде с пеньоара в банята и там го облече пред едно огледало в цял ръст, като го подръпна около себе си, за да покрие напълно джинсите и ризата. От огледалото в нея се взираше друга жена с множество съблазнителни тайни, жена, каквато бе забравила, че е била. Изучаваше образа си с изумление и с някакво чувство, което стреснато определи като сексуална възбуда. „Дявол да го вземе, какво става?“ — запита се Били и отвори придружителната картичка на Джиджи.

Габриел, да, наистина, онази божествена Габриел, измислила „Le Coucher de Gabrielle“[2], винаги твърдеше, че този пеньоар е нейният щастлив талисман, тъй като го бе обличала за дебюта си във „Фоли Бержер“. Дебютът й се състоя през една пролетна вечер, състоя се, разбира се, в Париж, и то в епоха, когато всички жени, без значение от кои социални слоеве произхождаха, носеха пет ката долни дрехи, прикрепени един към друг с адска система от връзки, кукички и копчета, измислена така, че да отнема наистина много време, докато я отстраниш. Жените, и най-вече нашата божествена Габриел, не желаеха да изглеждат лесно завоевание за мъжете. Всички жени знаеха, че мъжете искат едно-единствено нещо от тях, и бяха решени да неотстъпват тъкмо това единствено нещо, тъй катотехните Mamans ги бяха предупредили за опасностите, ако оставиш господата да постигнат своето, а техните Mamans бяха осведомени за нравите на този порочен свят. Габриел преживяваше само с няколко су в една мъничка мансарда с изглед към върховете на дърветата в парка Монсури. Тя бе мечтателка по природаи докато гледаше как наедряват пъпките по клоните в пурпурния здрач, си мислеше за всички неженени мъже из цял Париж, които тъкмо в този миг се прибираха в пустите си ергенски квартири: О, добросърдечна Габриел! „Те, макар и опасни и порочни, навярно са самотни в празните си стаи“ — казваше си тя. Беше й жал за тях и тази жалост се задълбочаваше от изгряващата нова месечина и шепнещата й вечерница. Можеше ли едно милосърдно момиче да ги направи по-щастливи, без, разбира се, да им отстъпва онова скъпоценно нещо? Габриел размисляше нощ след нощ и най-сетне я осени хрумване, каквото никой в историята на цивилизацията — или поне във Франция, а то е едно и също — не бе имал. Какво би станало, ако една жена, скромна, непорочна ипрекрасна като самата Габриел, позволи на горките ергени да я наблюдават как се съблича за лягане? Ами ако се качи на сцената добре покрита, то се разбира от само себе си, в розовия си атлазен пеньоар с кремави дантели, за който бе пестила цели три години? Ако го пусне да се свлече на земята, заслушана в леката класическа музика, изпълнявана от пианиста, без да забелязва вперените в нея очи? Ако бавно, много бавно, в такт с музиката, незабележимо се освободи от всички закопчалки и копчета на първия от петте ката изящни долни дрехи? И после — от още един и още един? И от още един? Естествено, никога няма да свали последния кат — ризата и панталонките, иначе не само ще насърчи непристойните мисли на мъжете, но ще принуди и gendarmerie да затвори театъра. Габриелсъобрази, че на сцената трябва да има параван, та зад него да свали последния кат и да си сложи нощницата — бяла, с висока якичка, от тежък колосан лен, в която ни една не би се побояла да се покаже. На сцената е нужно също и легло. Тя ще направи само две крачки от паравана до него и ще се пъхне под завивките. Каза си, че навярно ще се намери публика за това благоприличие представяне на събитие от ежедневието, и си насрочи рандеву с директора на „Фоли Бержер“.

Ах, Габриел, прочутата хубавица на Париж, измислила стриптийза от състрадание към ближните си, защо така и не позволи на никой от мъжете, пожелали да се оженят за теб и да споделят малкото ти бяло легло, да те изпрати до вкъщи? Би могла да избираш измежду двама крале, двадесет и петима благородници и двеста борсови агенти, един от друг по-хубави. Дали защото след представлението на „Le Coucher de Gabrielle“ ти се преобличаше в гълъбовосивото си кадифено палто, слагаше си шапката със сиви щраусови пера и нареждаше на кочияша си по-бързо да кара четирите ти сиви коня към голямата ти къща, сега с изглед към дърветата в парка Монсо? Дали защото изгаряше от щастливо нетърпение да се прибереш у дома без някой крал или дори борсов агент и да гледаш ли, гледаш как спят твоите момченца близнаци? Или защото, о, добросърдечна Габриел, ти най-добре знаеше какво се случва на жените, когато слушат мъжете и отстъпват безценното си, единствено имане, защото такава е волята на съдбата? Да не говорим за биологията.

С любов от Джиджи

Били дочете картичката и се засмя, и си поплака малко, и взе решение да носи пеньоара тази вечер, защото тя също бе послушала един мъж и също, подобно на Габриел, не се разкайваше.

Щом се върна в „Скрупули две“, Джиджи покани на обяд Саша, свободна тъкмо този ден. Саша Невски бе третият важен за нея човек, на когото да съобщи новината. Изключение правеше Зак, комуто бе все едно къде ще работи тя, стига да е щастлива.

И, разбира се, баща й. В момента Вито Орсини бе в Европа, но веднага, щом се прибереше, тя щеше да вечеря с него и двамата щяха да обсъдят всичко. През изминалите години отношенията им бяха станали по-близки и по-топли и често, щом Джиджи останеше сама, Вито я водеше винаги в различен ресторант. Той настояваше тя да си избира най-скъпите блюда в менюто и да обсъжда с него всевъзможни неща със задушевност, която според нея едва ли би била възможна за дъщеря, отраснала нормално в бащиния си дом.

— Изглеждаш ужасно доволна от себе си — да не би някой да те е снабдил с чорапогащници за цял живот? — запита Саша най-близката си приятелка, с която бе делила квартирите си в Ню Йорк и в Западен Холивуд, докато преди малко повече от година не срещна Джош Хилман, адвоката на Били, и не прие да се омъжи за него още на първата им среща.

— Чувствам се толкова развълнувана и облекчена, че просто не зная какво да правя — весело си призна Джиджи. — Боях се да кажа на Спайдър и Били, че напускам, но и двамата посрещнаха вестта с възторг.

— Напускаш? Напускаш Лос Анджелис? — смая се Саша.

— Не, разбира се. Напускам „Скрупули две“.

— Какво? — извика Саша. — Какво правиш?

— Стига си вдигала шум, за Бога, това няма да те засегне. Получих мястото в рекламната агенция, за което ти бях споменала. Страхотно, нали?

— Не съм чувала по-лоша новина! Как можеш да ми причиняваш подобно нещо, Джиджи? О, Господи, не мога — няма — да повярвам, че ми изтърсваш това, сякаш е без значение! Защо си станала толкова жестока?

Две огромни сълзи изскочиха от очите на Саша и оросиха страните й. Те само подчертаха красотата й, напомняща за времето на крал Едуард VII[3] — класическия профил на Момичето от илюстрацията на Гибсън[4], пищния блясък на черната коса и черните очи, бялата кожа, които в съчетание с прекрасното тяло я бяха превърнали в най-добрия модел на копринено бельо на Седмо авеню, преди да отиде при Джиджи в „Скрупули две“.

Джиджи я изгледа смаяно. Саша — всеизвестната коравосърдечна мъчителка на силния пол, Саша, за една вечер поставила на колене Джош Хилман — най-желания ерген в Бевърли Хилс, Саша — зашеметяващо висока, високомерна, винаги с готов отговор за всичко… да плаче? Никога не бе виждала сълзи в очите й.

— Но, мила — запротестира Джиджи, докато в очите на приятелката й се събираха нови сълзи, — за теб е все едно. Нищо няма да се промени между нас. Защо плачеш, за Бога — та нали бездруго все си вън от кабинета си заедно със своите помощници? Престани или поне си извади носна кърпа. Неудобно е… хората те гледат.

— Да гледат — преглътна Саша, тъй като сълзите капнаха от брадичката й върху покривката. — Не се срамувам от неподправените си чувства.

— Би ли ми обяснила по-точно… за какви чувства става дума? Няма да ти липсвам в „Скрупули две“ — вече почти не се срещаме на работа, а и едва ли ми завиждаш за новата служба, защото ти самата си имаш фантастично място… Какво се е случило? — сурово попита Джиджи и й подаде книжна носна кърпичка. Смело се бе изправила пред Спайдър и Били тази сутрин и Саша бе последният човек, комуто щеше да позволи да я изкарва предателка.

— Вече… вече няма да бъде „Скрупули две“, ако ти напуснеш. — Саша най-сетне овладя гласа си, но сълзите й продължаваха да бликат.

— Бъди разумна! Там се върти страхотен бизнес и той нараства с всеки изминал ден. Не съм незаменима.

— Е, да, някой би могъл да подражава на стила ти, но, Джиджи, „Скрупули две“ бяхме ние с теб още преди каталогът да го имаше… аз с моята жалка сбирка от коледни каталози и ти с твоята идея как да направим по-добър… Ако напуснеш, той ще изгуби духа си, същината си.

— Саша — ласкаво й отвърна Джиджи, — духът се изгуби още преди много време, още щом „Скрупули две“ си завоюва окончателен успех; щом постъпиха момчетата от маркетинга и започнаха да вземат решенията за големите пари. Ти ми припомняш самото начало, когато Спайдър, Били и ние двете заедно създавахме нещата и поемахме риска, че ще излезем прави. Ти се държиш като бродуейски режисьор на третата година от успеха си, закопнял да се върнат репетициите от времето, когато завесата се е вдигала за първи път.

— О, Джиджи, толкова се забавлявахме, — рече Саша с глас, изпълнен с тъга. Според Джиджи това бе странно и неоправдано. Смяташе, че приятелката й има всичко, за което една жена само можеше да мечтае: обожаван съпруг, божествено бебе, работа, с която се справяше блестящо, и колкото си иска пари.

— Вече не се ли забавляваме? — попита Джиджи, дълбоко озадачена.

— Не! Вече пораснахме. Големите никога не се забавляват като нас едно време. И ако досега не си го разбрала, скоро ще ти стане ясно, само почакай — рече Саша със странна, неуместна скръб.

— Хубава работа, Саша, ти си на двайсет и шест, омъжена си и имаш дете. Ако не беше пораснала поне малко, щеше да си имаш неприятности. — Джиджи се мъчеше да пренебрегне необяснимата мъка на приятелката си и да върне разговора към действителността.

— Да не мислиш, че не знам! — пламна Саша.

— Ами тогава? — запротестира Джиджи.

— О, добре ти е на теб. Играеш си на семейство с оня смахнат гений — брат ми. Носиш се насам-натам, опитваш едно, пробваш друго. Въобще не си пораснала и не ти се налага… да се съобразяваш… с нещата от живота.

— Напускането ми ли обсъждаме или семейния живот? — хапливо запита Джиджи.

— Ох, не зная — смути се Саша, — както кажеш. Ти кажи, Джиджи — примоли й се тя.

— Не, ти.

— О, Джиджи — извика Саша, — Джош е истински възрастен — реалистичен, солиден, сериозен, установен. През първите месеци сякаш нямаше значение, че е петдесетгодишен, но… е, навярно не съм очаквала, че ще е толкова зает с разни неща, които всъщност не ме интересуват… Смятах, че ще бъдем като всички новобрачни двойки — просто започваме заедно, но сега, о, Боже!

— Виж, Саша, бъди разумна — решително започна Джиджи. — Знаеше, че Джош е главният съдружник в една от най-крупните правни фирми в Лос Анджелис, че е важна личност, когато се срещнахте и той те ухажваше, нали? Нима си очаквала, че като съпруга на най-бележития адвокат в „Страсбъргър, Липкин и Хилман“ ще живееш в малка къщичка край водопад?

— Да де, ама изведнъж да се озовеш съпруга на един от изтъкнатите настоятели на „Мюзик сентър“, болницата „Сийдърс-Синай“, окръжния Музей на изкуствата и още половин дузина достопочтени организации? Ами да ти се налага да се познаваш с всички добродетелни съпруги на градските клечки и да поддържаш отлични отношения с тях, когато дъщерите им са на твоите години, а те всичките са обожавали първата му съпруга? Ами да ходиш на официални вечери по три пъти седмично и да слушаш нескончаеми речи, и да не можеш да се изнижеш, защото масата ти е на видно място или пък Джош е на подиума? И да си имаш едно наум, че той би искал да си стоиш вкъщи и да се грижиш за Нели, вместо да се връщаш на работа, но че проявява разбиране, къде ще иде. Нали знае, че трябва да прави компромиси, като се има предвид какви компромиси съм направила аз?

— Ами това е ужасно!

— Ъхъ — подсмръкна Саша примирено, но упорито.

— Защо Джош не се освободи от някои отговорности?

— Вече и така и така се е освободил от половината си предишни ангажименти. Споменах ти само каузите, на които е твърде предан, за да ги зареже. Не искам от него да се прости с чувството си за обществен дълг… обичам го, задето е толкова добър, истински добър, истински мил… о, по дяволите! По-хубаво да не беше. По-точно бих искала да си е същият, но без да е забъркан във всичките тия глупости… Нелепо е, нали?

— Дяволски.

— Защо мъжете вършат най-добре и изпитват най-голямо удоволствие от нещата, които съпругите им не желаят?

— Питай „оня смахнат гений — брат си“ — мрачно рече Джиджи.

— Ама и ти ли?

— И аз.

— Е, поне те предупредих едно време, не можеш да отречеш — добродетелно я подсети Саша. — Казах ти да не се захващаш с него.

— Отчетливо си спомням. Призна, че ревнуваш. Заяви, че Зак бил „твой“. И ме нарече мръсница.

— Видя ли? Нали ти казах, че тогава се забавлявахме?

[1] Улица в Ню Йорк, център на рекламната промишленост в САЩ. — Б.пр. ↑

[2] „Габриел си ляга“ (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Едуард VII — британски крал (190–1910), син на кралица Виктория. — Б.пр. ↑

[4] Американски илюстратор Чарлс Дейна Гибсън (1867–1944). — Б.пр. ↑

3.

И ето, само четири дни след срещата си със Саша Джиджи се настаняваше в един кабинет с Дейвид Мелвил след най-бързия обяд, приготвян някога в „Дом“. Благодарение на старомодните размери на сградата кабинетът представляваше истинска стая, за разлика от обичайните кабинки на художествените екипи. И двамата бяха събули обувките си и бяха качили крака на бюрата си.

— Я да чуем размишленията ти относно банските — подкупващо я покани Дейвид.

— Цялата тая работа е същински ад за всички, навършили единайсет — решително отсече тя. — Искам да узная повечко за Виктория Фрост. По време на обяда дори не споменахте името й. Наслушах се на страхотните ви дрънканици, на войнствените ви историйки за изтърваните поръчки, на благоприличните ви вицове за пред жени, за които няма да ви обвинят в сексизъм, та чак сякаш ми преляха тестостерон от разискванията ви. Но призракът на благосклонно отсъстващата госпожица Вики сякаш седеше с нас на масата. Разкажи ми всичко за нея.

— Тук съм само от шест месеца, а тя май отсъства през повечето време — неубедително отговори Дейвид.

— Все знаеш нещичко, Дейвид, момчето ми — хайде, изплюй камъчето!

— Не разполагам с никакви сведения за личния й живот. Честна дума. Но в професионално отношение си тежи на мястото и е опитна. Много е печена в мениджмънта. Тя ни е служебният шаман — непрекъснато ловува за нови поръчки, а когато предлагаме идеите си на някой бъдещ клиент, тя играе съществена роля в преговорите. Виктория изключително добре се поставя на мястото на клиента и разбира гледната му точка — „културата“ му, както чудновато се изразяваме тук, сякаш става дума за друга държава.

— И ако „културата“ на клиента отхвърли идеите?

— Тогава се прибираме у дома, при собствената си „културичка“, и си удряме главите в стената, докато ни хрумнат нови идеи или умрем. Както се случи.

— Нима тя не убеждава клиента, че нашите идеи са добри?

— Това е работа на художествените екипи. Виктория ни напомня какво сме длъжни да правим, за да задържим поръчката. Истинската й цел е компромисът. Освен това се подмазва на клиента или иначе казано, изгражда лични взаимоотношения с него и се грижи за щастието му.

— Тогава кой всъщност ръководи агенцията?

— А?

— Виктория ли, Арчи ли или Байрон?

— Тримата заедно. Те са шефовете, собствениците и те делят печалбите, а как — не зная. Арч и Бай са художествени директори. Виктория е изпълнителен директор и главен контрольор.

— Ами ако имат разногласия? Кой взема надмощие — художествените директори или госпожица Вики?

— Сега вече навлизаш в работи, дето не ги знам — протестира Дейвид. — Не ходя на тези събрания.

— Според теб тя защо ми се вбеси още от самото начало?

— Напоследък все е напрегната, а когато се връща от Ню Йорк, е направо непредсказуема. Смятам, че е, защото не изглеждаш като новоназначен член на художествен екип. С тоя костюм минаваш за мениджър, а в това отношение Виктория е страхотен шовинист. Мениджмънтът несъмнено е нейна територия.

— Но в агенцията сигурно има и други мениджъри — възрази Джиджи, — и други завеждащи поръчките. Нали освен Арчи и Байрон съществуват още три художествени екипа?

— Там са все мъже и сред тях госпожица Фрост е безпрекословен главатар. Тя ги е наемала — до един. Рекламата като цяло е мъжка работа, а във „ФРБ“ — повече от другаде. Виктория е единствената жена с реално влияние тук. И определено е единствената, която се облича като ръководител. Останалите жени се носят направо небрежно, с изключение на Зиги и Джоун — и двете са художествени директори. Е, те вече минават всякакви граници — толкова са ексцентрични. Арч и Бай от време на време го раздават нюйоркски, особено като правят хайка, както след теб. Аз се облякох изискано днес заради обяда.

— Е, поне си изясних, че тя не влага нищо лично — намуси се Джиджи, все още неубедена. Не й се вярваше нарушаването на правилата за обличане от страна на един новоназначен да предизвика толкова враждебна реакция. — И тъй, да се върнем към теб, Дейвид, моето момче. Женен ли си, самотен или разведен? Още не сме си разказали целия този „личен боклук“.

— Нямаме време за това сега — отмина той дружелюбния й въпрос. — Банските ни чакат.

— В един идеален свят на никоя жена не би й се наложило да излага плътта си на добре осветено обществено място, като изключим двадесетина представителки на слабия пол, родени, не — предопределени за манекени на бански костюми за кратък период от живота си — произнесе Джиджи разсъдливо. — Може би някъде между шестнайсет и деветнайсет плюс-минус няколко години.

— Възнамеряваш ли или не да ми помогнеш да продавам бански или както казваше майка ми — къпални костюми? — навъси се Дейвид. „Невъзможно е да се влюбя в Джиджи — обеща си той. — Моля те, Боже, или който и да си, увери ме, че не съм се влюбил още първия път, щом успях да я зърна.“ Нямаше време за любов: рекламата бе шестнайсетчасово ежедневно призвание, а не работа и той се бе зарекъл да отложи личния си живот за по-следващото десетилетие.

— Къде е капучиното, което изгаряше от желание да ми направиш тази сутрин? — запита Джиджи с копнеж и въздъхна мечтателно, а на него му се изправиха косите.

— Банските предлагат огромни пазари, Джиджи — настоя Дейвид и за свои ужас усети, че изпитва невероятно, тайно удоволствие да произнася името й. — Както и много реклами в списанията, редакторска подкрепа и връзки за в бъдеще. В края на краищата жените трябва да се прикриват с нещо, докато плуват, а не могат да носят един и същ бански цял живот.

— Ще ми се да можеха. И ми се прищя да хапна твоите сушени смокини, дето се опитваше да ми ги пробуташ одеве. Още съм гладна.

— Проучванията сочат — продължи Дейвид решително, пренебрегвайки горещото си желание да й поднесе най-коленопреклонно всички трошички в кабинета, — че жените най-често се оплакват от широки ханшове, наедрели талии, шкембета, увиснали дупета и други обичайни следпубертетни промени в теглото. Опитните дизайнери в „Индиговосините морета“ са изнамерили множество начини да сведат тези проблеми до минимум. Къде си, Джиджи? Джиджи. Да знаеш, че още два творчески екипа — Кери и Джоун и Джон и Лу — също работят по поръчката на „Индиговосините морета“. Тук водим ожесточени вътрешни съревнования. Докато ние си лафим, те седят в уютните си дупки и се опитват да ни излязат с такива хубави неща, че да ни призлее. За Бога, чуваш ли ме?

— Прощавай, Дейвид, бях се отнесла — рече тя без ни най-малък признак на разкаяние. — Тъкмо решавах дали съм готова да разкрия подробностите около това как загубих своята девственост и установих, че вече съм готова.

Той подмина думите й, но сърцето му подскочи: „Нима е бил такъв наивник, та да я смята все още девствена?“

— „Индиговосините морета“ са се специализирали в бански, в които едрите жени да изглеждат добре. Нашият купувач е ясно набелязан — последното допитване до общественото мнение показва, че петдесет и осем процента от американците страдат от наднормено тегло…

— Така твърдят — равнодушно вдигна рамене Джиджи. — Между другото аз съм зодия „Овен“.

— Защо, по дяволите, са те взели? Ето какво искам да зная. — Дейвид си свали очилата, тръшна ги на бюрото и й хвърли гневен поглед. „Овен“ бе съдбовният за него любовен знак. За своите двадесет и осем години се бе влюбвал два пъти, и все в „овни“. Дори космосът бе против него.

— Какво ще рече това? Нима ме мразиш, задето отказах твоята проклета природоцелесъобразна ябълка?

— Дявол те взел, не приемай всичко толкова лично, че да хленчиш! Виктория потроши седмици, за да се сдобием с тази поръчка, а ти засега си сто процента отрицателно настроена към вероятния ни клиент. Но теб са те наели, за да създадеш копнеж, Джиджи, да накараш жените да закопнеят за бански от „Индиговосините морета“.

— Никоя нормална жена не копнее да си купи, чийто и да било бански — нито от „Коул“, нито от „Готекс“, нито от „Сандкасъл“, пък едрите жени — още по-малко от другите — заинати се Джиджи.

„Още не съм готова да се заловя за работа“ — недоволно си мислеше тя. Арчи и Байрон така и не бяха намерили време да я представят на останалите, нямаше и помен от банските на „Индиговосините морета“, та да получи представа като как изглеждат, а не бе свикнала да съчинява текст, изсмукан от пръстите. Винаги се бе вдъхновявала от самите стоки или поне от снимките им.

— Налага се да ги накараме да закопнеят — подчерта Дейвид.

— Няма логика. Копнежът не става по принуда, моето момче. Той възниква неволно — направи справка в речника.

— Не и във „ФРБ“, Джиджи. Тъкмо в това се крие съдбоносната разлика между каталога и рекламата. Тук ние създаваме копнеж. Вникни в програмата, Джиджи. Прояви поне малко ентусиазъм, дявол да го вземе!

Ядосана, тя скочи и чевръсто му отдаде чест.

— Но аз съм ентусиазирана, сър! Покажете ми още веднъж набелязаната цел. Готова съм за полет призори. Бомбите са хвърлени, сър! — „Искаше ентусиазъм, на ти го!“

— Не се занасяй.

— Слушам, сър! — Тя отново отдаде чест.

— Говоря сериозно. Чака ни работа.

— Така е, сър!

— Ако още веднъж отдадеш чест, ще ти откъсна ръката.

— Да, сър!

— Сядай, да ти се не види!

— Да, сър!

— Ако още веднъж чуя „сър“, ще ти откъсна главата.

— Както кажеш, Дейви, красавецо мой, хубавото ми момче. — Джиджи седна и се почувства по-добре. Тази бегла проява на непокорство, макар и символична, както винаги я ободри.

— Много е готино да си имаш съотборник… Досега съм работила все сама… Навярно твоето превъзходство ме увлече. — Тя изпърха с мигли срещу него и просто ей така — от нямане какво да прави — го поощри с безсрамна, кокетна усмивка — незаменима, фатална и неизбежна. „Дали Дейвид осъзнава, че като си свали очилата, очите му изглеждат изненадващо огромни, изпъстрени със светлокафяви петънца? Късогледите мъже печелят без очила.“

— Защо ми се усмихваш така? — запита я Дейвид. Чудеше се как ще отложи личния си живот за по-следващото десетилетие, след като единственият личен живот, който бе искал, седеше до него в кабинета.

— Защото се опитвам да те подлудя… сър.

— Пукнат грош не даваш за банските, нали?

— Липсва ми дух на сътрудничество, сър — това винаги ми е създавало проблеми.

— Поръчката е за седем милиона долара — дребна за някои, но съществена за малка независима агенция като нашата. А „Индиговосините морета“ са солидна компания със страхотен потенциал за разрастване.

— О, чудо на чудесата!

— Речникът ти е като на единайсетгодишна.

— Седем милиона! Ей, това е почти достатъчно за евтин филм — закачи го Джиджи. Горкото невежо момче бе прекалено сериозно. Беше длъжна да го развесели.

— Джиджи, продължаваме да губим време.

— Напротив, опознаваме се един друг, махаме от пътя си „целия този личен боклук“, както предложи Арчи. Или май беше Байрон?

— Не желая да слушам как си загубила девствеността си, Джиджи, промених решението си. Не искам да научавам никога.

— Бре-бре, ама това ме оскърбява. Ако не ме изслушаш сега, ще ти се наложи да го сториш по-късно. Не можем да прескочим такава тема, както се прескача трети клас. Но тъй да бъде. — Тя сграбчи един жълт бележник и молив. — Дейви, ти упорито наричаш набелязания купувач на нашия клиент „едър“. Аз зная, а и ти знаеш, че в действителност искаш да кажеш „дебел“. Да приемем, че с думата „дебел“ няма да продадем този продукт. Дори „закръглен“ не върши работа. Да смятаме ли тогава своя купувач за „пищен“? Пищността е привлекателна — сума хубави неща за ядене и пиене в изобилие за всички, всеобща радост и удобства.

— Добре. Що се отнася до мен, никога „едър“, винаги „пищен“. Тук аз съм само художествен директор.

— В „Скрупули две“ продавахме дрехи за пищни жени с тонове. Наричаме ги „Доли Мун“.

— Как, по дяволите, сте успели да използвате името на Доли Мун? Последният й филм с Дъстин Хофман беше върхът! — Дейвид изпъна рамене на стола.

— Както обикновено, Доли се опитваше да отслабне и реши да мотивира диетата си с желанието дрехите „Доли Мун“ да не са й по мярка. Ето защо ни даде разрешение да използваме името й. Тя е най-добрата приятелка на Били — това улесни нещата. Значително.

— Очевидно ние не можем да я използваме за „Индиговосините морета“.

— Не. Мисълта ми е, че в каталога не снимахме „Доли Мун“ на стройни модели, а използвахме наистина пищни жени. Пищните жени си дават ясна сметка, че са пищни. Те са справедливо подозрителни и се вбесяват, когато им показват модели шести номер, предназначени уж за тях. Няма нищо лошо да си пищна — някои са такива по природа, други не. През всеки друг век, а дори и в началото на нашия този въпрос не е пораждал спор. Много мъже — изненадващо многобройна група — въобще нямат нищо против пищните форми. Не бива никога да се подценява обаянието на пищните жени. Но когато те си купуват бански, скърцат със зъби и ненавиждат самата мисъл, поради което отлагат колкото се може по-дълго. Дори само за да ги докараме в магазините, трябва да превърнем банските поне в донякъде желана покупка, но за копнеж не може да става и дума.

— Цял съм слух.

— Агенцията на Нина Бланшар разполага с цял списък от бивши модели, станали прекалено пищни за работа. За „Скрупули две“ ги вземахме оттам. Защо да не покажем продукта върху най-величаво пищната и най-хубава манекенка, която ни се удаде да намерим? Да я превърнем в нашето момиче за индиговосините постери?

— Ами… ъхъ… може би — бавно изрече Дейвид. — Никога не е правено, но това не означава, че е невъзможно.

— И някой мъж с нея? — запита се Джиджи.

— Не, представям си я сама в басейн — сочна Венера в сочно тюркоазена вода… тя… не се носи по водата… а изскача от нея направо от дъното, край нея летят сочни искрящи пръски вода… сочни рамене, гъста коса, пригладена назад, сочна усмивка, страхотни зъби, а от изделието се вижда само дали изпълнява чувствената функция да поддържа един сочен чифт пищни цици — големите цици не са включени в списъка на оплакванията.

— А надписът е: Достатъчно жена ли сте за „Индиговосините морета“?

— И толкова?

— Друго не ни трябва.

— „Достатъчно жена“… защо не поразработиш темата? По-подробно? За дизайнерите: да знаят какво да сведат до минимум?

— Не — решително отряза Джиджи. — Достатъчно е да събудим любопитството на жените дали са „достатъчно жени“, та да се осмелят да влязат в магазините за бански: там те сами ще открият какво е нужно. Най-тежкото е въобще да ги вкараме там.

— Добре. Ето как изглежда. — Дейвид нахвърли нещо с флумастер върху специална оризова хартия и й подаде скицата. Джиджи незабавно я огледа.

— Наистина си добър.

— Аха. Затова ме сложиха да работя с теб. Това е възнаграждение — вместо повишение.

— От колко други идеи се нуждаем?

— А ти колко имаш?

— Още не зная. Сега започвам. „Достатъчно жена“… би могло да стане „За жената, която е изцяло жена — Индиговосините морета“. Ами ако използваме „пищна“ на италиански — abbondanza! Първо въпрос: „Притежавате ли abbondanza?“, а после следва списък от неща като: „О, учите се да танцувате танго, готвите по рецепти на четири езика, всички съседски момчета се увъртат около вас, вие подсвирквате на строителните работници, получили сте награда за своето барбекю, имате четири страхотни червени рокли, пеете като Доли Партън, страхотно го духате“, а след това казваме: „Индиговосини морета“ — бански костюми за жени с abbondanza!, и наемаме София Лорен да позира за нас. Тя се снима в реклами за очила, тя предизвика разкола — тя е въплъщението на abbondanza, защо да не направим опит да я вземем?

— „Страхотно го духаш!“ Как ще влезе в текста!

— Дейви, за Бога… Май те шокирах. Ти се изчерви! — Джиджи извъртя очи с греховна наслада. — Просто проверявах дали ме слушаш.

— Слушах. — Дейвид си помисли, че навярно е изглеждал разконцентриран, докато си е представял как Джиджи съблича един миниатюрен смален бански на „Индиговосините морета“.

— Опитвам се да създам настроение от рода на: „Голямо чудо, по дяволите! Да не взимаме банските чак толкова навътре.“ Жените обичат да попълват тестове. И аз винаги ги попълвам, където и да ги срещна. Дявол го взел! Току-що осъзнах, че не притежавам abbondanza. Никога не подсвирквам на строителните работници.

— Не променяй темата точно когато импровизираш — примоли се Дейвид. — Трябват ни поне четири идеи, за които сме сигурни, че стават, плюс още няколко, в които не сме дотам уверени, та Арчи и Байрон да имат какво да отхвърлят. Но не прекалено много — никога не обърквай клиента.

— Сега разбирам какво си подразбирал под „да си удряме главите в стената“. Ако не бях жена и ако не знаех как Доли Мун се отнася към тялото си, нямаше да съм наясно накъде да поема оттук нататък — замислено рече Джиджи. Внезапно и решително се изправи. — Да хвърлим по едно око на истинските, реални бански, Дейви. Хайде да идем в спортния универсален магазин на „Нордстром“ и там да проведем задълбочено проучване „по места“. А после ще се отбием в магазина за моторни превозни средства и ще си побъбрим с дамите, дето чакат на опашка за очния лекар. Моето татенце винаги ми е казвало, че те формират основните средоточия. Не се налага да им плащаш и обичат да си поприказват.

— Виж, Джиджи, прощавай, задето ти казах, че си несериозна и пукнат грош не даваш за банските.

— Чувал ли си мотото: „Не се отнасяй сериозно към своята работа — отнасяй се страстно.“ Към това се стремя — стъпка по стъпка. Ей, Дейвид, спри! Да не си посмял да си вземеш ключовете. Аз ще те карам в моята червена количка.

— Знаеш ли, че имам братовчед, почти милионер, собственик на търговски центрове? — запита Били Спайдър, докато, останали сами, си пиеха питието преди вечеря пред огъня в камината, след като близнаците най-сетне бяха прибрани в креватчетата им.

— Не. Как се казва?

— Уинтроп, Бен Уинтроп. Всъщност — Бенджамин Уорън Солтънстол Уинтроп ни повече, ни по-малко. Говори ли ти нещо?

— Високо и ясно. Според „Форбс“ е един от най-агресивните бизнесмени на осемдесетте, макар те да използват по-вежлива терминология. Не знаех, че сте роднини. Той действа от Ню Йорк, не от Бостън.

— Може, но е също и един от ужасната тайфа зли братовчеди, които ме тормозеха, докато растях в Бостън. Бяха десетки, и все гадни. Не си спомням никого на име Бен, но той позвъни днес следобед и убедително ми доказа самоличността си. Уорънови са разклонение от родословното дърво, пристигнало на „Мейфлауър“[1].

— Май кръвта му не се е разредила кой знае колко, независимо от цялата му генеалогия.

— Каза, че е дошъл по работа и ще се радва да ни посети. Не съм ходила в Бостън отпреди Елис да почине и не съм се срещала с братовчедите си от погребението на леля Корнилия. Тогава бях на двайсет и четири. Със сигурност не съм познавала никакъв Бен Уинтроп, докато бях там.

— Покани ли го?

— Естествено, мили. Как ще изтърва възможността да се изфукам с теб пред един от онази снобска, затворена в себе си, самодоволна шайка, която ми тровеше живота, докато бях малко бедно момиченце? Как ще пропусна случая да се изфукам с близнаците?

— Май размени реда на предметите на своята гордост — обади се Спайдър, временно пожелал да заеме второто място.

— Не чак дотам. Както и да е, утре ще дойде на вечеря. Нека поканим Джиджи — съвсем самичка е, а аз умирам да чуя как е новата й работа.

— Тя е там само от два дни.

— Вярно, но нали първите впечатления са най-важни реши, че съм една студенокръвна кучка още щом ме видя.

— А ти не беше ли?

— По дяволите, прав си. И се гордея с това. Поне в автобиографията ми фигурира и такъв период, и то сега, когато съм с промит мозък, боса, вързана за кухненската печка и бременна.

— Пак ли? — кротко попита Спайдър.

— Просто така се казва.

— Какво облекчение.

— Не искаш ли повече деца? — сърцераздирателно запита Били. — Едно малко момиченце?

— Разбира се, че искам, скъпа, но не сега веднага, преди Макс и Хал да са престанали да те контролират с поглед и преди да сте встъпили в словесно взаимодействие, та ти най-сетне да вземеш връх над тях.

„Дали и братовчедка ми Били Уинтроп навсякъде води със себе си двама телохранители?“ — запита се Бен Уинтроп леко изненадан, докато се навеждаше от прозореца на колата да съобщи името си на пазача на имението на Били в Хоумби Хилс. Напомняше му за Хюстън, големия, бързо развиващ се град, където негов приятел си бе построил часовникова кула на покрива на дома си и бе наел мъже с картечници да го пазят денонощно. Бе известно, че невероятно богатите в Бостън и Ню Йорк с толкова — е, почти толкова — пари като Били Айкхорн ходят по улиците, ползват таксита и дори метрото. Не прекаляваха ли? В края на краищата той все още не познаваше достатъчно добре комплицираните местни ритуали на лосанджелиските богаташи, макар да възнамеряваше бързо да се специализира в тази област.

Лос Анджелис от години омагьосваше въображението на Бен Уинтроп. Градът бе последната област на Щатите преди Хавайските острови, не завоювана от търговските му центрове, пръснати из различни привилегировани райони по света. Сега Бен бе на тридесет и пет. Юношеството му съвпадна с шейсетте години — факт, способен да отклони едно недотам целеустремено момче. Но Бен бе префучал през онези трепетни, изкусителни години, опазвайки се и от най-нищожната съблазън да се оттегли, да се пренастрои, да превключи или да излезе на гребена на вълната. От млад се запозна с недвижимите имоти така, както милиони негови връстници бяха запознати с рокендрола, и целенасочено се зае да се сдобива с места за строеж на търговски центрове още като първокурсник в Харвард. Вземаше заеми срещу капитала, който щеше да получи, навършвайки двадесет и една година.

Баща му бе сметнал заниманията му за крайно не бостънски. Не само не ги одобряваше, а ги смяташе за отклонение по лош път, в разрез със здравия разум на бизнесмена.

— Следва да обмисляш навлизането си в семейните тръстове, Бенджамин — в крайна сметка голяма част от тях ще станат твои, — вместо да се опитваш да покриваш хубави земни площи с грозни паркинги и противни фасади на магазини — сухо заяви баща му, седнал в библиотеката на построения си от Булфинч[2] палат на „Маунт Върнън стрийт“. — Мозък като твоя трябва да се използва за опазването и нарастването на семейния капитал, както и за защита на обществените институции, зависещи от нашата поддръжка. И в никакъв случай за нещо толкова вулгарно и естетически безнравствено като тези отблъскващи търговски центрове. Ето защо реших да не инвестирам при теб.

„Баща ми съвсем очевидно не е направен от същия материал, като капитаните на клиперите — рече си Бен независимо колко грубовати, но енергични кибритлии разбойници са основали семейното състояние. Толкова по-зле за стария.“ — Бе се почувствал длъжен да даде на собствения си баща възможността при изгодни условия да вложи парите си. Той бе проиграл шанса си, а друг Бен не се канеше да му предлага.

Отказа на баща си Бен Уинтроп прие като последно доказателство, че планът му да установи бъдещото си ръководство в Ню Йорк е правилен. Финансовият климат в Бостън често се влияеше от нравствени съображения. Но Луис Карол бе предупредил Бен в „Алиса в страната на чудесата“: „Тц, тц, тц, детето ми — рече Херцогинята, — всяко нещо крие поука, стига да я намериш.“

Много отрано, по времето, когато все още му подаряваха детски книжки, той бе решил, че няма и минута за губене и моралът не го интересува. Никой не бе натрупал състояние, дирейки удобен за нравствеността случай. И през последното десетилетие и половина Бен Уинтроп бе спечелил над осемстотин милиона както от търговските си центрове, така и от допълнителни вложения, особено в корабостроенето. Държеше си очите отворени за всяка възможност и боговете на удобния случай, така угоднически ухажвани, богато го възнаграждаваха.

Щеше да е погрешно да се смята, че поради бързия си успех в бизнеса Бен Уинтроп бе нетърпелив човек. Той бе надарен с вродената способност да преценява кога търпението, ревностното и непреклонно търпение, ще се отплати за вложеното в акциите му. И бе усвоил изкуството да изчаква, наблюдава и лелее някой проект до точния момент на пълното му съзряване. Тогава Бен скачаше бързо и решително, вземаше каквото иска и го правеше своя собственост. Държеше да притежава изцяло и всичко само за себе си. Представата да дели с някого му бе чужда и дълбоко противна.

И към желаните жени се отнасяше като към недвижимата си собственост — отглеждаше ги с умишлено сдържано търпение до най-благоприятния момент. Самонаблюдаваше се повече от достатъчно и бе установил преимуществата от своята донейде академична външност, по която не личеше и помен от хищническата му същност. Бе завършил Харвард summa cum laude[3], с искрен интерес към литературата и историята и с искрена любов към красотата във всичките й форми. Най-голямо удоволствие му доставяше да печели пари, да обича жените и да разглежда красиви предмети. Ако някоя жена или предмет го поразяха с изключителните си достойнства, не се спираше пред нищо, за да се сдобие с нея или с него.

Бен Уинтроп нямаше представа за размерите на гордостта си. Би се удивил, ако някой го наречеше безнравствен. „Аз съм аморален — казваше си той от време на време с усмивка, човек, към когото не могат да се приложат незначителните нравствени възгледи, защото съм извън тесния свят на морала; със собствени усилия съм се издигнал в рационалната сфера на аморалността, където се намират здравомислещите и богатите, на които завиждат неспособните да скочат толкова нависоко“.

Бен Уинтроп винаги живо се бе интересувал от изтъкнатия бунтар в големия род — от Били Айкхорн, чиито постъпки лека-полека се бяха превърнали в храна за семейната легенда. Той бе дете, когато тя напусна Бостън, и едва седемнадесетгодишен, когато Били на двадесет и една се омъжи за Айкхорн. Но още си спомняше как жените от семейството тихичко обсъждаха помежду си дъщерята на Джоусая Уинтроп по време на неделните обеди с гласове, с каквито в Бостън обикновено се разправяха скандализиращи клюки. Бе чел за създадената от нея „Скрупули“ с одобрение, с каквото посрещаше абсолютно всяка проява на предприемчивост, като се изключат неуспешните банкови обири.

Остави колата си на Бърго, огледа огромната къща и околните паркове и бързо ги оцени. Бе специалист по всички видове недвижими имоти, но все още го побиваха тръпки на възбуда при вида на съвършеното, нищо че не можеше да построи търговски център върху него. Въведе го една прислужница и той се запъти към Били с характерната си стремителна и широка крачка на човек, който винаги бърза.

— Добре дошли, братовчеде Бен — поздрави го Били, взирайки се в лицето му. — Със сигурност не ви познавам.

— Навярно защото никога не сме се срещали. Аз принадлежах към друга вълна братовчеди. Вашата тайфа така и не се побратими с моята, докато не пораснахме.

— Моята тайфа така и не се побратими с мен. — Тя го изрече сухо, както хората се научават да говорят за най-дълбоките рани от детството си.

„Бен Уинтроп притежава осанка“ — реши Били, дока то го представяше на Спайдър. Имаше сухо и жилаво лице, сухо и жилаво тяло и сухо и жилаво се ръкуваше. Усмивката му бе вяла, но напълно убедителна и дори в мига на приветствието криеше известна замисленост, сякаш не възникваше като автоматичен отговор, а в резултат на искрено вътрешно решение.

Бавачката Елизабет слезе при тях и представи Макс и Хал. Били наблюдаваше как новият й братовчед ги разглежда внимателно. Бе достатъчно опитен, за да не им подава пръста си на чужд човек, покрит с микроби, та да го докоснат и после, не дай Боже, да си пъхнат ръчичките в устата. Вместо това погали ходилцата им. Оцени момченцата по достойнство — нещо неочаквано за един ерген.

— Нямам деца, но неописуемо прекрасният им мирис ми въздейства много силно — каза Бен, след като бавачката отнесе сънливата двойка. — Налага ми се да оглеждам множество бебета — приятелите ми се възпроизвеждат като побеснели. Но вашите имат по-властен поглед от всички, на които съм се натъквал досега. Сякаш проникнаха в мозъка ми и го прецениха като поносим, и то донякъде. Бъркам ли, или те са особено добри представители на своя вид?

— Не, те са палета-помиярчета — отговори Спайдър.

— В такъв случай си признавам грешката.

„Този Бен Уинтроп е умно момче — помисли си Били — или по-скоро умен мъж.“ Огледа го с възобновен интерес. Челото му бе високо и леко набръчкано. Това му придаваше донякъде интелектуален вид. Гъстата му своенравна кестенява коса растеше в различни посоки, независимо от хубавото подстригване. Носът му бе възголям, дълъг, неравен — много характерен и те предизвикваше да го погалиш — като на интелигентен дог, устата му — решителна, широка, с тънки устни, а брадичката — добре оформена. Очите му имаха неопределения тъмен сиво-зелен цвят на променливо зимно море и бяха така разположени под веждите, че придаваха на изражението му прямота и надеждност, но Били изпитваше съмнения — един магнат на търговски центрове не можеше да притежава подобни качества. Бе поне с около десетина сантиметра по-нисък от Спайдър — навярно едва малко над метър и осемдесет. Движеше се уверено. Донякъде й напомняше на професор, излъчваше някаква оксфордска педантичност. Най-вероятно това се дължеше на неговата проточила се в Бостън младост.

„Как ли изглежда оная му работа, когато е възбуден? — зачуди се Били. — Господи, Боже мой! Това пък откъде ми скимна — на мен, дето съм толкова хлътнала по Спайдър, че въобще не забелязвам останалите мъже. Що за възмутителна и неуместна мисъл?“

Дълбоко шокирана от себе си, Били мълчаливо отпиваше малки глътки от чашата си с шампанско, докато Спайдър разговаряше с Бен. Най-сетне реши, че въпросът й просто доказваше колко бавно отзвучават старите навици, нищо че сега бе вярна съпруга и прекрасна майка. А може би Бен Уинтроп притежаваше сексапил, пред който всяка жена се улавяше в подобни размишления? Били предпочиташе второто обяснение. Очевидно времената, когато всеки привлекателен мъж предизвикваше подобни мисли, не бяха останали далеч зад гърба й.

— Има ли някой вкъщи? — прозвънна безгрижният глас на Джиджи с увереността, че е добре дошла. Тя влезе в бляскавата сграда с осезаемото, макар и невидимо излъчване на същество, което с пълно основание прекарва живота си, танцувайки чарлстон, същество, чието отношение към действителността носи белега на отминали десетилетия.

— Всички сме тук, мила — извика Били. — Вътре сме.

Джиджи влезе, обута в тесни кафяви кадифени джинси, напъхани в любимите й меки кафяви велурени ботуши, които й стигаха над колената и завършваха с широки маншети. Бледозелената й кенарена блуза бе препасана с дебел златист шнур. Около врата си бе сложила рюш от ирландска дантела. Бретонът и буйната червеникава коса й придаваха вид на човече от тапет, на паж, менестрел, млад принц или на момиче, предрешено за маскарад като момче.

Тя целуна Били и Спайдър и се обърна към Бен Уинтроп с обичайната си прямота. Подаде му ръка с открито любопитство в широко разтворените си очи.

— Джиджи, това е братовчед ми Бен Уинтроп. Бен, доведената ми дъщеря Грациела Джовани Орсини.

— Защо толкова официално? Защото Бен ми е доведен братовчед ли? — попита Джиджи. — В края на краищата, Били, ти издържа баща ми само една година, но мен ме търпя повече от седем. Ако една от двете ни бе мъж, можехме да сключим граждански брак. Тогава защо твоят братовчед да не е и мой, нищо че съм ти доведена дъщеря? Аз си нямам ни един и тази несправедливост трябва да приключи. Претендирам за този братовчед.

— Думите ти съдържат известна сурова справедливост — намеси се Спайдър, развеселен от смутения вид на Били. — Като си помисли човек, Бен ми е братовчед в резултат на брака ми с теб. Джиджи, защо да не се отнасяш към него като към много далечен братовчед, каквото и да означава това?

— На мен полага ли ми се глас? — Бен Уинтроп неволно пристъпи към момичето с желание да уточни какъв именно зелен оттенък притежават очите й, скрити зад наежената преграда на миглите.

— Тук няма демокрация — осведоми го Джиджи и на закачливите й устни се появи усмивка. „О, тя крои нещо лошо тази вечер — помисли Спайдър, докато я оглеждаше. — Дали заради новата й работа или поради продължителното отсъствие на Зак, но се е скрила зад маската на покорителка на мъжките сърца, а всички знаем, че в подобни случаи не играе според правилата.“

— А какво има тогава? — запита Бен. — Монархия ли?

— Нежна диктатура — отвърна Джиджи. — Хал и Макс създават законите, а ние, останалите, живеем, за да ги схванем и да им се подчиняваме, нали, Спайдър?

— Напълно вярно, момиченце. Как върви новото ти бачкане?

— Работата е очарователна, щура, неясна, изнервяща, любопитна, напълно подвеждаща и в същото време необикновено невинна. След като една стока е произведена от наш редовен клиент, тя наистина е най-хубавата. Ако не е, значи не заслужава дори презрение — в рекламата няма място за сиви шапки. Аз съм тъй наречената „новоназначена“, следователно всички се отнасят към мен с подозрение. Освен това съм „творец“, а те са прословути със своята вятърничавост и вдетиненост в жаждата си за признание. Така че в момента не мога да върша нито добро, нито зло. Напълно се различава от „Скрупули две“ — там се работеше разсъдливо. Рекламата прилича на кръстоска между лудница и детска градина — обожавам я! Там е десет хиляди пъти по-тежко, отколкото в „Скрупули две“.

„Джиджи изглежда вълнуващо безразсъдна — помисли си Били, — като боец, като кипящо от енергия петле с наперена, блестяща външност, готово да рискува, да щурмува, да се хвърли в огъня. Нима пробутването на бански за жени с наднормено тегло е предизвикало тази метаморфоза? Или се дължи на някого в новата й служба? Или просто защото е станала самостоятелна?“

— За кого работите? — попита Бен.

— За една нова, малка самостоятелна агенция — „Фрост-Рорк-Бърнхайм“. Преди са били при Колдуел в Ню Йорк. Едва ли сте чували за тях.

„Джиджи не е осведомена за най-новата история на рекламата — развеселено си помисли Бен. — Значи е постъпила при прословутите рекламни комарджии и ги смята за безобидни. Моята нова далечна братовчедка със сигурност е достойна потомка на капитаните на клипери.“

Гостуването завърши рано, тъй като Били щеше да става призори, за да храни близнаците. Джиджи не я свърташе, бе прекалено възбудена, за да се прибира. Ето защо прие поканата на Бен Уинтроп за едно питие преди лягане.

— Къде бихте искали да отидем? — запита я той. — Много е глупаво, но се налага да вземем и двете коли. Изглежда некавалерски от моя страна.

— Е, в този квартал няма кръчма — цели километри без пивници. Най-близък е хотел „Бел Еър“, но едва ли ще го намерите сам. Достатъчно е да пропуснете няколкото малки знака към хотела. Последвайте ме. — Тя надуто посочи напред и се качи във фолксвагена си.

След криволиците по тъмните пътища на Бел Еър, сякаш умишлено неосветени, та единствено шпионите да налучкат посоката, те скоро се настаниха в един усамотен ъгъл на рядко посещавания, но иначе просторен бар на елегантния лосанджелиски хотел. Тук огънят в камината гореше дори и през лятото, стените бяха обшити с дървена ламперия, скамейките — тапицирани, а зелената кожа на креслата бе обкована с гвоздеи — това бе бар, замислен да наподобява уединено мъжко убежище в някой британски замък.

— Къде живеете? — попита я Бен.

Джиджи се бе свила в ъгъла на скамейката с подвити под себе си крака и бе мушнала отрупаните с пискюли възглавнички зад гърба си, сякаш се намираше в собствената си всекидневна.

— На Холивуд Хилс.

— В апартамент?

— В малка къща — умишлено късо отговори Джиджи. Нямаше намерение да разгласява точните обстоятелства на личния си живот пред никой мъж, особено пък пред току-що срещнат. — Пристигнали сте, за да осквернявате нашия прекрасен щат, нали? Да откриете навсякъде козметични салони, ксерокси и пекарни за кроасани? Ако е така, вече сте закъснели.

— Не строя мини търговски центрове — засмя се той. — Занимавам се с големи работи: разклонения на универсални магазини, комплексни кинотеатри, вериги от бакалници, магазини за специалитети в заможните извънградски квартали, ресторанти…

— Граби и плячкосвай.

— Точно така.

— По принципа, че ако не го правите вие, ще го стори някой друг.

— Несъмнено. Освен това държа винаги да се докопвам пръв.

— Много е ободряващо да се запознаеш с откровен човек — подхвърли Джиджи с присмехулна възхита.

— Откровеност е презимето ми наред със Столтънстол. Искате ли да научите повечко неща за мен?

— О, както би казал Дейвид: „Нека приключим с тоя личен боклук.“

— Кой е Дейвид?

— Художествен директор. Ние с него сме един творчески екип. Представяте ли си що за работа е това да събереш двама непознати в една стая по цели дни и да очакваш за една седмица да създадат печеливша рекламна кампания?

— Ще се справите ли?

— Те се обзалагат, че да. Имам чувството, че навярно, би могло… Да стане така. И по-странни неща са се случвали в рекламния бизнес.

— Звучи къде по-привлекателно от моите сегашни проблеми.

Бен Уинтроп се взря по-съсредоточено в Джиджи. По време на вечерята бе твърде погълнат от общия разговор и не й обърна достатъчно внимание, но дори за секунда не забрави за нейното присъствие. Смяташе себе си, и то с основание, за изключително опитен с жените. Бе имал много от най-прекрасните в страната за известно време, докато го интересуваха. Джиджи не спадаше към нито една от познатите му категории.

Според Бен Уинтроп всички жени играеха своя игра, а тя не бе разкрила нейната, макар със сигурност да си имаше. Съзнаваше, че е циник, но всеки, който не бе циник по отношение на жените, бе нещо по-лошо — глупак. Тя не се осланяше на чара си, а можеше да го прави, и то с лекота. Не се възползваше от външния си вид повече, отколкото всяка друга жена с подобна привлекателност. И не изглеждаше да има план по отношение на него. Това, разбира се, само по себе си също можеше да е план, но тя бе навярно прекалено млада и неопитна за такъв неуловим нюанс.

— А какви са вашите сегашни проблеми? — запита Джиджи.

— Ще ми се наложи да поставя под възбрана първите си арендатори — семейство Мюлер. Моята компания, освен строител е и наемодател, а последното понякога е болезнено. „Детски рай“ е верига магазини за играчки, която е на път да бъде изместена от размаха на „Тойз ар ас“. Тя не е в състояние да се противопостави на ниските им отбивни цени, а по същество стоките им са еднакви. Имам по един „Детски рай“ в почти всичките си търговски центрове и съм приятел с ръководителите им, но от месеци, не си плащат наема.

— Колко „Рая“ прави това?

— Сто и два. Собственик съм на седемдесет и три търговски центъра, те обаче имат магазини и извън тях.

— Седемдесет и три! Господарят на търговските центрове!

— Покривам страната. А тя е голяма. Наумил съм си да строя колкото се може по-близо до най-процъфтяващите области, така че моите арендатори да въртят представителна търговия. Тогава и аз ще получавам представителни наеми.

— Къде строите в Лос Анджелис? — попита Джиджи. — „Гледа прямо и открито. И въпреки това погледът му, не разкрива повече, отколкото той е решил да покаже помисли си тя. — Напомня ми за баскетболните треньори, когато по телевизията ги дават в близък план по време на продълженията. Щом «игралните им лица» са си на мястото, камерата не улавя и най-незначителен намек дали са разстроени или доволни от играта на своите отбори. Дори и след като срещата приключи. Сигурно полагат доста усилия, за да изглеждат неподправени.“

— В момента строим в Санта Моника, в Кълвър сити и в Енсино. После ще се разпростра на север и на юг върху вече закупени от мен земи.

— Звучи като нашествие — тихо подсвирна Джиджи Дружелюбно ли сте настроен към нас, туземците, или сме просто вид, който възнамерявате да наблюдавате отдалеч — играчки в ръцете на боговете?

— Зависи от състоянието на кредитните ви карти.

— От планетата „Виза“ ли идвате?

— Именно.

— Ама че тъпо!

— Пък аз си мислех, че работите в рекламата.

— Само през последните два дни — възрази Джиджи Още не съм успяла да стана коравосърдечен бизнесмен като вас. Сложете под възбрана нещо, наречено „Детски рай“, и ще се афиширате напълно.

— Казах ви, че съм откровен. Бизнесът си е бизнес в края на краищата независимо колко не ви се нрави да вършите определени неща. Чуйте, трябва да видите проектите за фасадите на търговския ми център в Санта Моника — наистина е красиво. Дадоха ми разрешение да купя земята и да строя, защото в архитектурно отношение е изключителен. Нека ви ги покажа, за да спася репутацията си.

— Утре не разполагам с време да разглеждам отдавна изгубени рисунки на Леонардо — връщам се към „Индиговосините“ и към пищните жени — цял ден и цяла нощ, ако се наложи.

— Ще ни отнеме само десет минути — сега, а не утре. Нося ги у себе си… ето.

— Е, ами защо тогава допуснахте да си мисля, че не знаете пътя към хотела? — възнегодува Джиджи. — Искате да възстановите добрата си репутация, твърдите, че сте откровен, а не ми казахте, че сте отседнали тук? Ха!

— Изглеждахте така, сякаш повеждате кавалерийски щурм в пущинака — просто ви се наслаждавах, докато ви гледах. Харесвам стила ви, възхищавам се от енергичните жени — това престъпление ли е?

— Да, да — безучастно прошепна Джиджи.

— Моля?

— О, добре. И то само защото ви обявих за далечен братовчед. Сега ясно виждам, че съм постъпила твърде импулсивно, но ви оправдавам по липса на доказателства.

— Действително съм впечатлена — рече Джиджи, след като огледа подробно архитектурните планове. — Доколкото разбирам от търговски центрове, този ще е чудесен. Но в него май няма да има магазин за детски играчки.

— Навярно, освен ако не се нанесат „Тойз ар ас“, но при нашите високи наеми — едва ли.

Джиджи стана от мястото си до масичката за кафе и бавно закрачи из просторната дневна в кабинета на Бен, от която се излъчваше разкош в двадесет и пет разцветки на кафявочервеното.

— „Детски рай“ занимаваше ли се с реклама? — попита тя.

— Тук-там, но не много.

— Хм. Вижте, Бен, през последните шест месеца ми се наложи да ходя на пет бебешки приема с подаръци при Били, при Саша и при трите сестри на Спайдър. Гостите бяха все жени — от заможни до богати — тъкмо каквито живеят около вашите търговски центрове. Никога не съм виждала такива подаръци!

Докато говореше, тя ускори крачка и поклати глава при спомена за прекалените бебешки приеми.

— Нямах представа, че съществуват подобни наистина разкошни бебешки дрешки и също такива изключителни принадлежности, след като облеклото им умалее. Освен това имаше купища баснословно скъпи играчки и неща, които май доставят повече удоволствие на майките. Бебетата едва ли биха могли да ги използват и да си играят с тях: като например старинни юрганчета, старинни детски столчета, музикални кутии, чаени сервизи за някогашни кукли. — Джиджи спря и се обърна към него:

— Виж, Бен, мисълта ми е следната: след като подаръците бъдат разопаковани, гостите неизбежно си разменят забележки колко невъзможно е да намериш нещо необикновено за приемите — далеч по-трудно, отколкото да избереш подарък за новобрачни. И тези случаи зачестяват, защото жените раждат все по-често, и то в по-късна възраст.

— Имам чувството, че ме насочвате към някакъв капан.

— Така е. Послушайте само. Дошлите на бебешки прием изпитват необходимост да ударят другите в земята — нали всички наблюдават как съответният почетен гост разопакова подаръка си. Ама че противно! Да вземем мен например. Веднъж прекарах часове в търсене на нещо наистина страхотно за Саша. Отчаях се. Най-сетне открих една книжарница във Вали, специализирана за стари детски книжки… Изкупих цялата им стока — всички издания на Оз, всички творби на Биатрикс Потър, на Харди Бой, на Нанси Дру… Подарих на Саша първото издание на „Добрата Глинда“ и вече съм спретнала необходимото количество за години напред. Пазя източника си в тайна да не би някой да ме изкопира.

— Джиджи, вашите алтруистични пориви са впечатляващи. Но не бихте ли стигнали до същността?

— Привлякох ли вниманието ви? Добре. Е, наясно съм, че живея в общество, в което всичко се преувеличава, но от само себе си се разбира, че тази мания за детски подаръци се е разпространила из всички скъпи квартали, макар и без съмнение не в чак толкова драматични размери. Но вие и сам знаете, че тенденциите водят началото си от тях. Шейкър Хайтс? Оук Форест? Бруклин? Ла Джола? Мейн Лайн? Наясно сте. Нима това не показва нуждата от магазин, в който се продават единствено представителни детски принадлежности, и то изключително за баби и дядовци.

— Баби и дядовци ли?

— Ама вие сте един плиткоумен ерген, Бен! Бабите и дядовците подаряват най-смехотворно скъпите неща на света. Навремето им се е налагало да се въздържат, за да не разглезят своите деца, а сега всички възбрани са рухнали. Плюс, че едната двойка винаги си съперничи най-ожесточено с другата.

— Все още не схващам — скептично рече той, за да протака.

Ерген или не, но Бен Уинтроп всяка година харчеше хиляди долари за подходящи и впечатляващи подаръци за новородените бебета, които братовчедите му неспирно произвеждаха, а също и за многобройните кръщелници, натрисани му от неговите харвардски състуденти. Рождените дни сякаш извираха ежеседмично, а Коледа бе същински кошмар. На една от секретарките му бе възложено постоянно да е в течение за положението с детските дарове и тя все се оплакваше колко трудна била задачата й.

— Искам да променя „Детски рай“, да го превърна в „Скрупули“ за детски подаръци. Да го нарека… О!… О! „Омагьосаният таван“, аха, това е!… „Омагьосаният таван“ — ще го обзаведете наново, за да отговаря на името си, ще преобърнете избора на стоки с главата надолу, ще подсигурите приказни опаковки — разковничето е в добрата опаковка, кутиите трябва да носят фирмения знак; ще го направите мястото за най-хубавите, най-вълнуващите и оригинални подаръци — един вид „Тифани“ сред магазините за играчки; плюс старинни детски дрехи и вещи, каквито няма в универсалните магазини; освен това — ред по-особени дребни подаръчета, като бебешките халки за чесане на зъби на „Тифани“ например, за хора, които не искат да се охарчват, но държат на престижа си и…

— Ох, не зная — безизразно рече Бен. Всъщност знаеше; още от мига, когато тя каза: „Скрупули за деца“, бе осъзнал, че идеята й е естествена, потенциална златна мина, капиталовложение тъкмо като за него, защото търговските му центрове се намираха точно в райони, където подобни магазини ще преуспеят.

— Защо не, по дяволите? — Джиджи сложи ръце на кръста си и го изгледа предизвикателно. — Посочете ми поне една приемлива причина. Нали от вас се очаква да бъдете ясновидец?

— Говорите много бързо, мила, но осъществяването ще изисква голямо вливане на капитали.

— Според мен не капиталите, а даването под наем е по-сериозният проблем. Ако оставите Мюлерови от „Детски рай“ по местата им, докато се преобразуват из основи, те няма да стигнат до просяшка тояга и…

— А вие какво печелите от това? — запита той.

— Ясно е като бял ден! Те несъмнено ще имат нужда от реклама. Рекламата е съществена част от сделката. На „Омагьосаният таван“ ще се наложи да стане клиент на „ФРБ“ и значи аз ще допринеса за печалбата.

— Само това ли искате? Сигурна ли сте?

— Не ми се връща към търговията на дребно, много ви благодаря, но се обзалагам, че Били, тъй като това е по нейната част, би могла…

Бен я нападна, преди да е довършила:

— Джиджи, нито дума повече — никога не работя със съдружници.

— Повторете!

— Никога не работя със съдружници. От време на време ми харесва да рискувам, така че ще авансирам със собствен капитал, ще се въздържа от възбраната, ще забавя наема, колкото е необходимо, и ще наема специалист по търговия на дребно, който да работи заедно с хората от „Детски рай“.

— Ох, ох, ох!…

— Ама защо ридаете?

— Много бързате! Я задръжте малко! Нищо не споменахте за рекламен бюджет. Без реклама няма „Омагьосаният таван“.

— Какъв бюджет имате предвид? — Ако не се бе учил цял живот как да запазва безизразно изражение, щеше да се усмихне на наивността й.

— Ами… хм… ние работим върху рекламна кампания за седем милиона долара просто за да продадем определена търговска марка бански на един тип жени, част от които дори не плуват… а тук се обсъжда същински взрив от деца на предпубертетна възраст. Те до едно имат рождени дни и празнуват Коледа… нека помисля… Една част ще отиде за верига от сто и два магазина… Смятам — налучкваше стремително Джиджи, — че ще имате нужда от далеч повече пари за отпечатване на реклами, за да създадете самоличност на клиента си. В края на краищата „Индиговосините морета“ притежават самоличност, а „Омагьосаният таван“ не. О, със сигурност ще са ви нужни повече пари. Ще искате реклама от национален мащаб в лъскавите списания и от местен — в градските. Освен това не бива да пропускате списанията за родители, както и женските… Да не говорим за телевизията… Да речем — дванадесет милиона през първата година. — Джиджи затаи дъх.

— Бих казал… осем. Докато траят преобразованията, рекламата няма да върви с пълен ход.

— Но, Бен, струва си да се рекламира — има сметка.

— В края на годината ще направя преоценка.

— Не зная — рече Джиджи и млъкна.

— Хайде, да чуем какво ви тежи — засмяно я подтикна той. — В края на краищата все едно няма да премълчите.

— Както се казва, не зная дали да му тегля една благословия, или да се натряскам. Уха! — Тя се строполи на кушетката, обгърна раменете си с ръце и размаха ботушки във въздуха. — Един момент — върна се Джиджи от седмото небе: — Няма да промените решението си, нали? Споразумяхме ли се или не? Нека си стиснем ръцете — настоя тя.

— Споразумяхме се. Ето, да се ръкуваме. — „Все пак тя може да поиска процент от печалбата, тъй като идеята е нейна — нищо че си стиснахме ръцете и с това сключихме сделката — помисли си Бен Уинтроп. — Пък и Били или Спайдър, току-виж, я посъветвали за това и аз ще бъда задължен да приема. Но защо да се безпокоя отсега? В крайна сметка възможно е да греша и «Омагьосаният таван» да не се окаже златоносна мина. В най-лошия случай при загуба ще спестя от данъците.“ — Хайде да го отпразнуваме с едно питие — предложи й той.

— О, не, време е да си вървя. Нямах представа, че е толкова късно.

— Ще ви изпратя до обслужващия паркинга.

Апартаментът му се намираше доста далеч от входа на хотела. Двамата вървяха по мъждиво осветени пътечки с пищни цветни лехи от двете страни. Хотелът бе прочут с тях. Те се свързваха с редица тайнствени, здрачни вътрешни дворове, сред които бликаха фонтани.

Потънали в мислите си, стигнаха до последния двор. Бен спря и притегли Джиджи до себе си. Тя изненадано вдигна очи и го видя да й се усмихва.

— Мила ми далечна братовчедке, вие сте голямо откритие. — Той се наведе и силно я целуна. Дори в този бегъл миг широката му уста се притисна до нейната собственически и с несъмнена страст. Джиджи цялата настръхна в мигновена съпротива. Бен незабавно я пусна, така че не й се наложи да се дръпне. Грешка — помисли си той, ядосан на себе си, — голяма грешка. Какво го прихвана, та бе избързал в преценката си? Тази вечер тя го бе очаровала, но това не извиняваше глупостта му. Никога не бе изпреварвал събитията, по дяволите! Повече няма да се случи — обеща си той с хладна ярост. Гордостта му бе наранена.

— Ще ми се да видя агенцията — рече Бен с безучастен глас, сякаш нищо не се бе случило. — Кога е най-добре?

— Първо трябва да ги уведомя. — Думите й прозвучаха също толкова хладно. — Още не съм мислила в такава далечна перспектива.

— Ще ми се обадите ли утре да ми съобщите? Ще се върна тук около шест.

— Несъмнено. — Джиджи забърза към осветеното фоайе, за да избегне мрака на хотелските пътечки.

Тя потегли, а Бен бавно се запъти към апартамента си, като все още размисляше над реакцията й. Да, той естествено бе избрал неподходящ момент за целувка, но все пак реакцията й изглеждаше прекалена. Плаха ли беше? Стресна ли се? Бе сигурен в едно — в постъпката й не се криеше нищо, насочено лично срещу него. Бе уверен, че й се харесва, иначе не би я докоснал. „Госпожица Джиджи Орсини е ребус, но някой ден аз ще го реша — обеща си Бен. — Но ще го сторя с толкова търпение, с такова умение и незабележимо планиране, че тя да дойде при мен по своя воля.“ Длъжен бе — заради нейната съпротива, задето настръхна при допира на устните му. Досега нито една жена не бе реагирала по такъв начин.

„Една целувка — мислеше си Джиджи, докато караше към вкъщи, просто една съвсем естествена целувка от мъж, който не знае нищо за Зак, а ти се държа като хлапачка.“ Но защо ли се чувстваше толкова… потресена… виновна… не, а сякаш току-що бе избягнала… опасност? Е, това пък бе направо смешно. Нека бъде разумна. Докато тичешком изкачваше стъпалата към спалнята си, се спря на идеалната противоотрова за своето все още неизчезнало объркване. Ще позвъни на Дейви и ще му съобщи невероятната новина. Нищо че е късно — дори и да спи, той е неин съотборник и трябва да научи пръв.

[1] Кораб с преселници пуритани, пристигнал в Америка през 1620 г. — Б.пр. ↑

[2] Чарлс Булфинч (1763–1844) американски архитект. — Б.пр. ↑

[3] С отличен (лат.). — Б.пр. ↑

4.

— О, Джиджи, любима, не можем да живеем така — рече Зак Невски с искрената убедителност, която подтикваше актьорите да достигат неподозирани от тях висини. Любовта му към нея добавяше неотразима тежест на дълбоките чувства, спотаени в думите му. Гласът му прозвуча хрипкаво от настойчивост.

Джиджи усети внезапно и неприятно настръхване, докато двамата лежаха преплетени на леглото. Тя бе завряла носле на гърдите му и вдишваше сложната смесица от мъжествени мириси, така характерни за Зак, след като правеха любов. Чувстваше се толкова блажено удовлетворена, че сякаш летеше в безтегловност и се разтваряше клетка по клетка в някакъв благоуханен рай. Думите му развалиха магията.

Бе чувала подобни думи и преди, изречени със същата интонация. Веднъж се бе оставила Зак да я подмами да се качи на висок връх, при положение че тя едва умееше да се справя със ските. Той бе способен да я убеди да го следва навсякъде. Бяха я свалили от върха разплакана и ужасена. Бе се отървала само с едно счупване на крака и ако някой на този свят бе имунизиран срещу неотстъпчивата упоритост, твърдоглавата убеденост и великодушното диктаторство на Зак Невски, непоклатимо уверен, че по-добре от теб знае кое е най-правилно за теб самия, то това бе тя.

— Зак, мили — обади се Джиджи. Опитваше се да събере мислите си, доколкото бе възможно, както лежеше в ръцете му отпусната, благодарна, възхитително натежала, отдала му се от глава до пети. — Едва съм започнала във „ФРБ“… само от три дни съм там. Не мога да намеря свободно време. Освен ако… ами, ще дойда в петък след работа и ще се върна в неделя през нощта — това е възможно, стига самолетите да летят по разписание.

Зак неочаквано се бе върнал в Лос Анджелис късно следобед на следващия ден, след нейната среща със Саша и тя се бе натъкнала на него на вратата, когато се прибираше от работа. В подготовката за снимането на Калиспелския епос бяха възникнали сериозни бюджетни проблеми и той заедно с неколцина свои колеги бе долетял да се посъветва с началниците от студиото, докато все още нещата не бяха тръгнали съвсем към провал. Канеше се утре цял ден да тича по срещи, а после да отлети за Монтана с решени проблеми и дисаги, претъпкани с пари.

— Не говоря за почивните дни, Джиджи — не мога да живея, когато сме разделени — рече повторно Зак. — Щом влезе тази вечер и видях мъничкото ти лице, осъзнах докрай, че трябва да напуснеш новата си работа, да се оженим и да бъдеш при мен, да сме заедно без всичките тия глупости: „Почакай, ще видим.“ Въпросът е на живот и смърт, Джиджи. Вършим престъпна лудост, губим си времето, през което би следвало да сме заедно, губим нещо незаменимо.

Тя лежеше неподвижна, а той се наведе съсредоточено над лицето й с цялото си едро, мъжествено тяло. Джиджи вдигна поглед към него — към властния начин, по който главата му седеше на силния му врат, към високомерния му, дързък и изгърбен нос — лика-прилика с решителната му, взискателна уста — и мислено се приготви за съпротива.

— Зак, вече сме водили този разговор. Какво се е променило?

— Виж, когато заминах за Монтана, бях дотам погълнат от новия си филм, че съвсем забравих колко ще трае снимачното време — цели четиринадесет седмици. Дори пред себе си не признах, че ще сме разделени месеци наред, но сега, като те няма до мен, половината от удоволствието да правя филма отива по дяволите.

— Да беше помислил, преди да вземеш решението си. Снимачната ти програма не се е променила, а Бог ми е свидетел, че сме го обсъждали часове наред. — Джиджи се постара раздразнението да не проличи в гласа й, докато се отдръпваше от него и покриваше краката си с чаршафа.

— Така е, мила. Вината е моя. Само и единствено моя. — Изглеждаше толкова разкаян, че Джиджи се ядоса още повече. Не беше честно от негова страна да настоява на своето независимо какви грешки бе извършил и дали си ги признаваше.

— Ти засне последните си два филма в Ню Йорк и Тексас — спокойно му напомни тя — и аз не можах да дойда с теб. Срещахме се само в почивните дни, което всъщност бе сведено до нула, защото на теб ти се налагаше да работиш и тогава. После се отвори възможност да режисираш три филма тук, в Холивуд, но ти бе категоричен, че ще се заемеш тъкмо с този.

— Защо, за Бога, не настоя да го откажа?

— Върви по дяволите, Зак! Сега пък обвиняваш мен, задето се захвана с това, за което умираше да се захванеш! — Джиджи съвсем се отдели от него и се подпря на лакът.

— Имаш право да беснееш. И аз се проклинам. Ужасно, мила. Но всичко ще се оправи, ако се оженим, не разбираш ли? Нима не е очевидно?

— Разбирам само, че ти ще имаш всичко, Зак, а аз ще се мъкна след твоя лагер. Ако ти остане някакво време насред работата ти, ще съм ти подръка… стига междувременно да не съм станала буйстваща луда.

— Стига, ангелче, не говори глупости. Такъв живот те чака там — природата е неописуема, ще си намериш приятели, жената на продуцента е чудесна и ще бъде с теб, ще се запознаеш с този-онзи в града. Ще посещаваш снимките, всъщност, току-виж, се отворила възможност да ти издействам работа в гардероба, макар да не си член на профсъюза — все ще се намери някакъв начин…

— Я млъквай, Зак Невски! — Джиджи седна толкова бързо, че той едва успя да се дръпне, та да не го удари с глава по брадата. — Предложенията ти са оскърбителни и ти би следвало да го знаеш! Ще си живея живота значи — че аз да не съм гимназистка! Просто е за чудене как пропускаш факта, че си имам работа тук.

— Да бе, да — в рекламата. Чудо голямо! — Зак приседна на ръба на леглото и заговори с очевидно презрение, което дори не се опитваше да прикрие: — Работа един път! По-добре от мен знаеш, че рекламата е узаконено мошеничество. Боже Господи, никой няма нужда от боклуците, дето се рекламират. Хората спокойно могат да си карат колите още поне пет години, да си пият хубавото уиски вместо „Къти Сарк“, да си ползват тоалетната хартия от обикновените супери и да си хапват по-евтинка вечеря пред телевизора — бездруго всичките готови храни до една са гадни. Смили се над мен; нима е възможно един вид батерии да трае по-дълго от друг?

— Говориш като някой дванайсетгодишен хлапак, току-що открил марксизма — озъби се Джиджи. Не й бе до караница, не беше я започнала тя, но пък нямаше да го остави да я тормози и насилва.

— От три дни работиш там и вече стана сектантка — ти действително я защитаваш. — Зак се ухили при вида на заинатеното й изражение. — Тоя тип Арчи, да му се не надяваш на безочието, те убеди, че рекламата е вид изкуство, и ти не го прати на кино? — Зак й се присмиваше от висотата на своя Олимп, непоклатим в убеждението си, че филмите и театърът са единствените нетленни изкуства на двайсети век. — Да му беше цитирала Джордж Оруел: „Рекламата е дрънчене с тояга в помийно ведро.“

— Виж какво, Зак, нека не навлизаме точно сега в дискусии относно видовете изкуства — не се даваше Джиджи. Все още не му бе разказала за „Индиговосините морета“ и за „Омагьосаният таван“, защото се бяха хвърлили в леглото с чудовищна жадност още щом се видяха. — Погледни колко е часът. След няколко минути на вратата ще звъннат пет човека, а не можем да им отворим голи-голенички. Изкуството е вечно, а животът — кратък, така че си обуй панталоните, скъпи.

— Всъщност крилатата фраза звучи така: „Животът е кратък, изкуството — вечно, благоприятният случай — мимолетен, опитността — вероломна, преценката — трудна, така че си обуй панталоните, скъпи“ — ухили се Зак. — Обзалагам се, че не знаеш кой го е казал.

— Печелиш — отвърна Джиджи, а си мислеше, че ако човек не обича Зак, нищо чудно да се научи да изпитва неприязън към него. Един мъж с феноменална памет винаги намира начин да докаже правотата си.

— Хипократ. В една древногръцка мистерия, която режисирах в университета.

— „Преценката е трудна“, а? Ще го запомня. Какво да си облека? Къде ще ядем?

— Ами… всъщност тук.

— Как си посмял? — изохка тя. Не вярваше на ушите си.

— Любима… ще дойдат съвсем малко хора, а се налага да водим поверителен разговор… не е за ресторант… Едни бързи спагети — ти нали готвиш бързо — ще станат за пет минути…

— Зак, тръсваш се тук най-неочаквано, държиш ме в леглото цял час, чукаш ме два-три пъти, захващаш съществен разговор за бъдещето ни, а сега искаш да ти сготвя спагети за цяла сюрия хора… Пропуснах ли нещо?

— Всъщност само два пъти — припряно рече Зак, — но си права. Ще идем някъде. Прощавай, скъпа, просто ти готвиш толкова лесно… и… няма значение. Къде ще вечеряме?

Джиджи го изгледа втренчено и поклати глава. Зак наистина бе оклюман, голямото му, красиво мускулесто тяло бе тежко отпуснато на ръба на леглото. „О, по дяволите — помисли си тя. — Защо не? Малко спагети, чаша вино… Обожавам да храня другите, а не съм готвила за никого, освен за себе си вече твърде дълго. Зак има нужда от стегнат план за бойни действия за утре. Събрал е хората си — продуцента, агента си, главния си асистент, сценариста и редактора. Тази вечер се свиква спешен военен съвет, преди да поведат войната със студиото, тъй че войските несъмнено трябва да са сити.“

— Ще забъркам нещо — усмихна се Джиджи. — Всичко е наред, нямам нищо против, дори ще ми е приятно.

Пресметна, че разполага с десет минути да си вземе душ и да нахлузи някакви панталони и тениска, преди на вратата да се звънне. Докато се бършеше, възбудено измисляше меню за седем души от домашните си запаси, а когато постави кофичката с лед и подноса с чаши и бутилки на масичката за сервиране в дневната, вече бе изобретила какви фини спагети да поднесе със сос от пасирана консервирана риба тон, миниатюрни зелени грахчета, аншоа, зехтин, пилешки бульон, накълцан магданоз и лук. Вкъщи винаги й се намираше парче отлежало сирене „Романо“, което щеше да настърже отгоре. Имаше италиански франзели и кутии със сладолед във фризера, а също и зеленчуци в изобилие за една голяма салата. „Е, не е в най-подходящото време, но все ще напълни седем стомаха“ — щастливо си мислеше Джиджи, докато опитните й ръце хвърчаха над дъската за рязане и сръчно се справяха с отварачката за консерви, която винаги разгромяваше недодяланите кухненски старания на Зак.

— Гълъбче, би ли ми подала още спагети?

— Душко, някъде край теб да има сос?

— Мило, да ти се намира чесън в кухнята?

— Маце, къде си сложила сиренето?

— Алергичен съм към аншоата. Да имаш консерва с доматен сос?

— Маце, да беше извадила още една бутилка от червеното?

— Ей, някой да вижда някъде шоколадов сос?

— Даваш ли да надзърна в хладилника за ягодов сладолед?

— Спагети, гълъбче! Ние тук имаме нужда от още спагети!

— Мило, да е останала салата?

— Трябва ми чиста чиния, душко.

— Ей, някой да вижда някъде шоколадов сос?

— Нямаше ли ягодов сладолед?

— Миличко, ще донесеш ли коняка? И няколко чаши?

— Благодаря ти, Джиджи, обядът беше наистина прекрасен, нищо че забрави чесъна, нищо че нямаше ягодов сладолед. Беше прекрасно от твоя страна да вземаш, да носиш, да наливаш и да сервираш, докато ние водехме възбудените си разговори за възрастни, толкова сложни, че никой не очакваше от теб да ги разбереш. Беше прекрасно от твоя страна да не се обиждаш, че се отнасяхме с теб като с невежа келнерка и глупава домакиня. Беше прекрасно от твоя страна да не забележиш, че никой не е обърнал внимание как точно се казваш, гълъбче, душко, миличко. Беше прекрасно от твоя страна, че не те бе еня, задето, заети с важната си работа, не си давахме труд да казваме „моля“ и „благодаря“ — мърмореше си Джиджи и търчеше от дневната в кухнята, за да въведе ред.

— На мен ли говориш? — запита Зак. Той крачеше напред-назад напълно буден и обзет от толкова силно вълнение в навечерието на предстоящата битка, че не можеше да спре на едно място.

— А, не, просто си правя компания.

— Господи, какви славни хора! Нали са славни? — Зак сияеше от ентусиазъм. Тъмните му възторжени очи, месестите му устни, изопнатата му загоряла кожа излъчваха кипяща енергия.

— Славни са — съгласи се Джиджи.

— Невинаги ще е така, мила, няма да си губим времето в тревоги за парични въпроси. От тях няма отърване, но пък славното настроение, този изключителен дух на група хора, работещи заедно, със страст, искрящи от страст — ето, в това ще се влюбиш ти!

Джиджи спря с купчина мръсни чинии в ръцете и се извърна да го погледне.

— И къде точно ще се влюбя в това?

— Хайде, хайде, миличка — припряно рече Зак, — в Монтана. Нали знаеш, че идваш с мен — стига, си се инатила! На моменти се правиш на глупавичка, а уж си ми интелигентно пиленце.

— Ти дори не ми даде възможност да ти разкажа какво става в моята служба. — Джиджи все още държеше чиниите.

— Добре де, какво? — примирено въздъхна той.

— Остави. Не искам да ме слушаш насила, сякаш съм ти опряла пистолет в слепоочието.

— Не че не ме интересува — възрази Зак. — Сигурен съм, че каквото и да правиш в — извинявай за израза — рекламата, то е блестящо. Но Джиджи, мила моя Джиджи, в случая това няма значение, нима не разбираш? О, пиленце, очевадно е, че ще си по-щастлива при мен, както и аз съм по-щастлив заедно с теб. — Изрече думите с най-лукавия си и убедителен глас. — Слушай, любима, днешната вечеря не ти ли отвори очите? Би могло винаги да е така. Ще ме наблюдаваш как работя, ще бъдеш с мен на снимачната площадка всеки Божи ден, всяка минута, стига да искаш, ще се включваш в обсъжданията точно както тази вечер, ще ме виждаш как завършвам нещата си…

— А ще мога ли… да те боготворя? — Джиджи говореше тихо. Зададе въпроса си със спокойствие, в което липсваше преувеличеност.

— Ами… всъщност… през повечето време ще си отвъд страничната линия — около режисьора и актьорите се създава зона на съсредоточеност, но ще се опитам да ти осигуря възможно най-пълен достъп…

— Седни.

— Не мога, не ме свърта — възрази Зак, крачейки насам-натам като воин, принц, защитник, владетел, дотолкова оживен от усещането за собственото си могъщество, че не забеляза необичайно безизразния й глас.

Джиджи разтвори ръце и пусна купчината чинии да падне с трясък на теракотовия под.

— Седни!

— Господи, каква каша! Дай да ти помогна.

— Седни, да те вземат дяволите, Зак Невски! Остави шибаните спагети, остави шибания сос, остави шибаните чинии!

— Джиджи, горкичката ми, ти си преуморена — рече той хем загрижено, хем развеселено. — Хайде, любима, ще те отнеса в леглото, където ти е мястото. Зак я повдигна с лекота и я понесе към спалнята, без да обръща внимание на писъците, ритането и лактите й. Тя се бореше да се освободи свирепо, но безрезултатно. Положи я на леглото. Джиджи решително се мяташе в огромните му ръце. Той целуна протестиращите й устни, без да я остави и дума да изрече, макар тя неистово, но несполучливо да извръщаше лице. Зак я превъзхождаше в боричкането и Джиджи усети как той бързо и ловко смъкна джинсите и чорапогащника й, докато тя риташе, все по-вбесена, а целувките му заглушаваха думите й. С едната си ръка той я притискаше към леглото, а с другата галеше едната й гърда и ритмично я стискаше, сякаш усмиряваше някое малко животинче. Дишането му се учести от допира с плътта й под тънката тениска. Джиджи се съпротивляваше все по-силно, неистово се опитваше да освободи гърдата си, но Зак с бързо нарастваща възбуда провря пръстите си под плата и я улови по-здраво отпреди. Веднъж напипал коприненото й зърно, Зак я притисна още по-решително. Изстена, пронизан от желание, приповдигна се и тежко се отпусна върху нейното съпротивяващо се тяло. Непреклонно започна да трие пениса си в бедрата й, с бързо движение свали ръка от гръдта й и разкопча ципа си. Джиджи се опита да изпищи, когато той проникна в нея, но езикът му изпълни устата й.

Ухапа езика му с все сила.

— Ей! Заболя ме! — изненадано и гневно изрева Зак, повдигна се, като все още я притискаше към леглото. В ъгълчето на устните му се показа капка кръв.

— Махни се от мен — изкрещя Джиджи.

— Защо ме ухапа? — сърдито викна той.

— Защото ме изнасилваш, гадно копеле такова! — Джиджи се задъхваше от обида.

— Да те изнасилвам? Я не се будалкай — искаш ме, та пушек се вдига! Умираш си за него! Имаш нужда от някое и друго чукане, та дано ти мине кофтито настроение. Ти чисто и просто изискваш всичкото ми внимание. Цяла вечер не спря да си въртиш задника пред очите ми. Налагаше се да проведа тази среща, а ти не спря да ми завиждаш. — Зак я пусна, изправи се и я загледа свирепо.

— Боже мой, ти наистина, действително не ме познаваш — избухна Джиджи. Резултатът от дълго отлаганото несъзнателно пресмятане бе вече повече от очевиден — почти никаква изненада, а скръб, болка и силен гняв. — Забелязваш единствено себе си — голям като слънцето и два пъти по-бляскав. Всичко на този свят се явява функция на Зак Невски — като се почне с интересите ми и се свърши с моите чувства. Всичко, което бих могла да бъда, всичко, което съм, е само отражение на твоето величие.

— Не е вярно! Ние се обичаме — ето кое е важно!

— Беше важно — рече Джиджи по-скоро на себе си. — Опитах се да го превърна в най-важното нещо в живота ми и за известно време това бе възможно… но вече… е изключено. Не съм в състояние да живея само за теб, нима не разбираш? Не ще позволя да ми се случи подобно нещо. Колкото по-дълго живеем заедно, толкова по-лошо става. Най-сетне осъзнах до каква степен сме несъвместими. Ти току-що се опита… ти каза… не, Зак, ти провали всичко.

— Джиджи, не драматизирай нещата, за Бога. — По лицето на Зак се изписа ужас. — Превръщаш една дреболия, една лоша вечер в нещо голямо. Какво искаш да направя? Просто ми кажи… Вече няма да те карам да напуснеш работата си… Ще я вземам на сериозно, Бог да ми е на помощ дори ако това ме довърши… Ще обръщам внимание на нуждите ти… Ще бъда точен, грижлив и внимателен и тям подобни, Джиджи, кълна ти се. Ще се променя!

— Не ти вярвам. Нямам ти доверие. Предлагаш ми единствено лъжи и лицемерие. — Джиджи стана от леглото и отиде до шкафа. — Искам да си идеш и никога да не се връщаш — рече му тя сдържано, с безжизнен, но решителен глас, докато му подаваше пуловера и сакото. — Не си прави труда да си вземаш ключовете — ще сменя бравите. — После излезе от спалнята, прекоси дневната и застана на площадката към стълбите в очакване той да си тръгне.

— Джиджи, не се дръж като диване, още не сме свършили разговора си — извика й Зак.

Тя се извърна и впи в него непреклонния си поглед, който се изпречи помежду им като метална преграда.

— Ти вече не живееш тук — заяви му Джиджи със силен и висок глас.

— Глупавото ми идиотче… ама как може да си толкова глупава — изохка Зак, докато се двоумеше на върха на стълбата. — Само задето трябваше да сготвиш някаква си мижава, гадна вечеря…

— Махай се. Махай се, преди да е станало по-лошо.

— По-лошо не може да стане — примоли й се той, та тя да усети копнежа му.

— Просто си върви. Върви си!

Едва след като си бе отишъл, рукнаха яростните й, сърцераздирателни сълзи, но Джиджи нито за миг не промени решението, което Зак я бе принудил да вземе.

Юридическите дела на Джош Хилман рядко го отвеждаха в Ню Йорк. Ето защо за него бе станало правило, щом се озовеше в Манхатън, да обядва с други адвокати, с които работеше от разстояние; по този начин затвърждаваше връзките, поддържани месеци наред по телефона и чрез писма.

Днес, в деня, когато Джиджи и Дейвид представяха идеите си за „Индиговосините морета“ пред Арчи, Байрон и Виктория, когато Зак Невски опитваше да измъкне още пари от упоритите шефове на студиото, когато Саша Невски отиваше на изложение за копринено бельо с надеждата да намери нещичко за току-що сгодената дъщеря на свой съдружник, Джош Хилман седеше в частната трапезария на фирмата „Уесткот, Роузънтал, Кели и Кинг“. Бяха поканени на обяд няколко от по-младите съдружници, тъй като на Джош щеше да му се наложи в бъдеще да работи с тях.

Водеха неангажиращ, лек разговор, към който умишлено ги предразполагаше Джош, за да прецени характерите на младежите, а не юридическите им способности — ако мозъците им не бяха изключителни, те никога не биха се озовали в тази просторна, висока стая с ламперии. През идните години щеше да се нуждае от стабилни, практични сведения за това доколко свестен бе всеки от тях.

Разговорът се простираше от ловенето на риба с плувка до тропическите острови, от Роналд Рейгън до бавния строеж на Тръпмптауър, от отглеждането на паленца до възпитанието на деца, от състоянието на фондовата борса до романтичните похождения на младежите. Джош оживено участваше в беседата, но без да разкрива нищо от личния си живот, освен привързаността си към порасналите скай териери. Намираше се тук, за да подбира, да слуша, да поглъща и да изучава.

Кент Роузънтал и Бил Уесткот поздравиха един младеж на име Том Ънгър, очевидно всеобщ любимец, за неотдавнашния му годеж.

— Бяхме убедени, че Том никога няма да се ожени — обясни Кент на Джош.

— Опитах се да го представя на племенницата на жена ми, но той ми отказа и рече, че сърцето му било разбито — разочаровано забеляза Майк Кели. — А после взе, че намери Хелън.

— Сърцето ми наистина беше разбито или поне сериозно наранено — възрази Том Ънгър. — След като Саша изчезна, почти цяла година не се срещах с никого.

— И на това му викаш постоянство? — запита Кент Роузънтал.

— От десети клас насам не съм оставал толкова дълго без гадже.

— Том е безнадеждният романтик в нашата служба — ухили се Бил Уесткот. — Всяка адвокатска фирма има нужда от такъв. Но само от един.

— Коя Саша? — Сърцето на Джош се разтупка лудо.

— Саша Невски. — Ънгър тъжно поклати глава. — Хелън, годеницата ми, е фантастично момиче и ще ми стане чудесна съпруга, но аз съм първият, който ще се закълне, че тя не е Саша. Саша беше неповторима.

— В какъв смисъл? — небрежно попита Джош.

— Амии… няма значение, това е стара история. Наистина.

— Хайде-хайде, Том, всички сме чували за неповторимата Саша — момиче, каквото се среща веднъж на един милион. На Джош можеш да разкажеш засмя се Майк Кели на неохотата на Том. — Джош живее в Холивуд — с нищо не можеш да го шокираш.

— О, добре. Сега, след като срещнах Хелън, ми се струва чак невъзможно, но това блестящо създание Саша напълно ме бе омагьосало — започна Том. — Въпросът е там, че в живота й редом с мен винаги имаше още двама и тя не го криеше. Дори не се и опитваше. Наричаше себе си „Голямата мръсница“. Правеше този факт публично достояние, и то с гордост, не се шегувам. Тя чисто и просто се присмиваше на изражението ти и те предизвикваше да й възразиш. В това имаше нещо, кажи-речи… непорочно… в тази откровеност.

— А вие възразявахте ли й? — запита Джош със странно изражение.

— Естествено. Ненавиждах положението си, но не се отказвах. Останалите — също. Саша си имаше начин да накара мъжете да забравят за териториалните си права. Претендираше за този вид свобода, както би го сторил някой мъж, и човек просто не можеше да спори с нея. Бог ми е свидетел, че се опитвах, но безуспешно. Навярно следва да се позова на временната си невменяемост. От друга страна, все още се питам дали Саша все пак не бе права — може би необвързаната жена трябва да разполага с пълна свобода. Момчетата тук не могат да ми изтъкнат никакъв довод, защото са истински шовинисти в това отношение.

— Том е нашият защитник на гражданските свободи — засмя се Майк Кели от сърце.

— Искахте ли да се ожените за нея? — реши се да попита Джош.

— Тя не се интересуваше от брак… което излезе за добро, като се има предвид, че срещнах Хелън.

— А какво стана със Саша?

— Нещо съвсем странно. Един ден изчезна и оттогава нито съм чувал за нея, нито съм я виждал. Нито писмо, нито сбогом. Където и да е, надявам се, че е щастлива. Тя беше… направо забележителна.

— Нали ти казах, че е безнадежден романтик — заключи Бил Уесткот. Коняк, Джош?

— Не, благодаря. Колкото и да ми е приятно с вас, господа, налага се да тръгвам.

— Джиджи, изглеждаш така, сякаш не си спала три дни и три нощи. Ще издържиш ли на представянето? — завайка се Дейвид Мелвил, като я видя. Джиджи носеше черно поло, мушнато донякъде старомодно в черните й панталони от рипсено кадифе. Очевидно и двете дрехи бяха толкова стари, колкото и очуканите й черни кожени ботуши. „Прилича ми на сираче от осемнайсети век, дадено да чиракува при някой коминочистач — помисли си той, — като се изключат модните й огромни слънчеви очила.“ Беше бледа, не си бе дала труда да се погрижи за косата си, която се вееше край изнуреното й лице, сякаш въобще не я бе вчесвала тази сутрин. Дори не си бе взела обичайната поничка от безплатното гише в централния коридор. Там по всяко време на деня се трупаха служителите от агенцията и често тъкмо там им хрумваха някои от най-добрите идеи, докато се мотаеха наоколо, бъбреха и клюкарстваха, похапвайки кифлички и плодове.

— Прекарах зле нощта. Навярно съм яла нещо развалено. Чисто и просто съм изморена.

— От нерви е, но не искаш да си го признаеш. Прекалено дълго изчакваме и се тревожим. Де да бяхме минали с представянето вчера, когато проектите ни бяха още топли-топли, току-що снети от чертожната дъска, ама не — те всичките били ужасно заети с другите екипи. По дяволите!

— Не съм разтревожена — мрачно възрази Джиджи. — Все ми е тая. Ако ги харесат, добре, ако не — пак добре. Животът продължава.

— О, чудесно! Значи ти си от ония, дето се утешават с „Все ми е тая“, когато всъщност се тресат от нерви — меко я смъмри Дейвид.

— Мисли каквото искаш.

— Ще ти помогне ли един валиум?

— Какво ще ми стане от него?

— Ще те поуспокои, дявол да те вземе! — Партньорът й прокара пръсти през и без друго разрошената си коса и тя съвсем щръкна.

— Глътни си хапчето ти, Дейви — имаш нужда. — Джиджи разсеяно оправи прическата му.

— Вече си взех. Хайде, Джиджи, след минутка те ще се съберат в заседателната зала — няма да стоиш със слънчеви очила на представянето, нали?

— Нещо са ми се инфектирали очите. Изглеждам ужасно.

— Ах, горкичката ми, напрежението ти се отразява на очите, а? Аз пък се обривам. Виж какво, дори и да не харесат материалите ни за „Индиговосините морета“, което е изключено, ще подскочат от радост за „Омагьосаният таван“.

— Ъхъ — мрачно се съгласи Джиджи.

— Напред, ходом марш! — ревна по военному Дейвид.

— Добре.

— По дяволите, щях да се чувствам по-сигурен, ако ми бе отдала чест.

— Добре. — Джиджи отпуснато отдаде чест, поразмисли и измърмори „сър“.

— Караш ме да съжалявам, че те помолих.

— Дечица, улучили сте! — Арчи възбудено скочи на крака, след като Джиджи и Дейвид приключиха с идеите си за „Индиговосините морета“, илюстрирани от скиците на Дейвид.

— Ако това не ни спечели клиента, нищо друго няма да го спечели — съгласи се ентусиазирано Байрон. — Поздравления!

— Не ми се ще да ви поливам с леден душ — хладно се обади Виктория Фрост, — но в желанието си да изюдите дебелите жени да си мислят, че в тлъстините се крие нещо обаятелно, сте успели напълно да пренебрегнете основните характеристики на изделието, причината, поради която тези жени купуват банските: прочутите им мрежести подложки, патентованата им кройка сутиени, здравите им разтегателни тъкани и огромния избор от различни размери. Ето какво продават в „Индиговосините морета“, а не евтини имитации на София Лорен.

„Ама че агитаторче, ама че безочлива надута пуйка се оказа тази госпожичка Орсини“ — помисли си Виктория със злобно, отмъстително пренебрежение. Арчи и Байрон бяха дали мило и драго да наемат напълно неподходящ човек. Тя го бе разбрала още в мига, когато я съзря. Виктория нямаше нищо против жените в творческите екипи, но у Джиджи се съдържаше нещо, което бе усетила инстинктивно и възненавидяла от самото начало, нещо, предизвикано от нейната наперена поза, от липсата на благоговение пред властта и положението на Виктория, от безпочвената й самонадеяност, основаваща се единствено на нахаканата й младост — тази непокътната и неопетнена младост с нейните идиотски илюзии, че морето е до колене. Ще й дойде умът в главата, но междувременно се налагаше да се занимае с нея. Не вършеше особена работа и фактът, че Джиджи достатъчно хитро си служеше с очевидната влюбеност на тия трима глупаци Байрон, Арчи и Дейвид.

— Знаем всичко това, Виктория. — Дейвид наруши кратката тишина, възцарила се след нейната забележка. — Но тук се стремим към нещо по-различно, та на жените да им припари под краката и те да се втурнат в магазините и с любопитство да разгледат етикетите на „Индиговосините“ — там ще се съдържа цялата тази техническа информация. Не ни се щеше да претрупваме текста на рекламата за модното изделие.

— На грешен път си, Дейвид — отвърна Виктория. — Увлякъл си се от възможността да създадеш прекрасни картини, да пробуташ цвърченето на пържолата вместо самата пържола. „Индиговосините“ бански са по-скоро пояси за плуване, отколкото модна стока. Не можем да покажем работите ви на преговорите. „Индиговосините морета“ си търсят нов маркетингов партньор, а не Франсис Форд Копола.

— Извинете — намеси се Джиджи, — но всички характеристики, за които споменахте, се срещат в сегашните им реклами, Виктория. Защо ще търсят нова агенция, ако са доволни от тях?

— Когато човек е работил в този бизнес колкото мен, Джиджи, той се научава никога да не пита клиента си защо преразглежда поръчката си. Понякога причината няма нищо общо с текущата кампания, а се дължи на вътрешни проблеми, на лична политика. Но всеки от нас трябва да се възползва от здравия си разум: не бива умишлено да пропускаш силните им страни.

— Виктория — обади се Арчи, — работите на Дейвид и Джиджи са толкова свежи и прелестни — като плод, който ти идва да захапеш. Защо, за Бога, да не ги пуснем?

— Различни са, Виктория, последен „писък“ — грабват вниманието. „Индиговосините морета“ се набиват на очи от години, на хората чак им се повръща от техните мрежести подложки — дори от самото им название ти идва да се обърнеш и да си идеш — възнегодува Байрон. — А това тук е сочно!

— Банските за дебели жени не могат да бъдат сочни, Байрон — осведоми го Виктория и омаловажи думите му с едва забележима гримаса на устните си. — Нито пък дебелите жени могат да бъдат „сочни“.

— Къде е написано подобно нещо? — Джиджи ядосано скочи на крака. Кипналият, силен, желан яд отклони мислите и съсипаната й душа от съзнанието, че на света съществува някой си на име Зак Невски. — Къде, дявол го взел, е написано такова нещо?

— Вижте какво, Джиджи — сгълча я Виктория с ледена надменност, — това тук е представяне, а не улична свада.

— Никакви „Вижте какво, Джиджи“! Вие продължавате да говорите за „дебели“ жени, след като ние използваме думата „пищни“; проявявате такава шибана снизходителност, че ми е ясно — в дъното на душата си вие смятате, че те нямат право да плуват. И за да не рискувате, предлагате на клиента каквото се изисква според вас — ако това е реклама, не ми е тук мястото!

— Не се съмнявам — проточи Виктория. — Май ще се наложи да преразгледаме материалите на Кери Джоун, а също и работите на Джон и Лу. Голяма част от тях съвсем не бяха лоши. По мое мнение избързахме с отхвърлянето им. Или във „ФРБ“ предстои престрелка, ако Джиджи и Дейвид не се захванат за работа.

— Виктория! — Байрон не вярваше на ушите си. — Наехме Джиджи точно за работата, която те с Дейвид ни показаха. Какво те прихваща?

— Защо не поговорим насаме, Байрон? Смятам, че можем да извиним Дейвид и Джиджи и да ги пуснем. — Виктория седеше спокойно на мястото си, ровичкаше из дамската си чанта и не обръщаше внимание на двамата от творческия екип.

— Не съм свършила — изстъпи се пред нея Джиджи. — И вече не съм дете, та да ме извиняват, задето ставам от масата.

— Джиджи… — обади се Арчи.

— Няма да напусна, Арчи. С Дейвид ще направим необходимите промени за рекламата на „Индиговосините“.

— Наистина ли? — изненада се Арчи от бързата й капитулация.

— Не е кой знае какво — отвърна Джиджи. Вдигна рамене и обузда гнева си. Битката не бе приключила, а каквото и да представляваха престрелките във „ФРБ“, тонът им нещо не й допадаше. — Има още нещо. Преди два дни издействах нова сделка с Бен Уинтроп, собственика на търговски центрове. Обеща ми осем милиона долара за кампания за създаване на имидж на верига представителни магазини за детски играчки, наречена „Омагьосаният таван“.

— Издействали сте нова сделка! — Виктория пое дъх и пребледня. — А мога ли да попитам кой ви упълномощи за това?

— Аз сама, госпожице Вики.

Дейвид зяпна. Арчи и Байрон се вцепениха от необмисления и агресивен тон на Джиджи.

— Госпожице Вики, ако това ви създава проблеми — продължи тя, — ще си сложа поръчката за осем милиона долара в малкия джоб и ще намеря агенция, която да я иска и да оцени работата ми. Аз разработих „Омагьосаният таван“ и той върви заедно с мен.

— Да, наистина. Колко сте предприемчива! Чудя се, защо никога не съм чувала за подобна верига? Навярно сте я измислили на прима виста?

— Действително — рече Джиджи с ръце на кръста.

„Господи — помисли си Дейвид, — как така за секунда се превърна от коминочистач в пират?“

— Не сте я чували — продължи Джиджи, — защото не съществува. Има сто двадесет и два банкрутирали магазина, наречени „Детски рай“, повечето от които се намират в търговските центрове на Бен Уинтроп. Той ще инвестира в тях, ще ги остави на местата им, изцяло ще обнови маркетинга им, ще ги обзаведе наново от пода до тавана и ще ги рекламира като кръстоска между „Скрупули“ и „Тифани“ за детски подаръци — ще ги превърне в места за всичко най-ново за бебета и деца от предпубертетна възраст.

— Значи в действителност поръчка за „Омагьосаният таван“ не съществува, нали? — нахвърли се Виктория върху нея. — Само едни „ако“, така ли? Преди да започнат рекламата си, те трябва изцяло да се реорганизират, преправят, преоборудват, презаредят със стоки, да вложат цяло състояние, а вие нямате гаранции, че това ще стане, нали? А дори и да стане, ще отнеме месеци, година, а може и повече. Никой опитен в рекламата не би провъзгласил това за нов бизнес.

— Имам споразумение с Бен Уинтроп. — Гласът на Джиджи прозвуча по-уверено от всякога.

— И какво ще ни донесе то? Можем ли да го внесем в банката?

— Щом не ви изглежда достатъчно солидно, само кажете — пламна Джиджи. — Чувствам се удовлетворена.

— Бен Уинтроп ли? — проточи замислено Виктория. — Той май е роднина на мащехата ви? Значи за тази възможност ще благодарим на семейните ви връзки. Ако въобще се отвори такава възможност, в което доста се съмнявам.

— Сигурна съм, че за семействеността в бизнеса вие знаете безкрайно повече от мен — отвърна й Джиджи, — или поне така ми каза Бен, докато ме осведомяваше за произхода ви, госпожице Фрост. — Джиджи се чувстваше истински освежена, сякаш през нощта бе спала до насита.

— Не ми се ще да прекъсвам задушевната ви беседа, госпожи, но не ви ли се струва, че тя може да почака? Нали всички сме заринати до гуша в работа? — отчаяно се намеси Арчи.

— Засега свърших — рече Джиджи, глуха и сляпа за всеобщото вцепенение в стаята. — Хайде, Дейви, имаш един обед от мен.

— Колко ще продължи? — попита Джиджи след няколко дни, докато оставяха колата на Дейвид на обслужващия паркинга пред „Бевърли Уилшър“. За случая „Индиговосините морета“ бяха наели две стаи в хотела — едната за самите преговори, а другата — за поверителните разисквания на директорите си. Ръководителите на преговорите — Виктория, Арчи и Байрон — идваха след тях.

От „Индиговосините“ казаха, че най-много час и половина. Но ние ще влезем веднага след като обядват. Значи вече са изслушали други две агенции тази сутрин, хапнали са и още не са се изморили. Улучили сме идеалния момент.

— Значи общо изслушват четири представяния — едно след нас?

— Не зная. Може за утре да са поканили и други агенции. Или пък да е било вчера. А и да са запланували три за днес заранта… никога не казват.

— Прилича ли на насилствено побратимяване? — Джиджи се вкопчваше в подробностите от предстоящото напълно ново за нея преживяване, за да заглуши сценичната си треска.

— Изглеждам ли ти като човек, който прави опити да стане член на някое братство?

— Не. Ами аз?

Джиджи си бе избрала облекло с надеждата, че то обединява ефектността на твореца със съзнанието за значението на клиента — а всъщност и за значението на цялата промишленост за бански костюми. Бе съчетала някои неща на Принс от различни каталози на „Скрупули две“: тясна зелена вълнена пола, която се разширяваше като камбана около подгъва, блуза на бели и зелени райета с буфон ръкави, якичка, подобна на тиролските, и малка жилетка от червено кадифе, небрежно разкопчана над старинния й тежък сребърен колан от Санта Фе. В последния момент тази сутрин бе допълнила тоалета си с крещящо червени каубойски ботушки от кожа на алигатор, с които изглеждаше по-висока.

— Приличаш на персонаж от „Музикални звуци“, съчетан с друг — от „Шейн“.

— Божичко, не бях помислила за това — ужаси се Джиджи.

— Не, не, така е добре. Великолепно! „Музикални звуци“ се харесва на всички. Вдъхва увереност. Направила си сполучлив удар върху подсъзнанието. Дори Виктория не се възпротиви на вида ти по време на репетицията. Смяташ ли, че моят единствен костюм върши работа?

— Приличаш на Грегори Пек в „Римска ваканция“. Направо си красив.

— И ти, мила Джиджи, си красива. — „Боже Господи — помисли си Дейвид, — бих ходил на преговори всеки ден, само и само да я наричам «мила» и «красива», без сатанински извитите й вежди да подскачат от изненада.“

— А кога ще ни уведомят за резултата? — попита Джиджи за десети път тази седмица.

— И това не можем да предвидим, мила Джиджи — отвърна й той също за десети път. Знаеше, че тя е прекалено умопомрачена, та да забележи второто „мила“. — Те ще си преценят кога да съобщят кой печели. Днес, утре или след две седмици. Който и да получи поръчката, новината ще се разнесе със скоростта на светлината.

— В това има нещо дълбоко зловещо.

— Никой не получава поръчка за седем милиона долара току-така. Такава е цената на играта. Садистично е, но бас държа, че всяко производство съдържа подобни жестоки ритуали.

— В „Скрупули две“ ги няма.

— Е, там сте били само хора от семейството.

— Как мислиш, дали да не се помолим?

— Аз съм конгрегационалист ние не се молим за успех в бизнеса. Или поне така ми се струва.

— Какво значи конгрегационалист?

— Кротка, либерална разновидност на универсалното протестантство. Ние обичаме всички, Джиджи, особено теб — пламенно обясни Дейвид.

— Тоя асансьор работи ли или не? — нетърпеливо попита Джиджи, когато Арчи, Байрон и Виктория се присъединиха към тях във фоайето. Арчи и Байрон бяха пременени в умопомрачителни костюми от Армани. Виктория бе по-строга и по-делова от всякога в тъмносиния си костюм. Той би могъл да е собственоръчно творение на Валенсиага, ако моделиерът не бе предпочел в разцвета на силите си да приключи с изработването на дрехи, тъй като малкото жени, които намираше достойни за дарбите му, вече не бяха между живите.

Не си даваха труд да се преструват, че водят разговор помежду си. Качиха се до стаята на третия етаж. На вратата Виктория бе приветствана от изпълнена с достойнство жена на средна възраст, която се представи под името Джейн Феърбръдър, административна секретарка на президента на „Индиговосините морета“ Джордж Колинс.

— Настанете се удобно — покани ги Джейн Феърбръдър с приятна и абсолютно безучастна усмивка. — Шефовете ще дойдат малко по-късно. Желаете ли чай или кафе? Не? На масата ви има кани с вода. Ако свършат, обадете ми се.

Джиджи внимателно огледа стаята. В единия й край стояха столове за публиката, а в другия — проста маса с пет стола зад нея и с по един триножник от двете страни.

— Само допирай устни до чашата — изсъска Арчи в ухото й. — Устата ти все едно ще си остане пресъхнала, а не е приятно да ти се допишка точно насред преговорите.

Виктория се настани на стола в средата, Арчи и Байрон седнаха от двете й страни, а Джиджи и Дейвид с огромните си кожени папки, в които грижливо бяха подредили рекламите си в естествена величина, се разположиха от двете им страни.

След малко от съседната стая започнаха да влизат хора. Виктория се изправи, за да представи групата си.

Първи влязоха тримата братя Колинс, собственици на „Индиговосините морета“: Хенри, Джон и Джордж, който бе най-възрастният и очевидно най-влиятелният от тях. Последваха ги директорът по маркетинга със секретаря си и рекламният директор със своя сътрудник. След като братята заеха местата си на втория ред, зад тях се настаниха три облечени в тъмни дрехи тантурести възрастни жени. Навярно бяха секретарки на собствениците, защото всяка държеше стенографски бележник и молив. Виктория им кимна благосклонно, но очевидно не ги познаваше, а никой от братята Колинс не ги представи на екипа от „ФРБ“.

„Братята Колинс — помисли си Джиджи — или наемат секретарките си заради квалификацията им, или пък съпругите им ги наемат заради тяхната безопасност.“ Доколкото можеше да съди, и тримата мъже бяха малко над тридесетте и до един, независимо от силната семейна прилика представляваха различни варианти на мургавата мъжка хубост. И бяха олицетворение на невъзмутимостта. Никога не бе виждала подобна безстрастност. На лицата им не бе изписано нито дружелюбие, нито враждебност: те не изразяваха абсолютно нищо, освен непоклатимо внимание в почти немигащите им тъмни очи под тъмните им вежди.

Мускул не трепна по тях и когато Виктория се развихри: как „Фрост-Рорк-Бърнхайм“ с талантливите си изследователи и модерните си технологии е най-квалифицирана да създаде и утвърди рекламите на „Индиговосините морета“, колко тясно ще си сътрудничи с компанията производител на бански костюми със седалище в Сан Франсиско, как всеки от тях незабавно ще вземе самолета и при най-малкия знак за дообмисляне дори на най-незначителните подробности, колко идеално подхожда агенцията на компания като тяхната.

„Говори впечатляващо, силно и гладко, бие направо в целта“ — помисли си Джиджи. Не беше виждала Виктория Фрост в такава светлина и й се дощя да изръкопляска, когато тя си седна. Джордж Колинс й благодари съвсем кратко.

Арчи и Байрон се изказаха един след друг, разкривайки и останалите страни от историята на „ФРБ“, включително и опита си от работата в Ню Йорк, младостта и силата на агенцията, новаторския подход към поръчките от последната година. Те изтъкнаха колко полезен може да се окаже за братята Колинс творческият капацитет на работещите в нея. Споменаха за създадения от Джиджи каталог „Скрупули две“ и за трите награди за изобразителното изкуство, „Белдинг боул“, присъдени на Дейвид. Бяха не по-малко убедителни от Виктория, а коренно различните им индивидуалности се обединяваха по такъв привлекателен начин, че Джиджи се изненада как не е постъпила още при първата им покана. Явно пред нея бяха пестили енергията си за евентуални бъдещи клиенти.

Щом Байрон завърши словото си, Джиджи отпи малка глътка вода. Изпитваше отчаяна потребност да посмуче кубче лед. Устните й се бяха слепнали, а устата й пресъхнала. Ех, ако Дейвид седеше до нея, щеше да стиска потната й длан под масата.

Тя се опита да се съсредоточи върху клиентите и да открие някакъв знак, поне нещичко, по което да си проличи, че са донякъде впечатлени, а не са просто изключително любезни безсловесни и безизразни мимове. Съзря единствено чувство за собствено достойнство, тежест и наконтеност, с която оставяха далеч зад себе си Арч и Бай. Костюмите, ризите, вратовръзките, обувките, прическите и дори ноктите им минаваха границите на съвършенството, ако това въобще бе възможно. „Те превъзхождат дори изискаността и елегантността на собствения ми баща Вито Орсини“ — помисли си Джиджи.

Bella figura. Щом тези думи изникнаха в съзнанието й, тя осъзна, че братята Колинс са потомствени италианци. Нито един американски бизнесмен без италианска кръв в жилите си не би прахосал толкова пари, време и внимание за външния си вид. Да покажеш bella figura независимо как всъщност стоят нещата бе италианска традиция, която се простираше както сред благородниците, така и сред селяните. Бе виждала как баща й поддържа своята bella figura дори когато се бе превърнал в посмешището на Холивуд, затънал в дългове и едва свързващ двата края на вересия… Арчи я сръга с лакът в ребрата и тя осъзна, че Байрон току-що бе казал:

— А сега нашият творчески екип Джиджи Орсини и Дейвид Мелвил ще ви покажат рекламите, които сме подготвили.

Джиджи стана. Усещаше се лека като стрела, излетяла от лъка. Дейвид щеше да държи тежките картони, а тя щеше да обяснява — нали той бе художникът, а тя редакторът. „Но първо — помисли си момичето пламнало — да проявя малко национална гордост. Тези братя са трима млади витоорсиновци и ни най-малко не ме плашат. Ни най-piccolo.“

— Аз се казвам — бавно и гордо изрече тя, като гледаше Джордж Колинс право в очите — Грациела Джована Орсини. — Джордж Колинс премига. Джон Колинс премига. Хенри Колинс премига. Джиджи забеляза, че дори секретарките си размениха бърз поглед. Дейвид я изгледа смаяно, но откъде можеше да знае един конгрегационалист колко важно е да си италианец?

През следващите петнадесет минути тя им показа над десетина реклами, обединяващи всички характеристики според изискванията на Виктория. Бяха придружени от нейния проникновен, борбен текст и скиците на Дейвид. Изобразяваха жени, които наистина не бяха съвсем кльощави, но едва ли надвишаваха с повече от четири килограма идеалното тегло на топмоделите леко закръглени, привлекателни, силно идеализирани и приемливи за Виктория Фрост.

Това бяха добри реклами, но не бяха големи реклами. Знаеше го Джиджи, знаеше го и Дейвид. Бяха далеч по-добри от сегашните, които „Индиговосините морета“ разпространяваха, но все едно не грабваха окото. Тя свърши, загледа братята Колинс и видя Джордж едва забележимо да вдига рамене. Сякаш го чу как отхвърля наум предложенията с едно „Ех!“. Джиджи владееше езика на движенията на италианците. Незабавно разбра, че той е преценил работите и не ги е сметнал за изключителни: добри, но не и завладяващи.

Вдигна очи към Дейвид и му смигна, както се бяха уговорили. Той се извърна и отвори ципа на другата папка. Една по една тя показа на публиката първоначално създадените от тях реклами. Нито веднъж не погледна към масата зад гърба си.

На всеки картон бе снимана една красива бивша манекенка, която се бе оказала с далеч по-изобилна abbondanza, отколкото и двамата си бяха представяли в началото. Тя несъмнено бе… с наднормено тегло… дори с прекалено наднормено според женските критерии, но излишните килограми й стояха някак добре — стегнато и грациозно, и невероятно естествено. Пищно. Последните две реклами бяха нови. На едната щастливата, сочна манекенка се подаваше наполовина от водата и държеше за ръка един хубав, напълно облечен и очевидно очарован каубой. Текстът гласеше: „Ела при мен — водата е Abbondanza.“ На втората манекенката и каубоят стояха до рамене във водата, прегърнати и щастливо засмени, а отдолу пишеше: „Мен ли се радваш да видиш или моята Abbondanza!“

В залата се възцари тишина. Джордж Колинс благодари на Джиджи. И пак към нея адресира въпроса си:

— Ще ни извините ли — ще се оттеглим за малко?

— Prego — отвърна Джиджи. „Prego“ бе една от малкото италиански думи, на които я бе научил баща й — най-полезната, спасителна при всякакви обстоятелства. Тя означава всичко от „заповядай, бъди мой гост“ до „разбира се“, „извинете“, „имате ли нещо против да мина пред вас“ и „непременно“.

Зад себе си момичето по-скоро усещаше, отколкото виждаше как Виктория изпраща отровни лъчи към главата й.

— Другаде ще обсъдим станалото — сподавено рече Арчи. Той, Байрон и Виктория седяха, потънали в пълно мълчание. Джиджи и Дейвид ненужно дълго и прецизно подреждаха картоните в папките. Не смееха да се спогледат от страх да не прихнат като луди. Нямаха какво да губят.

Вратата се отвори и всички от „Индиговосините морета“ заеха местата си, с изключение на една от секретарките, която се настани до Джордж Колинс.

Той посочи към нея с широка усмивка:

— Искам да ви представя своята майка синьора Елеонора Колона — съобщи президентът. — Всички ние работим за нея. Мамо?

— Харесах работите ви — рече госпожата строго и одобрително и обходи с поглед представителите на „ФРБ“. Още щом отвори уста, си пролича властната личност. — Двете ми по-малки сестри харесаха работата ви — обърна се тя към седналите отзад две жени. — Синовете ми харесаха работата ви. Аз съм създател и притежател на патента за банелите и мрежестите подложки, а вие сте единствената агенция, която разбра, че нито една стройна жена не би ги носила. Няма защо да ви казвам, че получавате поръчката. Добре дошли в „Индиговосините морета“.

— Grazia mille — обади се Джиджи. Останалите сякаш си бяха глътнали езиците. Това бяха последните две думи от италианските й запаси.

— Prego, Грациела Джована. — Възрастната госпожа й се усмихна свойски. — Знаехте, че сме италианци, нали? Вашият прочут проучвателен отдел, предполагам?

— Не. Чисто и просто разпознах bella figura на вашите синове — отвърна Джиджи.

— Тогава защо сте се облекли в цветовете на италианското знаме, Грациела Джована?

— Аз съм… суеверна — импровизира на бърза ръка Джиджи. — Баща ми Вито Орсини все твърди, че тези цветове носят късмет.

— А майка ви? И тя ли е италианка?

— Не, ирландка. Също знаме със зелено и бяло, но третият цвят е оранжев.

— Ах… Ето защо косата ви е такава.

— Не, синьора Колона. Изрусявам се.

— Ще дойдете в Сан Франсиско. В кантората има прекалено много мъже. Момчетата ми са добри — Джорджо, Енрико и Джани са чудесни момчета, но трябваше да имам дъщеря. Сестрите ми и аз ще ви покажем новите си модели да понаучим нещичко и от вас. Вие притежавате стил. Нямате abbondanza, но сте доста стилна.

— Grazia, синьора Колона. С удоволствие, синьора Колона.

— Prego, Грациела Джована. — Тя взе ръцете на момичето в своите. — С нетърпение ще чакам посещението ви. Утре ще ви позвъня и ще се уговорим за датата. Ще се радвам да пренощувате у нас и да се запознаете с внуците ми. И те са все момчета — ех, какво да прави човек?

Наоколо хората от „Индиговосините морета“ се ръкуваха с Арчи, Байрон, Виктория и Дейвид, смееха се и разговаряха — разтоварваха се от дълго сдържаното напрежение. Но край синьора Колона и Джиджи се бе отворил почетен кръг. Всички инстинктивно оказваха уважение пред главата на рода и пред човека, когото тя недвусмислено бе избрала сред групата от „Фрост-Рорк-Бърнхайм“.

5.

През първия работен ден на Джиджи във „ФРБ“ Виктория Фрост седеше в кабинета си и дори не правеше опит да яде плодовата салата, която Поли й бе донесла. Бе все още разярена от мисълта, че Арчи, Байрон и Джиджи точно в този миг несъмнено поглъщат скъпия си обяд. Как смееха да наемат нов редактор без нейното одобрение? Как си позволяваха да я водят на обяд, като че ли рекламата е една голяма забава и не ги чака спешна работа?

След като два творчески екипа бяха грохнали от работа по поръчката на „Индиговосините“, тя бе казала на Арчи да се отърве от всичко, особено от изтощителния си светски живот, и той самият да залегне над работата — нямаше издадено постановление само жени да се занимават с текста за рекламата на бански костюми. Но той дълго бе клинчил, защото не се бил чувствал квалифициран, и Джиджи бе успяла да се вреди. Тя бе просто едно келеме, една самонадеяна пикла, която смяташе, че заради оскъдния си мижав успех в каталожната търговия има основания да прескочи в рекламата без каквито и да било познания и подготовка. Съдружниците на Виктория очевидно си бяха загубили ума.

Момичето притежаваше онзи тип миловидност, която лично на нея съвсем не й бе по вкуса, но мъжете — тези предсказуеми глупаци — намираха за съблазнителна. Нима не виждаха, че всичко бе постигнато благодарение на несъмнено боядисаната й червена коса, умишлено пресиления грим, сексуалното телце и жизнерадостния й дух? Единственото нещо, което й хареса у Джиджи Орсини, бе костюмът. Моделът на Принс винаги си личи, както и качеството на платовете му. Но ги бяха прахосали за това крещящо същество, което несъмнено щеше да се чувства като риба във вода с фалшиви диаманти. Не бе за вярване, че Джиджи така или иначе бе отгледана от Били Айкхорн, която, ако не друго, имаше вкус. Докато все още живееше в Ню Йорк и бе открит филиалът на „Скрупули“, Виктория бе намерила там точно дрехи в своя стил. Това се отнасяше и за майка й, макар нейният да бе напълно различен, но също толкова изискан.

Да, тя и нейната майка Милисънт Фрост Колдуел нямаха нищо общо помежду си, но и на двете бе трудно да се угоди.

Едно дете бе последното нещо, което искаше. Въпреки това на двадесет и една редакторството до такава степен бе влязло в кръвта на Милисънт Фрост, че даде на дъщеря си име с привлекателен царствен и исторически резонанс — нещо, което нейната майка бе пропуснала, кръщавайки я на своя любима леля. Бе получила равнодушното съгласие на своя съпруг Дан Фрост, за когото детето представляваше същото главоболие, както и за нея.

Двамата Фрост се бяха оженили набързо, както правеха хората през консервативната 1951 година. Виктория се роди дразнещо скоро — след няма и година — и принуди ядосаната си майка да вземе десет дни отпуск от доста голямата агенция „Джак Абът и съдружници“, където вече я смятаха за най-интересната и оригиналната сред младите. Тя съвсем очевидно бе златно момиче и с непринудена лекота носеше своя талант, състоящ се от чиста кинетична енергия и вродено обаяние. С това обаяние Милисънт внимателно прикриваше неприлично големите си амбиции. Беше дребничка, жизнена блондинка, изящна и миловидна, и притежаваше безценния дар да създава впечатление на безобидна. Милисънт Фрост си остана обаятелна чак до самото раждане, очарователна дори в досадата, с която посрещаше евентуалните бъдещи бавачки, и двойно по-обаятелна, когато триумфално се завърна на работа, поверила Виктория на грижите на Лори Шифер — решителна, надеждна млада жена от Цюрих.

Лори възпита дъщерята като спретнато, послушно и здраво дете, което правеше чест на бавачката си; нейните родители надникваха да я видят само вечер, преди да хукнат по коктейли и вечери. Дан Фрост бе младши завеждащ клиентите в голяма агенция и трудовата му характеристика включваше доста социални контакти.

Виктория бе двегодишна, когато двамата Фрост се разведоха. Дан се запиля в Чикаго, а после в Милуоки. Парите за издръжката изтъняваха и накрая съвсем секнаха и Милисънт се видя финансово отговорна за своята дъщеря. За щастие на двадесет и четири годишна възраст бързото й издигане в „Абът“, където вече бе вицепрезидент, завеждащ цялата редакторска дейност, й даде възможност да задържи бавачката и да наеме чистачка на непълен работен ден, да настани Виктория в частна детска градина, както и ежеседмично да поддържа прическата си.

Лори остана при нея, докато Милисънт печелеше успех след успех. Един ден, когато бившата госпожа Фрост бе на тридесет и една, тя изтегли спестените си за черни дни пари и се завърна в Швейцария да си търси съпруг.

— Интернатът ще ти хареса, миличка — увери Милисънт детето, което все още не можеше да повярва, че Лори фактически го е изоставила.

— Защо да не остана тук? — умолително запита момичето. — Обичам училището си.

Бе висока за своите десет години — на ръст почти колкото елегантната си майка, — мършава, с правилни черти и дълга тъмнокестенява коса. Майката съзнаваше, че Виктория не е хубава, но със сигурност не бе и грозновата нито миловидна, нито интересна — просто обикновено, добре възпитано момиченце на десет години с нормални възможности, които бе неин майчин дълг максимално да развие. Единствената особеност на детето бе необикновеното му чувство за собствено достойнство.

— Виктория, тук няма да намериш добри приятели, не можеш да се научиш да яздиш, да говориш правилно френски. Сентръл парк от години вече не е свястно място за игра; почивните ти дни няма да бъдат организирани както по времето, когато за теб се грижеше Лори, няма кой да те наглежда. О, за Бога, Виктория, не можеш да блеснеш, ако не тръгнеш в първокласно училище.

— Да блесна ли?

— Миличка, там ще ти бъде добре. Де да бях имала твоите възможности навремето — непреклонно рече Милисънт Фрост.

Дали дъщеря й разбираше или не, но майката бе положила огромни усилия да я запише в скъпо училище интернат в Ню Инглънд. Момичето определено бе прекалено голямо, за да наемат гувернантка, и прекалено малко, за да я поверят на грижите на икономка, особено при сепналия приток на млади жени от Европа.

Когато Виктория навърши шест, Милисънт напусна „Абът“ и постъпи в „Дойд, Дейн, Бърнбах“, най-страхотната рекламна агенция. Там тя стана един от малцината вицепрезиденти. Водеше бурен светски живот най-вече сред клиентите си — това бе абсолютно задължително при нейната професия. Времето й не бе достатъчно разтегателно, та да помага на детето си за домашните, да вика жени за вечерите, в които отсъстваше, или пък да се тревожи дали дъщеря й има чисти дрехи за следващия ден. Подобна възможност й се струваше направо смешна.

Настани Виктория в интернат близо до Бостън и в най-добрия летен лагер в Мейн. През кратките ваканции и в периода между края на учебната година и началото на летния лагер, ако детето не бе поканено у приятелки, майката наемаше току-що завършили приятни студентки, нуждаещи се от непълен работен ден, да забавляват момичето.

Внимаваше редовно да я посещава в края на седмицата в училище и в лагера, никога не пропускаше да нареди на секретарката си да изпрати прекрасни подаръци за рождените дни на Виктория. Прочу се с богатите празници, устройвани от нея за Деня на благодарността и Коледа, на които канеше всички неженени колеги от службата и на които нейната дъщеря ненатрапчиво, но приятно изпъкваше. Жените в „Дойл, Дейн“ мечтаеха да съчетават също така успешно майчинството и служебната си кариера. Съдеха по самообладанието на Виктория, която се бе научила да прикрива омразата към майка си и никой не се досещаше за чувствата й.

Благодарение на Лори Виктория възприе ентусиазирания култ към „прекрасната майка“, който швейцарката си бе създала, като гледаше колко упорито се труди хубавата госпожа Фрост без мъжка опора до себе си. Отначало момичето бе прекадено заето да се приспособява към училището си и нямаше време да мисли за Милисънт. Но скоро осъзна какво внимание получават приятелките й от своите майки, даде си сметка за любещите писма и дългите телефонни разговори.

И тя понякога получаваше кратки, бегли писма, продиктувани от Милисънт на секретарката в отговор на нейните, изпращани веднъж на две седмици, както бе задължително за всички ученици. Но като посещаваше съученичките си и наблюдаваше с жаден поглед семейния живот на другите, с болка разбираше, че макар никое познато момиче да не бе толкова внимателно надзиравано години наред, единственият човек, комуто не плащаха, за да й отделя време, я бе пренебрегнал напълно.

Нямаше с кого да сподели наблюденията си. Бавно ги попиваше през пубертета и юношеството си. Майка й бе източникът на всички нейни вещи, на всички скъпи официални рокли, на билетите за балет и театър, на уроците по плуване и езда. Всичко разкошно в привилегированото й възпитание бе платено с блестящите постижения на Милисънт.

Но това не бе достатъчно без майчина любов, без желанието на майка й да прекарва времето си с нея. Бе непростимо, напълно непростимо, и то за цял живот.

През есента на 1968 година, наскоро след шестнайсетия рожден ден на второкурсничката, Милисънт Фрост, която на трийсет и шест не изглеждаше по-възрастна, отколкото преди десетина години, за своя собствена и на всички познати изненада се влюби безумно в Ангъс Колдуел, девет години по-млад от нея, изгряваща звезда в „ББД и О“. На двайсет и осем Ангъс бе известен като най-привлекателния управител в един бизнес, в който нито един мъж, особено ако работи с клиенти, не оцелява без изключителна привлекателност. Той притежаваше огромен, неоспорим чар. Бе висок, изискан, потомък на шотландски род скотовъдци; имаше пясъчна на цвят копринена коса, падаща на челото му, и луничаво лице; тъмносивите му очи излъчваха притегателна сила, която той, изглежда, не съзнаваше. Чарът му, от една страна, се дължеше на колебливата му усмивка — плаха и леко меланхолична, а, от друга, на вида му на пораснал ученик. Независимо от това, той бе не по-малко амбициозен от Милисънт Фрост, бе се издигнал съвсем сам, а единственото му притежание бе блестящият му ум, любовта към книгите и способността да събужда доверие у всеки срещнат. Отговори на нейната любов, а разликата във възрастта не бе от значение. И макар да се познаваха само от няколко месеца, решиха да се оженят колкото се може по-бързо.

Милисънт би предпочела на сватбата Виктория да си остане в училище, по-далеч от тях. Според нея порасналото момиче изглеждаше сносно, можеше да се каже дори „хубаво“: бе високо на ръст, с изправена стойка, с чиста като порцелан, бледа кадифена кожа, с гъста, блестяща кестенява коса, с ясни, добре поставени кафяви очи и учудващо дълги тъмни мигли под тъмните вежди. Милисънт се поздравяваше — парите, похарчени по дъщеря й, не бяха отишли напразно: бе отгледала аристократка.

Но Виктория бе обезпокояващо зряла за своите шестнайсет години, а чувството й за собствено достойнство, очарователно у едно десетгодишно момиченце, бе неприемливо за майката точно в този романтичен период от живота й. Всъщност тя вече от години не изглеждаше като младо момиче; бе прескочила тромавата възраст на юношеството, нито пък според критичната си майка можеше да спечели нечии симпатии. Бе станала хладна и сдържана, без намек за мило младежко излъчване, каквото Милисънт имаше право да очаква от толкова скъпо струващо цвете. Аристократка или не, но на дъщерята липсваше чар, а според разочарованата жена нито прекрасната кожа, нито чудните коси можеха да се сравнят с чара. Не използваше дори този дар от Бога — изумителните си мигли; предпочиташе да гледа хората с немигащи очи.

Както и да е, трябваше да присъства на сватбата дори насред зимните си изпити, иначе гостите щяха да се чудят защо не стои до майка си по време на църковната церемония, на която бяха поканени всички важни люде от Медисън авеню. За щастие сред роклите на Виктория, шити за забавите в подготвителен клас, се намери напълно подходяща тъмнозелена кадифена минирокля с късо, свободно сако.

Дъщеря й имаше изпит в събота сутринта. След това разполагаше с време колкото да се облече, да хване самолета от Бостън и да пристигне в Ню Йорк точно за церемонията. Милисънт уреди на летището да я чака кола, та да я докара в „Сейнт Бартоломю“ на Парк авеню, за да се запознае с Ангъс, преди сватбата да започне.

Самолетът закъсня с половин час и Виктория, развълнувана и притеснена, пристигна тъкмо навреме да поведе към олтара майка си, която бе отлагала началото до последния момент. Ангъс Колдуел ги чакаше спокойно, въздългата му пясъчна на цвят коса бе добре сресана, тъмносивите му очи гледаха нежно, но нетърпеливо. Обърна се към Виктория, сведе се над нея и пое треперещите й пръсти в големите си, горещи длани. Стисна ги здраво, взря се в сепнатите й очи с любезно внимание, вдигна едната си вежда в израз на възхищение, усмихна се плахо и незабележимо й смигна. После се обърна към младоженката. По време на венчавката Виктория не откъсна очи от него. Бе се влюбила дълбоко от пръв поглед — първата й любов, единствената й любов, която — тя го усещаше с цялата си самотна душа — щеше да продължи цял живот.

Ангъс и Милисънт Фрост Колдуел се оттеглиха от представителните си агенции веднага след краткото си сватбено пътешествие и основаха своя собствена агенция — „Колдуел и Колдуел“. Джо Дивейн, собственик на „Оук хил фудс“, средно голяма компания, създадена от него преди десетина години, позвъни на своя стар приятел Ангъс още на следващия ден. Дотогава работел с „Огливи и Мъдър“, но след като Ангъс отварял собствена агенция, Дивейн възнамерявал да стане негов постоянен клиент при изричното условие той лично да ръководи делата на „Оук хил фудс“ независимо от разрастването на „Колдуел и Колдуел“.

Още от първия ден Милисънт и съпругът й наглед без всякакво усилие жънеха успех след успех. Учудващ брой творчески екипи от всички гигантски агенции ги заливаха с най-добрите си работи, за да бъдат веднага наети при тях. Заможни клиенти без всякаква покана ги засипваха с проблемни поръчки, а обединените амбиции и таланти на двамата посрещаха предизвикателствата с готовност.

Когато Виктория завърши училище след година и половина, „Колдуел“ печелеха седемдесет милиона годишно и държаха на работа повече от сто души. Тя кандидатства в три известни колежа и бе приета в два от тях. За награда Милисънт Колдуел възнамеряваше да изпрати зрелостницата през лятото в Италия, но тя отказа да напусне Ню Йорк.

— Искам само работа за лятото в агенцията.

— Но това не е подарък, Виктория. Децата тук са готови да се трудят усилено цяло лято; ако се наложи, и в съботите и неделите.

— Аз също. Моля те, майко, изпробвай ме. Много искам.

— В никакъв случай. Няма да е честно по отношение на онези, които наистина имат нужда от работа.

— Ами следващото лято? — примоли се Виктория.

— Виж какво, мила, желанието ти да се трудиш е похвално, но горният курс бе тежък и сега му е времето да се позабавляваш. На твоите години аз бих дала всичко да прекарам такова лято. Момиче като теб трябва да използва ваканциите, за да обогати живота си — в светски и в културен план. Освен това ще ме обвинят в протежиране, ако те взема при нас, а не мога да си го позволя.

„Нито пък — мислеше си Милисънт Колдуел — мога да допусна осемнайсетгодишната ми дъщеря да лагерува цели три месеца в апартамента ни с Ангъс. Господи Боже мой, та ние фактически сме младоженци! Нима Виктория не чувства, че искам да съм сама със съпруга си, без някакво тромаво тийнейджърче да ми се мотае в краката? Не, разбира се, децата, колкото и да са големи, дори не се сещат за подобни неща, когато се отнася до техните родители.“

Следващото лято я изпрати при познато семейство в Англия, а по-следващото — в Гърция. Уреди Виктория да следва трети курс в Сорбоната, а през лятото направи всичко възможно да я изпрати на обиколка из Италия. Момичето не оставаше повече от две-три нощи поред под майчиния си покрив. Коледа и Деня на благодарността посрещаше в Ню Йорк, но всички останали ваканции прекарваше у приятелки, където я посрещаха много по-топло, отколкото у дома.

След завършването Виктория си уреди летния стаж в „Хил асошиейтс“, малка рекламна агенция, в която връзките й с „Колдуел и Колдуел“ бяха сметнати като огромен плюс. Тук тя изпълняваше поръчки, вареше кафе и водеше кореспонденцията. Наблюдаваше, слушаше, поглъщаше и запомняше всяка подробност. Разговаряше колкото се може повече с хората, които имаха време за нея. Не бе за чудене колко много се оказваха те и колко обстойно и с желание я информираха, щом научеха чия дъщеря е — факт, който Виктория споменаваше възможно най-скромно. В края на лятото отново помоли майка си за работа.

— Виктория, това е абсурдно. Нямаш особени творчески дарби и никога не си показвала истинска склонност към писане. Беше всестранно развита студентка, но рекламата… е, тук се изисква ръка на майстор, особено чувство, нещо изключително. Ако ги притежаваше, дори в „Хил“ щеше да изпъкнеш и да бъдеш забелязана. Щяха да ти предложат постоянна работа след стажа.

— Те са малка компания и нямат нужда от мен. Виж какво, майко, зная, че никога не ще напиша рекламен текст, нито ще стана творчески директор. Наясно съм със себе си.

— Е, слава Богу. Тогава какво искаш да правиш тук?

— Мога да стана завеждащ клиентите, ако ми дадеш време.

— Наистина ли?

— Притежавам необходимите умения. Виктория говореше с онази самоувереност, която не се нуждае от наблягане на думите, нито от убедителна интонация. — Не съм творец, но се разбирам с творците. Ценя труда им и го уважавам.

— Но, Виктория…

— Моля те, не ме прекъсвай, майко, изслушай ме. Всеки, който разбира творците, може да се научи как да стане завеждащ клиентите. Необходим е човек, дето умее да изслушва тревогите на клиентите, интелигентно да ги анализира и ясно да ги предаде на творческите екипи. В същото време не бива да допускаш творците да се разстройват, ако любимите им идеи бъдат отхвърлени.

Майка й учудено вдигна къдравата си руса глава. Виктория беше дяволски права.

— Всичко се свежда до това — продължи дъщеря й — да си надежден, организиран, запознат с детайлите посредник, с когото всички се разбират. Ще имам нужда от тренинг и закалка, но зная, че искам да върша точно това. Млада съм, но видът ми не е младежки и в крайна сметка много скоро ще съм подготвена за тази длъжност. Ти твърдиш, че рекламата е бизнес за млади хора. На моите години си била редактор и си гледала бебе. Цял живот съм изпълнявала желанията ти, майко, сега си задължена да ми дадеш шанс. Искам сама да печеля парите си, да имам свой апартамент, да живея собствения си живот.

— Как е възможно да се стремиш към подобна работа, Виктория? — Милисънт бе разочарована и смутена от решителността на дъщеря си. — Господи! Погледни само какво образование ти дадох, спомни си прекрасните си пътувания, страните, които посети, чудесните си лета! Какви хоризонти ти се разкриха, с какви хора се запозна… Защо, Виктория, защо?

— О, било е по твое внушение, майко, какво друго? — Виктория озари майка си с необикновено щедра усмивка и за момент тя учудващо я разхубави. Съзнаваше, че спечелила, пък и какво друго й оставаше след всички тези години на послушно зубрене и пътешествия, през които ни веднъж не се бе усъмнила в превъзходно скриваната си и непрестанно нарастваща любов към Ангъс Колдуел.

Виктория Фрост не бе изпитвала истински интерес към никой от младежите, с които се познаваше. Мнозина от тях бяха привлечени от необикновената й сериозност и хубавия й външен вид, от ненатрапчивото, матово сияние, израз на здраве и жизненост. Бе толкова недостижима, че голяма част от тях я преследваха, изгарящи от любопитство и очаровани. Не им се вярваше, че при техните предимства, богатство, семеен произход, и изобщо при неоспоримо добрата партия, каквато бяха, едно момиче ги гледаше отвисоко, едно момиче, което в края на краищата, реално погледнато, не бе влудяваща красавица. О, тя имаше прекрасно тяло, отлично тяло, но бе лишена дори от намек за сексуалност, дето бе по-съблазнителна от самата плът, а наоколо им гъмжеше от такава. И все пак Виктория бе особено… аристократична, да, аристократка бе точното определение за нея. Виктория те предизвикваше да й направиш впечатление, да я накараш да промени нещо у себе си, за да ти достави удоволствие, но дори тези нищожни надежди бяха обречени. Е, знаеше се, че е разрешила на едно момче да я целуне, но доколкото им бе известно, това бе нейният предел през седемдесетте, когато предели не съществуваха и момичетата от най-добрите семейства експериментираха навсякъде и с всичко.

През 1978 година Виктория навърши двадесет и шест. Бе се дипломирала едва преди четири години, а вече отговаряше за четирима завеждащи клиентите, които работеха за различни отдели на „Оук хил“ в „Колдуел и Колдуел“. Откак преди десет години бе станала първият клиент на Ангъс, хранителната компания се бе разраснала толкова мощно, че сега им носеше почти сто милиона долара годишно, значителен дял от единия милиард долара, който гигантската рекламна агенция печелеше в целия свят за същия период.

— Не съм доволна от Виктория — сподели майка й със съпруга си.

— Защо? Тя върши грандиозна работа. Джо Дивейн я смята за страхотна.

— Ангъс, как може да си толкова тъп? В живота, освен работата съществуват и други неща. Тя няма постоянен приятел. Съученичките й непрекъснато я запознават с различни младежи, те самите отдавна са омъжени, а някои са разведени и отново са се омъжили… А дъщеря ми, доколкото разбирам, се е обрекла на… безбрачие! И ако това не е причина да се безпокоя, тогава какво?

— Първо, за това няма никакви доказателства, то е само твое подозрение. Виктория едва ли ще сподели с теб, че има любовна връзка. Тъкмо обратното, струва ми се. Вие почти не се виждате, камо ли пък да обсъждате нещо интимно. Рядко се сещам, че сте майка и дъщеря. Според мен Виктория е изключително дискретна — винаги е била… загадка, нали? Но долавям скрита дълбоко у нея топлота, неизразена емоционалност, нещо много лично, много прикрито. Въпросът е да срещне подходящ мъж. Тя е почти старомодно момиче, Милисънт, и това донякъде се дължи на начина, по който си я отгледала.

— Дадох й всичко, за което съм копняла самата аз — защити се жена му.

— Не исках да те обидя. Виктория има свое мерило за нещата, чувство за собствената си цена, не съм срещал друго момиче с такава целеустременост. Изключително зряла е за годините си.

Ангъс Колдуел погледна жена си с досада. Сега тя бе на четиридесет и осем. Преди шест години бе влязла в ранна менопауза и оттогава ставаше все по-раздразнителна и капризна. С нея се живееше трудно. Само работата й не бе пострадала. Майка й и баба й бяха починали от рак на белите дробове и за нейно най-голямо разочарование лекарите отказаха да проведат терапия с естрогени.

На четиридесет и пет си бе направила пластична операция на лицето, но това не променяше факта, че жената, за която се бе оженил едва двадесет и осем годишен, се бе променила до неузнаваемост. Тя, както се изразяваха хората, „гонеше петдесетте“, а той бе едва на тридесет и няколко — в разцвета на силите си. Толкова незначителната някога разлика от девет години поглъщаше почти цялото му внимание.

Бог му бе свидетел, че Милисънт все още бе руса и хубава. Той знаеше точно до минута какво й се налага да търпи ежедневно, за да запази вида си. Но бе по-жизнена от всякога. Въпреки това в изключително женствените си дрехи и чудовищно скъпите си бижута, които бе превърнала в търговска марка на своя стил и в белег за успеха си, тя бе заприличала на малка, крещящо изрисувана птичка, летяща насам-натам с насилена енергичност, блещукаща, искряща и все по-изсушена и изкуствена в опитите си да поддържа около себе си примамливата и така присъща й някога златна атмосфера. „Същинско колибри — мислеше си мрачно Ангъс, — очевидно неспособно да спре полета си и да се задържи някъде; винаги в движение, доста пъстро, но учудващо неубедително колибри.“

Макар Милисънт упорито да поддържаше изящната си фигура с едночасови всекидневни упражнения, макар все още да носеше дрехи шести номер, тялото й не бе стегнато и свежо, когато той я докосваше, а желанието му да го прави намаляваше все повече.

С ежегодното разрастване на агенцията Милисънт бе станала любимка на пресата. Тя бе звездата на висшето общество, човек, когото цитираха като авторитет, старейшината на рекламната общност. Същото се отнасяше и за Ангъс, но госпожа Колдуел бе жена и привличаше върху себе си всеобщото внимание. Бе превърнала самата себе си в пазарна стока. Никога не се изморяваше да подбира и носи най-натруфените дрехи на американската висша мода. Тя бе причината да купят заедно с цялата прислуга и да обзаведат три приказни имения в Саутхамптън, Ямайка и Кап Фера, както и за често фотографираната им двуетажна къща на Пето авеню.

И двамата Колдуел често пътуваха до канторите си в Канада, Лондон, Япония и Германия. Обикновено заминаваха поотделно, за да не изоставят агенцията си без контрол. От самото начало на съдружието им един клиент — „Оук хил“ — изцяло „принадлежеше“ на Ангъс, а над козметичните предприятия властваше Милисънт. Но иначе големият им успех почиваше на факта, че най-богатите им клиенти предпочитаха да разчитат едновременно на способностите на един уникален мъж и една уникална жена. Множество прочути рекламни агенции най-сетне бяха приели, че жените определят какво да се купува в семейството, но компаниите се ръководеха преди всичко от мъже и присъствието на Ангъс им създаваше сигурност.

Колдуелови представляваха блестяща двойка, чийто частен и светски живот наред с успеха им в бизнеса бяха неразделно свързани.

През последните пет години Ангъс Колдуел изневеряваше от време на време на Милисънт, но бе достатъчно умен да не се обвързва с жена, която би предявила претенции. Връзките му бяха предпазливи и анонимни; винаги се осъществяваха извън Ню Йорк — случайни срещи без продължение. Тяхната потайност криеше някаква жалка еротична възбуда, но не го удовлетворяваха, като се изключи чисто физическото облекчение, което му носеха. Бизнес партньорството със съпругата му опазваше парите им в семейството, но го и задължаваше да се държи като мъжко превъплъщение на нещастната съпруга на Цезар; трябва да е извън всяко подозрение в невярност. С възрастта и утвърждаването на царственото й положение незадоволеността, постоянната бдителност и ревността на Милисънт към по-младите жени в бизнеса нарастваха.

Ангъс сурово си казваше, че любовта не е за него. Все по-често си даваше сметка, че жена му не го привлича и че би опитал още веднъж да се влюби, стига с това да не разрушеше всичко достигнато в кариерата му.

Веднага след като бе назначена за завеждащ клиентите (а не бе работила и година в „Колдуел“), Виктория прекара часове наред в търсене на апартамент. Досега живееше в обзаведено студио. Знаеше точно какво иска и го откри в една пресечка на Източна петдесет и пета улица. Сградата бе стара, фоайето бе скарано с елегантността, евтино модернизираните асансьори нямаха нужда от придружител. Апартаментът се даваше, „както е“, без никакви отстъпки за повредите.

Въпреки това сградата предлагаше онази солидност, която за младата жена стоеше над всичко, обещаваше усамотеност и бе достатъчно отдалечена, та приятелите й да не се отбиват често. Трите стаи и кухнята не бяха докосвани през последните двайсет и пет години, но Виктория забеляза, че стените са дебели, таваните достатъчно високи, а стаите — просторни.

Още щом застана сред олющените стени и мръсните прозорци, тя си представи, водена от своята страст и интуиция, какво ще направи от това жилище, та то да стане мястото, където Ангъс Колдуел ще се чувства истински щастлив. Интуитивно усещаше, че той би предпочел да живее в много по-семпла обстановка, отколкото Милисънт му предлагаше.

Всички промени в апартамента се извършваха с оглед на високия енергичен мъж. Тя създаде едва доловим, невидим уют, за който едва ли би помислила, ако възнамеряваше да живее сама. В дневната окачи лавици за книги от пода до тавана. Цялата дограма в жилището бе боядисана в топли червеникавокафяви цветове. Завесите на прозорците бяха в малко по-тъмен оттенък на същия цвят. Подовете боядиса в медено. Избра дълбоки кресла и кушетки с проста конструкция, тапицирани с кафява кожа и здрава тъкан в червено и ръждиво, тук-там с жълто и зелено. През стаите сякаш току-що бе преминала ранната есен. Купи стари, приятно патинирани селски маси, избра обикновени настолни лампи и ги разположи много сполучливо. На блестящите подове просна няколко избелели, но красиви килимчета.

В съботните дни полека-лека напълни лавиците с умело подбрани книги, каквито имаше Ангъс. Беше ги търсила в антикварните книжарници из целия град. На почетно място в дневната стоеше стара махагонова библиотечна стълбичка. Пръсна няколко бежови купи, пълни с ябълки, орехи и лешници, а край прозорците нареди добре поддържани зелени растения. Пребоядиса мрачната кухня в блестящо бяло, покри пода й с теракотови плочки. Снабди се с първокласна кухненска техника, тъй като, независимо от солидното си образование бе отлична готвачка.

С една дума, апартаментът стана уютен и домашен — мечтата на всеки мъж.

За по-малко от година Виктория започна да работи с разнообразните клиенти на „Оук хил“. Бе се заела с хранителната промишленост още във втори курс и нямаше известна рекламна кампания за храни, с която да не бе запозната. Години наред бе следила всички списания, свързани с тази промишленост, без да споменава никому за това.

Когато Милисънт отсъстваше от града по работа, а Ангъс оставаше в Ню Йорк, Виктория съвсем естествено започна да го кани от време на време на вечеря. Каза му, че си готвела сама и винаги се намирала храна за двама. Нямало нищо по-просто от това да сложи още една чиния на кухненската маса, да отвори бутилка вино и да прекара една вечер в разговори за работа, за книги, политика и изкуство или по всеки въпрос, който двама интелигентни хора могат да обсъдят, ако работят заедно.

През тези дълги вечери тя не си позволяваше и най-малък намек за някакви чувства. Пиеше половин чаша вино цяла вечер, та по всяко време да се владее напълно. Никога не задържа погледа си върху него прекалено дълго, не използва нито една от общоприетите женски хитрости дори подсъзнателно. Нито веднъж не спомена за връзката си с неговата съпруга. Милисънт Фрост Колдуел преставаше да съществува, щом дъщеря й се превърнеше във внимателен слушател и интересен събеседник, за когото духовният живот стои над всичко. Сядаше на известно разстояние от него, достатъчно, за да насърчава разговора, но и отдалечено, та да избегне създаването на всякаква друга близост. Щом станеше време Ангъс да си тръгва, тя си намираше някаква работа във всекидневната и безстрастно му махваше за довиждане. Дори в кухнята по време на вечеря съблюдаваше разстоянието помежду им, подаваше му купите, каната, подноса през широката маса и нито веднъж не се наведе над него да му сервира или да му напълни чашата. Никога не го покани да разгледа спалнята й, макар в Ню Йорк да бе прието домакините да развеждат гостите из цялото си жилище, и Ангъс постепенно осъзна, че тя въобще няма да го стори.

Виктория винаги се преобличаше за идването му. Сваляше тъмните си, аскетични не за възрастта й дрехи, каквито бе избрала за работа още от самото начало, и навличаше нещо небрежно — стари, избелели, доста големи джинси, също толкова износени фланелки и пуловери. Подбираше ги в прасковен цвят или в пепел от рози, пастелни, ненатруфени, които подчертаваха хубавата й кожа. Винаги си слагаше сутиен, но не обуваше чорапогащник, та грубата тъкан на дънките да трие тялото й и постоянно да й напомня каква роля играе. Разпускаше косата си да пада свободно по гърба, не слагаше грим на прекрасното си лице и чистите си очи. Изглеждаше невероятно млада, безгрижна и невинна.

За млада, млада беше, но безкрайно предпазлива и далеч от всяка невинност, с изключение на чисто физическата. Напълно ясно съзнаваше, че с течение на времето Ангъс Колдуел започва бавно да полудява от желание, но не се издаде с нищо, не отрони и дума. Непрестанно се заричаше да остави всичко на него. С нищо нямаше да го окуражи, нито щеше да му даде да разбере, че копнее за него с всеки сантиметър от кожата си, с всяка клетка на мозъка си. Победата й трябваше да е пълна.

Постепенно дори при възможност да има някоя жена без всякакви последствия Ангъс Колдуел осъзна, че не изпитва желание да прониква в чужда плът и в нечий непознат разум. Онова, което преди бе смятал за необходимо облекчение, започна да му изглежда мизерно при мисълта за Виктория. Живо си я представяше в омагьосаната тишина на нейния апартамент, подобен на просека в гора, спокойна, усмихната, готова винаги да разбере идеите му, да го изслуша внимателно, да изкаже интересно мнение.

Все по-нетърпеливо очакваше вечерите с нея, но във всичко това се промъкваше една странна нотка. Нито той, нито Виктория споменаваха пред Милисънт за срещите си. Не бяха обсъждали този пропуск. И двамата негласно се бяха споразумели, че тя няма да погледне с добро око на часовете, които те невинно прекарваха заедно. Дали това бе още един пример за такта на Виктория, който тя толкова успешно използваше при работата си с клиентите, или се държеше така, защото той бе неин шеф? Или пък бе реакция на изключително обтегнатите взаимоотношения между майката и дъщерята? Бе станало прекалено късно за подобен въпрос. Във всеки случай Ангъс благославяше мълчаливото им съгласие, тъй като нарастващата, бдителна ревност на Милисънт към десетките му колежки и подчинени неизбежно щеше да се разпростре и върху дъщеря й, макар Виктория да не даваше никакви основания за това.

Никакви. Той нямаше основание да мисли за нея с неудържима страст, но тъкмо страстта го поглъщаше изцяло. Изгаряше ден и нощ от копнеж по момиче, което не искаше от него нищо, освен някоя и друга спокойна вечер, което дори не си даваше труда да се гримира заради него. Тя не споделяше нищо за личния си живот, та да подхрани жадното му въображение, бе го приела като приятел, и нищо повече.

Щом я срещнеше в службата, облечена в почти монашески черни дрехи, със строга прическа, студена, компетентна, овладяна, та човек я вземаше за тридесетгодишна, Ангъс не бе в състояние да мисли за нищо друго, освен за това как изглеждаше тя по време на техните вечери. А попаднеше ли в апартамента й, го преследваше мисълта каква ли е гола в леглото, освободена от тия проклети дънки и развлечени пуловери, тръпнеща в очакване, със затворени очи, готова за него, изнемогваща за него… Господи! Време е да се спре, казваше си той, докато се обличаше за благотворително представление в Института по костюмите към Метрополитънския музей на изкуствата.

Питаше се какво ли мисли тя за особата му, докато се разглеждаше в огледалото. Дали въобще се сещаше? Навярно мечтаеше за някой от двамата младежи, които неотдавна бе прикоткала в агенцията и с които прекарваше почти всичкото си време в кантората. Арчи Рорк и Байрон Бърнхайм, много търсен творчески екип, наети да работят върху три нискокалорични изделия на „Оук хил“. Ангъс мрачно си даде сметка, че Арчи е от онзи тип млади мъже, за които копнее всяко момиче. Но Байрон по би й допаднал. Бе по-висок от Арчи, по-мършав, с червеникава коса.

Да вървят по дяволите и двамата! Както и всички мъже, с които работеше Виктория и с които навярно излизаше, макар да не бе споменавала ничие име. Да върви по дяволите и музеят, разположен само на няколко пресечки от дома им. Можеха лесно да отидат дотам пеша, ако Милисънт не си бе облякла тъмносиня рокля на Скаси. Тя умело прикриваше голите й ръце с двоен пласт шифон, та да не си личи провисналата плът, която никакви упражнения не можеха да стегнат. Роклята бе специално ушита, за да подчертае диамантите й за три милиона долара. Милисънт, очарователно сресана и гримирана от специалист, дошъл за целта преди два часа, буквално не смееше да измине пътя от фоайето на дома им до отворената врата на лимузината от страх да не бъде нападната дори на Пето авеню.

6.

Няколко седмици по-късно Милисънт взе кутията си с бижута, три куфара и личната си прислужница и излетя с конкорд за Лондон при клиентите им от Британските авиолинии. Ангъс предложи на Виктория да вечерят заедно.

— Днес или утре? — поколеба се тя.

— Днес е по-добре — нехайно отговори той. — Стига да не ти създам работа.

— Колко му е да претопля неизяденото рагу? — Виктория се усмихна и забърза по коридора. Нареди на секретарката си да отмени срещата за тази вечер.

— Донесох ти плоча на Вивалди, която нямаш — рече Ангъс още от вратата.

— Дали си подхождат Вивалди и рагуто? — засмя се тя.

— По-добре да оставим музиката за след ядене — предложи Ангъс. Често й носеше плочи просто защото младата жена слушаше музика внимателно, с притворени очи, а това му даваше възможност да я гледа, без тя да забележи.

Тази вечер, след като се нахраниха, Ангъс се отпусна в близкото кожено кресло и изпод клепките си се взираше във Виктория, облегната на една от кушетките. Бе обута в стари бели джинси без колан, а дългата й коса падаше на меки кичури по пуловера с цвят на зряла праскова, протрит на лактите. Изглеждаше толкова немислимо млада, че сърцето му се сви. Представи си какво би било да я погали по кадифените страни, да я целуне по дългата гладка шия. Струваше му се, че стаята ще се подпали от трескавото му желание да я докосне, но тя съсредоточено слушаше музиката.

Щом Вивалди изпълни пространството, Виктория се взря в него изпод дългите си ресници. Бе установила, че така очите й изглеждат затворени. Изражението му не издаваше нищо и тя изпита болезнено желание да докосне с устни грубото му обветрено лице, пясъчната му копринена коса. Неспокойно се размърда. След няколко секунди неочаквано го видя да кръстосва крак връз крак по неприсъщ за него начин и с почти сърдит израз. Пое дълбоко дъх, изчака и вдигна ръце нагоре, сякаш гърбът й се беше схванал. Продължи да го наблюдава под спуснатите си мигли, съзря го да прехапва долната си устна. „О, да — помисли си тя, — да, сега трябва да стане; ето го мечтания миг, който подготвях толкова години; време е, крайно време е и ако не се случи тази вечер, никога няма да се случи; ами ако вече не дойде на вечеря?“ Но Вивалди звучеше и Ангъс остана на мястото си.

Пространството, което бе създала помежду им, сега й се струваше непреодолимо и непроходимо. Осъзна, че и двамата бяха застинали в дългогодишните навици, предпазливо и тайно изградени от самата нея. Сам никога нямаше да направи първата крачка. Внезапно разбра, че не ще издържи нито секунда премерената официалност на музикалния ритуал.

Обзе я нетърпение, желание да пренебрегне нечовешката си сдържаност, да отхвърли дългогодишния си самоконтрол. Стана, измърмори нещо за друга плоча и се изкачи до третото стъпало на библиотечната стълбичка. Взе да рови по лавицата с гръб към Ангъс, а сълзи на гняв и безсилие пълнеха очите й. Чу стъпки и внезапно усети как ръцете му обгърнаха кръста й. Замръзна на мястото си, докато той търсеше ципа на нейните джинси. Не мръдна и не проговори, щом усети топлите му, треперещи пръсти да се плъзгат по голия й корем надолу към жилавите косъмчета между краката. Само се вкопчи в стълбата, за да не падне. „Нека прави каквото иска — помисли си, — о, нека прави каквото иска!“ Мълчанието й говореше вместо нея, когато той я обърна и зарови жадните си горещи устни в тялото й. Останаха така дълги, дълги минути, толкова омаяни, че дори не стенеха; той притискаше лице към корема й и я изучаваше с алчните си, пресъхнали устни.

Ангъс не се откъсна от нея дори когато Виктория вкопчи ръце в главата му и се притисна към него, макар да се стресна, че това ще го доведе до несподелено блаженство. Взе я на ръце и я отнесе в спалнята, която не бе виждал досега. Положи я върху леглото, както си бе представял толкова често, и покри лицето и устата й с луди, неудържими, страстни целувки, като в същото време смъкна своите дрехи, свали нейния пуловер и сутиена бързо и жадно като престъпник. Нахвърли се грубо и безмилостно, без всякаква нежност, и тя му отвърна с неопитна готовност, брутална като неговата. Последната му мисъл бе, че по-късно ще имат време да се милват, да говорят, да се целуват. Сграбчи пениса си и опита да проникне в нея със сила, на каквато не бе предполагал, че е способен. И отново, и отново, със стиснати зъби, недодялано, настойчиво, диво. Нахвърляше се отгоре й като изгладнял хищник върху парче сурово месо, докато окончателно не потъна в нейната топлина.

— Да! — бе първата дума, отронила се от устата й, и това бе достатъчно. Разтърси го най-изумителният оргазъм в живота му. Отпусна се с разтуптяно сърце, почти в несвяст от облекчение. След много време дойде на себе си и осъзна, че Виктория лежи неподвижна до него, задъхана от напрежение.

— Ти не си…

— Не — прошепна тя. Ангъс се наведе над нея, за да й достави насладата, която тя почти бе достигнала във всекидневната, и забеляза петна кръв по чаршафа.

— Наранил съм те! — възкликна той, внезапно осъзнал собствената си варварщина и егоизъм.

— Така исках — обади се Виктория.

— Кървиш.

— Да.

— Ти… било ти е за пръв път! — смая се той, смутен и невярващ.

— Разбира се.

— Виктория, не е възможно… не е възможно да си ме чакала!

— Докосвах се… и мислех за теб.

— Тя се засмя ниско с чисто женски смях и Ангъс усети как го залива вълна от чувства — неизразимо удовлетворение, поласканост, любов и неустоимо любопитство; чувства примитивни, дълбоки и почти непоносими. Прииска му се да я хапе до кръв, да я удари, та тя да извика, да се слее с нея до самозабрава. Отново се бе възбудил. Този път внимателно и бавно вкара пениса си в изгарящото от желание, разкрито, приветливо тяло на момичето. Пръстите му, неочаквано чувствителни, докосваха извивката и трапчинката на долната й устна, подпухнала от прилив на кръв за последния час. Изпълни я със силния си, корав член, твърд с твърдостта на втория път, която трае много по-дълго, и го задържа в нея неподвижен, докато си играеше с бухналата, пламнала, трепетна пъпка — ключ към нейното удоволствие. Щом усетеше, че е готова да свърши, отдръпваше пръстите си и ги връщаше обратно едва когато тя отново се отпускаше, пронизана от пениса му, с разтворена в неизречена молба уста. Досега не бе познавал жена, разбираща желанията му без думи, никоя досега не му е била толкова подвластна, не бе изпитвал потребност да убива в мига на върховното удоволствие, да убива от чувствения възторг на пълното притежание. И избухна в нея едва след като я дари с разкошния плод на удовлетворението, страхотното, победно удовлетворение, което Виктория бе чакала толкова дълго.

През четирите дни, докато Милисънт бе в командировка в Лондон, двамата се срещаха в апартамента на Виктория всяка вечер колкото се може по-рано. Излизаха от кабинетите си поотделно, поотделно вземаха такси, и използваха отделни ключове. Щом веднъж се озовяха в жилището, отиваха направо в спалнята и се хвърляха един връз друг с такава гореща страст, че не им оставаше възможност да се отдръпнат, да спрат и да си дадат сметка за положението. Бяха прекадено възбудени, за да мислят или да градят планове, твърде упоени от множащите се открития за телата си, за да губят време за приказки.

Накрая Ангъс се замъкваше у дома да поспи няколко часа, да се избръсне, да си вземе душ, да се преоблече и да закуси, сякаш нищо не се бе случило. Дните им минаваха в трескави мечтания, докато присъстваха на обичайните срещи и представяния, заобиколени от нищо незабелязващите колеги. Тялото на Виктория бе маскирано зад надеждната, стабилна изисканост на монашеското й облекло. Ако някой бе проучил внимателно лицето й, щеше да си направи единствено извода, че се е наспала добре или е намерила начин да се попече на слънце. Ангъс установи, че за няколко дни може да остави агенцията на автопилот. Ако им се наложеше да присъстват на едно и също заседание, не смееха да се погледнат в очите. Веднъж обядваха със завеждащите на „Оук хил“ и едва преглъщаха залъците, но никой от мъжете край масата не забеляза да се различават от предишните квалифицирани, делови, добродушни Ангъс и Виктория.

— Какво ще стане сега? — насили се да запита тя вечерта преди завръщането на майка й.

— Мисля само как да бъдем заедно. Не можем… просто да седим и да чакаме кога ще замине отново. И дума да не става.

— Но вие с нея почти всяка вечер имате светски ангажименти. Няма как да се извиниш и да не отидеш.

— Просто не зная какво да правя. — Ангъс седна в леглото и зарови лице в дланите си.

Тъкмо от това се боеше Виктория: той не бе готов да се раздели с предишния си живот. Не допускаше мисълта, че трябва да разруши миналото си, за да изгради своето бъдеще с нея. За него беше прекалено рано да се изправи очи в очи с действителността, да признае, че е крайно време да обърне гръб на майка й, на нейната неспособна за любов, стисната, ненормална майка, чието наказание се бе забавило твърде дълго. Но Ангъс бе само на тридесет и девет, имаше достатъчно време пред себе си и Виктория трябваше да чака. Да чака и да чака. Сега, когато бе уверена в него, беше много по-лесно. Не биваше да допуска дори един неправилен ход, след като бе победила. Винаги е била уверена, че ще го откъсне от майка си. Той й принадлежеше от момента, в който го бе видяла за пръв път.

— Можем да наемем квартира близо до службата — колебливо предложи Виктория, сякаш не обмисляше този въпрос отдавна. — Ще се срещаме там от време на време… по обяд или в края на работния ден, преди да си отидеш вкъщи. Ще печелим час-два от едно или друго. Винаги можеш да кажеш, че си бил с някой клиент или си играл бридж.

— О, Господи, скъпа! — Ангъс зарови лице в рамото й. — Някакъв си час! Един час е нищо!

— Имаме ли друг изход? — запита тя.

— Никакъв — изстена той. — Никакъв.

Само след няколко дни Ангъс нае добре мебелирано студио на пет минути път с такси от тяхната кантора и уреди въпроса с прислугата. Срещаха се там при първа възможност, избягвайки служебните обеди, или пък в пет следобед. Така или иначе, служебните им ангажименти, зависещи от толкова други хора, съкращаваха срещите им и ги превръщаха в нещо непредсказуемо. Почивните дни от пролетта до есента Колдуелови обикновено прекарваха в Саутхамптън и те бяха изключително непоносими за влюбените, така че кратките командировки на Милисънт Фрост Колдуел си оставаха единственото време за истинска свобода.

Измина почти година и неутолимата им страст нарастваше с всяка отложена среща, всеки път, щом се наложеше да се откъснат от топлото си легло и да си надянат официалните маски.

— Не мога да се докосна до Милисънт — призна един ден Ангъс. — Не съм бил с нея от първия ни път.

— Тя казва ли нещо? — попита Виктория. С цялото й същество искаше той най-сетне да признае пред майка й.

— Не, не обръща внимание. Очевидно е решила да си затваря очите, не иска да знае нищо. — Виктория с хладен ужас долови облекчение в гласа му.

През 1981 година, в началото на зимата, Виктория бе повишена в главен завеждащ клиентелата на „Оук хил“. Точно тогава се изправи лице в лице с факта, че на Ангъс му бе изключително удобно да има любовница колежка, която ще стори всичко възможно да бъде с него в свободните му от работа промеждутъци, и съпруга, решена да не задава въпроси. Крайно време беше картите да се разкрият.

— Майко, ще ми се да дойда в Ямайка за Коледа… стига да има място за мен.

— Прекрасно. — Милисънт скри изненадата си. — Навярно ще доведеш и приятел?

— Не бях мислила по този въпрос, но всъщност права си, така е. Нищо особено, поне засега, не възлагай надежди. Благодаря ти, майко.

Виктория си избра най-привлекателния от всичките си поклонници — Еймъри Хопкинс, тридесет и пет годишен, разведен, борсов агент, много богат, необременен с деца, висок, симпатичен, добре възпитан и с приятно, ненатрапчиво чувство за хумор. Той прие поканата й с огромно удоволствие. Беше опитен спортист, танцуваше добре, обличаше се с вкус и изглеждаше така, сякаш чука прекрасно. На Милисънт щяха да й потекат лигите, така си мислеше Виктория. А Ангъс… Колкото повече страда Ангъс, толкова по-добре.

През седмицата, прекарана край залива Монтего, Виктория употреби всичките си оръжия. Съсредоточено слушаше Еймъри Хопкинс в дългите им разговори, предизвикани от нея самата, докато седяха малко отдалечени от останалите гости, с пълното съзнание, че нанася живи рани на Ангъс, каквито никакво кокетство не би могло да предизвика. Той се разтреперваше от ревност всеки път, щом чуеше ниския й, одобрителен смях, щом тя оживено се накланяше към Еймъри и прекарваше пръсти през свободно разпуснатата си, разрошена коса. Тя се отказа от обичайния си начин на обличане и носеше прозирни памучни плажни рокли без нищо под тях, което да прикрива заоблените й, разлюлени гърди; бикини, очертаващи разкошните й, стегнати бедра и твърдата, тънка талия; къси вечерни рокли, разкриващи блестящите й, дълги крака, от което му се свиваше сърцето.

Виктория се държеше очарователно с майка си. Държеше се очарователно с всички гости. Особено обаятелно се отнасяше към Ангъс, сякаш той бе възрастният втори баща, с когото тя бе прекарала дълги години на благодарна привързаност. Щом останеше сама в стаята си, Виктория се поздравяваше за професионалния си тренинг, който бе превърнал обаянието в нейна втора природа. Нито един несимпатичен, лишен от чар завеждащ клиентите не би оцелял дори и в най-малката рекламна агенция.

Еймъри Хопкинс щеше да я смята за още по-очарователна, стига да отстъпеше да се любят, но тя отказваше, колкото и да я умоляваше той. Разрешаваше му да я целува, да докосва шията и ръцете й, дори веднъж му позволи пред всички, събрани около басейна, да я намаже с плажно масло, но настояваше, че в дома на майка й благоприличието изисква да спи сама.

Един-единствен път се изхитри да уреди среща с Ангъс в съблекалните до басейна. Той я чакаше вътре, болезнено възбуден, с намерението да я целува, докато тя се разтрепери, да я отведе в една от стаите, да заключи вратата, да запретне полата на лятната й рокля и да я обладае, без да се интересува от нейното удоволствие. Бе си го заслужила, задето го измъчваше. Обеща си да я начука бързо, егоистично и безжалостно и да не й остави време за оргазъм; да се измъкне и да изчезне, като я зареже, обезумяла от унизително желание. „Нека страда — рече си Ангъс, — нека изпита същата мъчителна възбуда, която ме тормози цяла седмица и която не съм в състояние да задоволя. Нека се докосва и мисли за мен, както някога.“ И скърцаше със зъби, обзет от предчувствия.

Виктория връхлетя в съблекалните и се хвърли в обятията му. Едва успя да я целуне, а тя вече пъхаше двете си ръце в плувките му. Сграбчи коравия му пенис, с едната си ръка обхвана и ритмично започна да стиска топките му, а с другата все по-бързо и по-силно разтриваше члена му, как то той най-много обичаше. Ангъс замръзна на мястото си, задъхан, уверен, че ще свърши, без да е осъществил плана си. Внезапно Виктория подскочи стресната, уж усетила някой да минава край вратата на съблекалните. Измъкна ръце от плувките му и светкавично излетя навън.

„О, представям си колко страда“ — мислеше си младата жена, докато леко крачеше към къщата. Тя страдаше не по-малко. Би дала всичко да го усети в себе си, всичко, освен току-що спечелената победа.

— Да не мислиш, че не се досещам — направи го нарочно! — беснееше Ангъс при първата им среща в Ню Йорк в навечерието на 1982 година. — Държа се непристойно!

— Ти имаш свой живот. Аз не — тихо отговори Виктория.

— Господи Боже мой, разбери, срещаме се, когато е възможно.

— Не. — Тя решително поклати глава. Седеше на крайчеца на стола, стиснала ръкавиците си като дама, която очаква да й поднесат чаша чай. Ангъс мислеше, че ще е ненаситна като него, но никога преди Виктория не бе изглеждала толкова далеч от всякаква мисъл за секс. Даде си сметка, че тя все още си играе с него, докато се свеждаше над нея, приповдигаше я, целуваше я по устните, издърпваше фуркетите от косата й, разкопчаваше сакото и блузата й и всмукваше зърната й — това винаги я бе възбуждало. Тя му позволи всичко — да я блъсне върху кушетката, да я разсъблече, да я навлажни колкото иска с езика си, да разтвори краката й, да навлезе в нея, но не се отзова. Ангъс я облада с възбуда, каквато никога не бе изпитвал. Колкото по се владееше тя, толкова по обезумяваше той.

След като всичко свърши, Виктория само попита:

— Това достатъчно ли ти беше?

— По дяволите, не! А на теб?

— Толкова мога да ти предложа — неумолимо отвърна тя. — Трябва да тръгвам. Днес има бал в Лайтхаус. Ще се прибирам, за да се преоблека.

Неспособен да помръдне, неспособен дори да разсъждава свързано, Ангъс наблюдаваше как Виктория събира дрехите си и припряно се облича. Бе само пет и половина следобед и нямаше защо да бърза толкова — разполагаха с още един час, дори с час и половина. Как можеше да го изостави, възбудена и неудовлетворена, и то след като седмици наред не бе достигала оргазъм; та нали живееше заради чукането с него? Поне така смяташе той. Презираше се, докато задаваше въпроса:

— Кой ще те води на бала?

— Не е Еймъри. Не го познаваш.

Отиде си и го остави отчаян. Той дълго седя на кушетката, увит в палтото си — нямаше сили да се облече. Трепереше в топлата стая и се опитваше да разбере какво се бе случило, разкъсван между ревността към непознатия мъж, който щеше да танцува с нея тази вечер, да я гледа в очите и да получава усмивките й, и факта, че отново изпитваше яростна жажда за нейното тяло, толкова силна, че му причиняваше болка. Бе готов на всичко, само и само да я люби отново.

„Ти имаш свой живот“ — бе му казала тя. Наистина, така беше. Животът му бе изпълнен от събуждане до заспиване, Ангъс бе отговорен за доходите на една огромна компания, цепеше минутата на две, за да посрещне изискванията на клиентите си, всеки от които се нуждаеше от индивидуален подход; подчинените управители, завеждащи и творчески екипи гледаха него и Милисънт в очите за последно одобрение на всяка подготвена от тях рекламна кампания; трябваше да спортува здравата, защото на спортните площадки мъже като него укрепваха търговските си контакти; да пътува, за да основава международни клонове на агенцията и да контактува с клиентите от други градове… В края на краищата той бе един от водещите в рекламния бизнес.

Какво можеше да даде на Виктория? Само няколко откраднати часа през големи интервали.

„Представи си — каза си Ангъс, — представи си, че се разведеш с Милисънт. Агенцията ще се обърне с краката нагоре и работата за известно време ще отиде по дяволите. Ще се вдигне невероятен скандал. Въпреки това някои клиенти и творчески екипи ще останат при теб и ще започнеш всичко отначало, ще създадеш своя малка агенция, която полека-лека ще се разрасне. Да, това е напълно възможно. Случва се агенции, притежавани от няколко съдружници, да устоят, когато собствениците се разделят.“

Със сигурност имаше право да се разведе със съпругата си, блестящата, прочута Милисънт, и да се ожени за която и да било жена, дори за двадесетгодишно момиче. Най-много да загуби част от бизнеспартньорите си и повечето си приятели. В очите на околните навярно ще изглежда безсърдечен, като се има предвид възрастта на Милисънт и приноса й за неговия успех. Но хората винаги допускат, че проблемите в един брак не си личат отстрани, и проявяват снизхождение.

„Но я си представи, че след развода си с Милисънт се ожениш за Виктория.“ Ангъс най-сетне осъзна с ужасяваща яснота, че Виктория целеше брак. Толкова ли е бил глупав, та да се надява, че тя ще се задоволи само с връзката им?

„Да, представи си, че се ожениш за единствената дъщеря на бившата си съпруга, за младата жена, която в продължение на тринадесет години най-добрите ти познати са смятали за твоя доведена дъщеря.“ Не, никога! Това не беше инцест. Той и Виктория нямаха кръвна връзка. Не я бе осиновявал, дори на ум не му бе идвало подобно нещо. Не бе я докосвал, преди тя да навърши двадесет и шест. По време на невинните им вечери в нейния апартамент нито веднъж не си бе спомнил коя е нейната майка. А след това… не, никога. Особено пък след това.

Да, Ангъс знаеше всичко, но то нямаше значение. Не можеше да обясни нищо на околните. Фактите звучаха неубедително. Нито един от тях нямаше да има тежест, когато скандалът излезе наяве, а одумките нямаше да спрат до самата му смърт. Всички до един, всички членове на всички клубове, всеки доверил му се клиент, стотиците хора, които работеха с него, щяха да го вземат за човек, извършил престъпление срещу природата. Мъж, чукал доведената си дъщеря. Кой знае откога я е чукал. Мъж, предал съпругата си по най-гнусен начин. Който трябва да бъде изхвърлен от обществото. Когото всеки свестен човек би следвало да избягва.

В проблясък на здрав разум осъзна, че трябва да се раздели с Виктория. Да се измъкне от страховитата опасност, за която до днес, оглупял от желание и заслепен от секса, не си бе дал сметка. Беше извършил най-голямата грешка в живота си. Но трябваше да се измъкне от нея безкрайно предпазливо, така че никой, абсолютно никой, да не разбере. Виктория притежаваше властта да съсипе кариерата му, да опустоши най-важното за него.

През следващите месеци, щом се срещнеха, Ангъс Колдуел се насилваше да повдига въпроса за съвместното им бъдеще. Каза й, че осъзнавал какъв егоист е бил, че той самият не можел да продължава така — било противоестествено да се крият, да не се оженят, след като толкова се обичат. Но, за Бога, налагало се да проявят търпение, за да не се стига до скандали, тя разбирала, нали, милото му интелигентно момиче? Не, не, той бил наясно, че тя щяла да излиза с други мъже, би изглеждало странно, ако не го прави, ала не можел да не ревнува, макар да знаел, че тя не спи с тях, нека му простяла неговата ревност, само да му обещаела, че никой друг нямало да я докосва.

Да, естествено, че й имал доверие, нали знаел колко дълго го била чакала. Молел я само да облекчи задачата му, докато търсел начин как да получи свобода, да не го лишавала от любовта си, от целувките си… Да, знаел, че скоро ще навърши двадесет и девет, но й обещавал дотогава да измисли някакъв приложим план. Не, нека не става и не си тръгва точно сега, когато отново я желаел, нека му позволи да я люби още веднъж, само за това я молел.

Ангъс си осигури, кажи-речи, година, докато търсеше изход от положението.

— В Лос Анджелис! Не говориш сериозно! Защо искаш да замина там? — извика Виктория.

— Искам да заминем двамата…

— Но…

— Мила, помълчи и ме изслушай. Лос Анджелис е изходът. Дори се чудя как не се сетих по-рано. Истински шанс е да започнем отначало, да изградим нов живот, да сме заедно, да работим и…

— Но защо да заминавам първа, без теб и сама?

— Защото такива големи неща се вършат постепенно. Изслушай ме внимателно, Виктория. Докато работиш за „Колдуел и Колдуел“, си пленник на компанията. Но ако отвориш собствена кантора, ако обявиш своята самостоятелност, аз ще се присъединя към теб веднага, щом получа развод.

— Наистина ли смяташ, че желая да основавам малка агенция, и то сам-сама, в град, който не познавам, на три хиляди мили от центъра на събитията? И дума да не става, Ангъс.

— Ами ако започнеш с около двайсет милиона? Тогава ще можеш да прикоткаш неколцина от най-добрите творчески екипа; те ще те последват. И ще станеш господар на положението в собствената си работа. А аз ще се присъединя към теб с много милиони долари. Не е ли по-добре, отколкото да останем в един и същ град с Милисънт?

— Двадесет милиона?! Откъде ще намеря двадесет милиона?

— Остави това на мен. Зная какво да правя. Ако не успея да ти ги осигуря, няма да заминеш никъде, мила моя, а аз ще се заема с план Б.

На следващия ден Ангъс Колдуел си уреди обяд със стария си верен приятел и пръв клиент Джо Дивейн, който му дължеше много за успеха на „Оук хил фуд“.

— Джо, имам нужда от голяма услуга.

— Имаш я.

— Не бързай. Ще те разбера, ако ми откажеш, но Виктория и майка й имат многобройни и изключително сериозни проблеми помежду си.

— Лоша работа, Ангъс. Съжалявам.

— Никога не са били близки, Джо. Как ли не опитвах да подобря отношенията им, но още когато се ожених за Милисънт, вече е било късно да оправя нещата, каквито и да са били те.

— Наистина лошо, Ангъс, много жалко. Не съм знаел.

— Надявах се да си остане в семейството, сега обаче… е, на теб ще кажа пръв: Виктория е решила да напусне агенцията.

— По дяволите! Направо отвратителна новина! Знаеш колко разчитам на това момиче. Тя е най-силната ми карта! Ужасно жалко, че напуска, ужасно! Но какво мога да направя аз? Искаш ли да поговоря с нея? По дяволите, Ангъс, след като ти не можеш да я задържиш, какво да кажем за мен?

— Точно за това искам да поговорим, Джо. Виктория има намерение да се премести в Лос Анджелис. Смята да вземе със себе си най-добрите ни творчески екипи и да отвори собствена кантора. Не можем да я спрем по никакъв начин.

— Да му се не види! Ама че беля! Не ти завиждам, но най-много съжалявам самия себе си. Имам нужда от момичето, спечелихме много от рекламата, която тя ръководеше, и продадохме много храни.

— Да не мислиш, че не зная. Тук идва ред на услугата, която ти искам, Джо. Ще й дадеш ли част от своя бизнес? Имам предвид трите нискокалорични поръчки.

— Да го изтегля от теб ли? Да изтегля двайсет милиона от теб и да ги дам на някаква нова агенция? Ти си полудял, Ангъс.

— Напротив. Въпрос е само на време — Виктория сама ще те покани. Ще е логично от нейна страна. Откак постъпи при нас преди осем години, тя работи изключително с твоите клиенти, отрака се страхотно и твоят маркетинг и рекламата ти се разбират чудесно с нея.

— Да, толкова по-жалко.

— Джо, напълно е възможно сам да поискаш да се прехвърлиш при нея, но няма да го сториш от лоялност към — Дяволски си прав, няма. Навярно с теб печелим около сто милиона, Ангъс.

— Нещо такова, Джо, горе-долу толкова. Виктория ще трябва да получи компенсация за годините на усилен труд. Надявам се, че няма да е все така непримирима и семейната вражда полека-лека ще се уталожи.

— Какво говориш! Интересно, Ангъс, интересно. Милисънт съгласна ли е?

— Ако Милисънт разбере, че идеята е моя… Остави, Джо, животът ми няма да струва и пукната пара. Нещата вкъщи наистина са много обтегнати. Всъщност майката и дъщерята не си говорят. Аз съм този, който се опитва да се справи с положението. Разчитам на теб, Джо, че каквото и решение да вземеш, никога няма да споменаваш за това.

— Боже, нали ме познаваш. Виж какво, Ангъс, нека си помисля ден-два. Няма причини планът ти да се провали. От една страна, ще запазим Виктория, от друга, ще си останем в „Колдуел“. Напълно ли си сигурен, че няма да размислиш? Двайсет милиона са дебел комат дори за гигантска агенция като вашата.

— От месеци мисля само за това.

— Значи толкова е зле, а?

— Много по-зле, Джо, много.

— Всъщност какво точно знаем за Виктория Фрост, Арчи, освен факта, че е страхотен професионалист и очевиден наследник на „К и К“? — попита Байрон.

— Какво още ти трябва да знаещ?

— Ами интересно ми е например защо изглежда така дяволски неуязвима. Тя е само на тридесет, като нас, но колкото повече опознавам тая жена, толкова по ми заприличва на непревземаема крепост. Това не е нормално. В поведението й няма шик.

— Никакъв шик, Байрон, точно обратното.

— Дали води полов живот? Ако си имаше гадже, при тия клюкари тук все щяхме да разберем. Този въпрос ме безпокои, макар че не бих си признал пред никого, освен теб.

— Може пък да е лесбийка? Нали така мислят мъжете, ако някоя жена не се интересува от тях? В едно съм сигурен — няма хора, лишени от сексуалност… Виктория не е такава.

— Може пък да пуска димна завеса. Например да води двойствен живот на проститутка в някой бардак като Катрин Деньов в „Дневна красавица“. — В гласа му прозвуча надежда.

— Байрон, сто пъти ти казах да престанеш с тези френски филми.

— Разправят, че като гледаш четири филма на Бунюел, по дланите ти поникват косми — замислено рече Бай.

— Четири! — възкликна Арчи. — Очевидно не обръщаш внимание на великото предупреждение: „Един философ се равнява на двама извратени типа.“

— Кой го е казал?

— Жан Кокто — бързо отвърна Арчи, разчитайки, че Байрон няма да се задълбочава. — Погледни нещата от другата им страна: нашата началничка Виктория Фрост, никога Вики, непрекъснато общува с купища преуспели мъже, особено в „Оук хил“. Може би си е избрала това защитно поведение, тази външност вместо димна завеса, като прикритие. Хиляди работещи жени го правят.

— Не. Тук има нещо друго, Арчи. — След няколко години близко сътрудничество с Виктория Байрон се чувстваше лично засегнат от нейните обноски — уравновесени, изискани и професионални като на изтъкнат дипломат от кариерата преди оттегляне от последния си пост, който винаги по традиция е най-престижният.

Имаше някаква скрита страст у нея, Арчи и Бай отдавна го бяха усетили. Но пред тази страст бе спусната бариера, зад която те не можеха да надникнат.

Един ден през лятото на 1982 година, точно преди тридесетия си рожден ден, Виктория Фрост покани двамата младежи на вечеря в апартамента си — чест, с каквато досега не ги бе удостоявала.

По време на аперитива и вечерята, сервирана от прислужница в малката, осветена от свещи трапезария, тримата размениха само служебни клюки. За кафето и коняка се преместиха в дневната. Там Виктория спокойно им разказа, че е решила да напусне „Колдуел“ и да отвори своя собствена агенция.

— Не искайте от мен да ви обяснявам защо. — Хубавото й лице се напрегна, а ясният й глас внезапно прозвуча свирепо. — Очевидно и двамата разбирате, че това е свързано с дълбоките, нерешими проблеми между мен и майка ми, но сега няма да се впускам в подробности. Ще взема със себе си три от поръчките на „Оук хил“. Вие си авторите на тези кампании. Знаете, че ви смятам за най-добрия екип в агенцията, и бих искала да дойдете с мен.

Тя замълча за момент и огледа смаяните им лица. Продължи с по-мек глас:

— Вижте какво, момчета, ако отхвърлите предложението ми, много ще се разстроя, тъй като Джо Дивейн наистина ви цени. Той обаче няма нищо против да поканя друг творчески екип, ако вие не се съгласите. С други думи, преместването ми не зависи от вас, то ще се осъществи така или иначе — с вас или без вас. Мога да подбера какъвто екип пожелая от всички агенции в града. Трите поръчки ще ми донесат двайсет милиона долара. Ако кажете да, тримата ще станем равноправни съдружници в новото ми предприятие.

— Почакай една минута, Виктория — спря я Байрон, смаян както от предложението й, така и от перспективите, които разкриваше то. — Да напуснеш някоя агенция и да основеш нова е едно, да вземеш клиентите на „Колдуел“ е съвсем друго. Особено както сте едно семейство. Господи!

— Навярно си чувал за подобни случаи. Разбира се, не се смята за особено честно, но някои от най-големите рекламни агенции са започвали по същия начин.

— Права си, случвало се е и преди — бавно изговори Арчи. — Само че ти знаеш защо го правиш, а ние не. Разкрий ни поне някакви подробности защо Джо Дивейн е решил да заработи с теб. „Колдуел“ открай време се занимават с неговия бизнес. Ако не бяха те, той щеше да си остане най-обикновен производител на храни.

— Не, Арчи, не мога, дори да решите да ме последвате. Но ще ви кажа, че за нищо на света не бих ви помолила да напуснете, ако не бях абсолютно уверена, че всичко ще се нареди. Аз изоставям работата си, бъдещето си… каква по-сигурна гаранция от това?

— И как ще се осъществи? — попита Байрон. Двамата с Арчи отдавна мечтаеха за собствена агенция, ала не бяха предвиждали подобен бандитски сценарий.

— Просто и бързо — отговори тя. — Тримата ще напуснем заедно и ще сформираме нова агенция: „Фрост, Рорк и Бърнхайм“ или „Фрост, Бърнхайм и Рорк“ — зависи от вас, — стига моето име да стои на първо място… В края на краищата, идеята е моя. След около седмица „Оук хил“ ще предложат трите си артикула за преразглеждане. Ще поканят, естествено, титуляря „Колдуел“, както и нашата нова агенция. След обичайното съревнование ние ще получим поръчката. Подобни прозрачни средства не могат да измамят никого, но поне са законни.

— Виктория, Байрон и аз трябва да обсъдим предложението ти.

— Разбира се. — Тя се изправи. — Чакам отговора ви след двайсет и четири часа. Все едно какъв ще бъде, смятам двама ви за най-добрите.

— Тя ще изгуби много повече, отколкото ще спечели — рече Байрон.

— Да, но, все едно, ще напусне „Колдуел“.

— Почти не познаваме семейството. Дори не съм ги виждал от последното коледно тържество.

— И все пак това е въпрос на почтеност.

— Виктория заслужава нашата лоялност повече от двамата Колдуел. Работим с нея, докладваме на нея.

— Байрон, пресилваш нещата.

— Тя каза, че нейните проблеми били неразрешими.

— Но ние нямаме проблеми с тях — възрази Арчи.

— Обаче не сме им и съдружници, нали. Такъв шанс се дава веднъж в живота.

— По дяволите, така е — процеди Арчи през зъби. — Колко струва да се правиш на „господин Чисти ръце“?

— Не ни е по джоба. Да седим и да чакаме как друг екип ще получи нашите клиенти ли? Три години от живота ни и най-добрите ни идеи отидоха в тази кампания.

— Значи искаш да приемем? — запита Арчи.

— Това въпрос ли е или констатация?

— Ние сме екип — изтъкна Арчи.

— Ти питаш и констатираш едновременно. Умираш си за такива работи.

— Ти също — бързо му отвърна Арчи.

— И двамата искаме, но и двамата го смятаме за неправилно — изпъшка Бай.

— То все едно ще стане, с нас или без нас. Не можем да я спрем, тогава защо да не участваме.

— Не виждам никаква причина, като се изключат етичните съображения.

— Ако се занимаваме толкова педантично с етичните съображения, ще трябва да се захванем с религия, а не с реклама — заяви Арчи и с това реши въпроса.

Всичко стана точно както Виктория бе предсказала. Скоро след преместването в Калифорния „ФРБ“ набра известен брой нови клиенти: прекрасни лозя в Напа вали, „Тестени изделия Бугатини“, Асоциацията на калифорнийските производители на артишок, една компания за билкови чайове, един вносител на скъп ароматичен оцет и на зехтин и още неколцина — за съжаление все от хранителния бизнес — започнаха като агенция, специализираща се в опаковките за храни, и май бяха обречени да си останат такива. Като цяло новите им клиенти носеха около десет милиона долара, точно колкото да създават илюзията за някакъв прогрес, но подобен напредък съвсем не изглеждаше блестящ за хора, свикнали с възторга от работата в голяма агенция с огромни приходи.

Тогава Виктория реши да наеме кантора, прекадено голяма за техните нужди, и назначи декоратор, с чиято помощ интериорът да шашва бъдещите им клиенти.

Срещаше се с Ангъс много по-рядко, отколкото бе разчитала. Той обясняваше, че Милисънт затруднявала нещата повече, отколкото бил очаквал. Ако я накарал да бърза, щяла да се заинати и плановете им нямало да се осъществят. Той и Виктория били постигнали толкова много, че се нуждаели само от още малко търпение, от още малко време…

„Още време ли?“ — мрачно си рече Виктория и побутна настрани плодовата салата, която Поли й бе донесла. Като че не бе осигурявала на Ангъс търпение, търпение и пак търпение, докато не й се стори, че ще умре от търпеливост. По време на командировката й в Ню Йорк не бе намерил свободна минута за нея, въобще не се видяха насаме. Усещаше как сърцето и тялото й се късат от омраза към майка й и отвращение към Ангъс, неспособен да се изтръгне от безкрайните си задължения.

И какво намери, като се завърна? Арчи и Байрон, единствените хора, на които разчиташе, които знаеха коя е тя, които я познаваха отпреди калифорнийското й заточение, се веселяха, празнуваха и си губеха времето с Джиджи Орсини, прекалено добре облечена и очевидно напълно неподготвена за рекламния бизнес. Това момиче по някаква неясна за Виктория причина й напомняше за Милисънт на младини.

7.

В Ню Йорк срещнах един човек на име Том Ънгър — неочаквано забеляза Джош малко след мълчаливата и напрегната вечеря, по време на която Саша се утешаваше, че просто е преуморен от последното си тежко дело. Бе прекъснал обичайния им поход до креватчето на спящата Нели и бе отвел жена си в библиотеката.

— Ох, слава Богу! — възкликна Саша, едновременно с облекчение и яд. — Ето какво било! Никога повече не се дръж така с мен, Джош Хилман. Помислих, че са ти открили някаква смъртоносна болест и се чудиш как да ми съобщиш. Нямаш си представа какъв вид имаш, откак вчера се върна от Ню Йорк. Побърках се от тревога… Но не посмях да те попитам, защото се боях от отговора ти.

— Том… ти е бил любовник. — Джош произнесе думите натъртено и не успя да скрие тежката си въздишка.

— Ама разбира се — отговори тя тутакси и раздразнено отметна дългата си черна коса. — Затова ли си толкова разстроен? Отвратително от негова страна — да ти го каже, след като знае, че сме женени. Колко вулгарно! И ти ме изтормози заради глупава ревност със закъсняла дата! Мъже! Повдига ми се от вас!

Саша стана от креслото и се заразхожда из стаята, като внимателно разглеждаше Джош, сякаш дотогава не го бе виждала. Интелигентната му уста, славянските му скули, късата му сива коса, високият му ръст и язвителното му, но приятно лице внезапно й се сториха непознати, променени от измъчения му поглед.

— Ти какво, ще седиш така и ще ми разправяш, че си очаквал да съм девствена, когато се оженихме ли? — избухна Саша. Мъжът й не продумваше. — Смяташ, че една двайсет и четири годишна жена е прекарала целия си живот заключена в пояса на девствеността в очакване да се появиш ти ли?

— Не. Предполагах, че си се влюбвала, както и аз… Че си имала връзки или както там ги наричаш.

— И защо ми излизаш сега с Том Ънгър? Трябва ли да се извинявам? И какво, по дяволите, му отговори, след като той изтърси историйката за някогашните ни лудории? Напусна с достойнство или му фрасна един?

— Той не знаеше, че сме женени.

— Какво? Искаш да кажеш, че Том Ънгър без всякаква причина ходи насам-натам и ръси наляво и надясно моето име като свое бивше завоевание? „О, между другото, навремето въртях любов със Саша Невски.“ Ей сега ще звънна по телефона на това развратно, лигаво копеле и ще му извъртя такъв скандал, че ще забрави и собственото си име, да не говорим пък за моето. И като си помисля, че някога го харесвах!

— Не стана така.

— Най-добре да ми кажеш как е станало, Джош, и то още сега — дума по дума. Няма да оставя нещата така. Не желая да те гледам как ме порицаваш за неизвестно какво с всяка пора по тялото си. Да си имал любов с Том Ънгър не е престъпление дори ако самият той е станал престъпник.

Усърдно, внимателно Джош разказа с подробности всичко, случило се на обеда в Ню Йорк, без да пропусне нито една дума.

Саша го изслуша, без да помръдне, забола очи в килима, играейки си с широкия си плетен колан. В стаята се възцари тишина. Най-сетне тя вдигна глава и го изгледа състрадателно.

— Прощавай, мили. Естествено е да си разстроен. Не мога да ти опиша колко съжалявам, че сама не ти разказах всичко това. Не съм и сънувала, че ще го научиш по такъв ужасен начин, и то на публично място… О, трябваше да предположа, да ти кажа…

— Ти съжаляваш за начина, по който съм научил, че си имала трима любовници едновременно! Смяташ, че е важен начинът!

— Защо, не е ли? — Саша стана, прекоси стаята и го измери с очи от глава до пети, сякаш Джош бе някакъв мърляв просяк, почукал на вратата с молба да използва телефона. — Не е ли?

— Не, за Бога, не е!

— Тогава какво? Какво е по-важното, Джош?

— Ти, Боже мой, ти! Ти си направила… такова нещо! Дори не си го криела. Ънгър каза, че и тримата са знаели за останалите, смятала си това за свое право. Все още го смяташ — извика съпругът в пристъп на болка.

— О, не. Не смятам. — Саша замълча и го изгледа много сериозно. Събра длани и после ги разтвори като цвете. Благородното й, широко чело бе ясно и спокойно. — От първия път, когато спах с мъж, съм знаела, че щом се омъжа, с тази част от живота ми ще бъде свършено. Имам различни критерии за секса. С теб не е ли така? Вярвам, че неща, напълно приемливи за неомъжено момиче, са недопустими за една щастливо омъжена жена. Иначе бракът ще рухне.

— О, Господи, как не разбираш? Трима мъже… трима любовници… които имат право да те… да бъдат с теб… а ти като жонгльор с три портокала — и това нямало значение? Един през първия ден, следващия за втория… О, Боже… — Джош зарови лице в дланите си.

— Така беше, Джош. Не смятам да се извинявам за това. Ако очакваш от мен да се засрамя, няма да дочакаш. — Саша не говореше предизвикателно, а просто със съзнанието за правилността на действията си, за своята вярност към представите си за живота.

— Ти наистина не разбираш — отчаяно изрече съпругът й. — Ти просто не искаш да разбереш.

— Бях Голяма мръсница, както сама се наричах, и какво от това? Не съжалявам, че се възползвах от свободата си, докато я имах. Никога не съм спала с мъж, когото не съм харесвала. Никога не съм спала с мъж, за да получа нещо друго, освен удоволствие. Не съм ги лъгала. Все още щях да постъпвам така, ако не бях те срещнала и не се бях влюбила в теб.

Тя замълча в очакване той да я погледне, искаше да види изражението му, но той седеше, скрил лицето си в ръце.

— Опитай се да ми изтъкнеш поне една сериозна причина, Джош, да съжалявам, че съм живяла така — настоя Саша. — Какво губиш ти от това, какво губи любовта ми към теб? Аз съм същият човек, когото ти обикна, за когото се ожени. Времето на Голямата мръсница свърши веднъж завинаги, но аз съм си аз, Саша. Защо смяташ, че имаш право да ме обвиняваш сега!

— Колко… колко бяха? — Джош говореше, сякаш му изтръгваха думите с ченгел.

— Не зная — звънна възмутеният глас на жена му. — Не съм ги броила. Опитваш се да ме унижиш, но унижаваш единствено себе си. Не се ли отвращаваш от себе си да задаваш такъв въпрос? Това е под достойнството ти.

— Но не е било под твоето достойнство да преминаваш от мъж на мъж! — извика Джош.

— Не, не беше. Бях вярна на себе си.

Съпругът се задъха от нейната наивност. Поклати глава, прегърби се още повече, опита се да проясни мислите си, да види нещо — каквото и да било — от нейна гледна точка, но те двамата сякаш се намираха от двете страни на широка пропаст и се опитваха да надвикат бурен вятър с изискани, префинени тънкости.

— Джош, за Бога, престани да седиш там като Йов. Махни ръцете от лицето си! Тази история няма нищо общо с нас двамата. Ставаш смешен.

Той вдигна глава и тя видя изкривеното му лице, очите му, които не можеха да срещнат нейните. Сърцето й се сви и Саша осъзна, че въобще не е смешно.

— Джош! — извика тя. — Джош!

Нямаше да остави техният свят да бъде разрушен. Изтича при него и прегърна главата му. Трябваше й време. Един справедлив мъж е в състояние да разбере. А Джош бе справедлив.

— О, Дейви, успяхме, наистина успяхме! — ликуваше Джиджи в дневната на своята къща. Беше го замъкнала там с намерението да пият по чаша в чест на празника, преди да излязат на вечеря. Бе обзета от еуфория заради победата — истинска, зашеметяваща, гигантска победа, която веднъж завинаги бе уталожила всички непризнати съмнения, че не я бива за рекламата.

След представянето двамата с Дейвид решиха, че не бива да се връщат в офиса особено заради единия от съдружниците, който едва ли изгаря от желание да му висят на главата и тайно да злорадстват.

— Ти успя — ухили се той, докато я гледаше как се премята на кушетката от възторг.

— Заедно успяхме и не ми прехвърляй заслугата, че иначе ще те ударя, Дейви Мелвил. Наздраве! — Джиджи вдигна чашата си. — Долу управниците, на крак, чин-чин и всичко, за което искаш да вдигнеш тост. Чу ли как Виктория каза „Още в понеделник се заемаме с подробностите“? Не смяташ ли, че едва не се задуши, докато говореше?

— Мислех, че ще припадне, не че ще се задави.

— Дейвид не можеше да сподели напълно непринуденото щастие на Джиджи. Той се чувстваше почти толкова щастлив, но в рекламата, както и на всички други поприща е най-радостен първият триумф. Спомни си своята първа победа преди около пет години — бе спечелил поръчка за половин милион долара. Три дни и три нощи сякаш летеше над земята.

Сега откри, че едно силно чувство сдържа и пречи на свободната му радост. Близостта на Джиджи го притесняваше.

За пръв път оставаше напълно насаме с нея. Ако нарочно бе планирала всяко свое движение, та да го накара да си я представи гола, едва ли щеше да постигне подобен ефект. Когато се навеждаше да долее чашите, гърдите й се очертаваха под блузата. Докато му носеше чашата, Дейвид би се заклел, че чува как под полата й бедрата се трият едно в друго. Като му я поднесе с размах, той ясно си представи как ръцете й обвиват шията му и тя притиска главата му към себе си.

По дяволите, щеше да се побърка.

— Откъде имаш тази голяма къща? — попита той. Джиджи бе запалила само двете лампи до кушетката и стаята изглеждаше огромна в зимния здрач.

— Късмет. Наех я… О, Дейви, нали синьора Елеонора Колона е божествена?

— Божествена. Значи си живееш живота тук съвсем сама?

— Учудващо е колко бързо свиква човек да живее в големи пространства. Джорджо… Джани… Енрико… Обожавам ги! Световни са, нали?

— Върхът. Слушай, Джиджи, срещаш ли се с някого? Искам да кажа, няма ли някой да нахълта тук и да каже: „Кой е тоя, дето седи на дивана ми и пие с моята любима?“

— С никого „не се срещам“ според старомодния ти израз. — Джиджи се прозя. Умората си казваше думата след отзвучаващата превъзбуда. — Не съм ничия „любима“, много ти благодаря. Дейви, момчето ми, никога повече не употребявай тази дума — мразя я. Жена, момиче, гадже, маце, ако щеш, само не и любима.

— Ама аз не я употребих. Просто си представих как я казва някой друг.

— Никой няма да посмее. — След тези думи Джиджи осъзна, че нейната свобода е действителна, действителна като празната й къща, като празното легло, като самотните й вечери, като липсата на мъжки допир до нейната кожа. Единствено възбудата и бързането около поръчката на „Индиговосините“ я бяха спасили от мислите за Зак.

Тя се протегна с високо вдигнати над глава ръце, за да се отпусне след днешното напрежение. „Имам нужда някой да ми разтрие гърба“ — лениво си помисли момичето.

— Дейви — изкомандва го тя, ела по-близо. Свали си очилата.

— Ако ги махна, няма да виждам нищо.

— Все ми е тая дали ще виждаш. Искам да погледна очите ти. — Изпита желание да съсредоточи вниманието си върху Дейвид Мелвил, с когото бе прекарала последните изтощителни дни. Имаше нещо загадъчно и приятно да седи тук с него. Уютно, интимно, сгряващо.

Обхвана я прилив на остро любопитство: бе си мислила, че го познава, а всъщност не знаеше нищо за него. Нищо съществено. А това не бе редно за членовете на един творчески екип, нали така? Навярно, ако го познаваше по-добре, щеше да го помоли да й разтрие гърба.

В стаята съвсем се бе стъмнило. Джиджи се приведе, за да го разгледа по-отблизо.

— Хм… Както предполагах, ирисите ти имат необикновен цвят — кафяво на петънца, като яребични яйца. Косата ти е тъмнокафява като шоколад, а кожата ти е с цвят на добре разбита сметана. Ама, Дейви, бих могла да направя шоколадово суфле от теб!

— А аз от теб — истинско ястие. — Той я сграбчи с дългите си ръце. — Ще те схрускам, Джиджи Орсини, докато от теб остане само някой друг кичур червена коса и празна тубичка от туш за мигли!

— Дейви!

— Ти си виновна, дявол да го вземе — изстена той и я целуна с цялата страст и любов, която бе потискал от деня, в който я видя за пръв път.

— Дейви, какво правиш, за Бога? — Джиджи се престори на учудена. „Наистина ли исках само да ми разтрие гърба?“ — запита се тя; стараеше се да бъде честна към себе си. — „Леле, какви вкусни и силни устни има! Съвсем не приличат на суфле.“

— Мълчи и внимавай. — Той продължи да я целува и Джиджи усети нарастваща слабост. Дейвид бе такъв сладур, но кой би помислил, че се целува толкова добре? Нима бе очаквала да я прегръща така силно, точно както тя обичаше? Откъде би могла да знае, че излегнат до нея — това пък кога се бе случило? — този дългуч е успокояващ, сигурен и хубав като скала, нагрята от слънцето? Как да повярва, че можеш да работиш в една стая с някого седмици наред и да не разбереш, че устата му е толкова красива, та чак става невъзможно да устоиш на целувките му?

— О, Дейви… — Джиджи се размърда в обятията му и се притисна още по-силно към този божествен, нерешителен мъж.

— Моля те, мила, моля те, дай ми шанс. Толкова съм влюбен в теб, че ще полудея…

— Prego… — прошепна тя.

— Искаш да кажеш… — Дейвид не бе сигурен какво точно означава prego и се боеше от погрешна стъпка точно сега, когато държеше своето съкровище в прегръдките си и бе изповядал любовта си.

— Prego означава да… на всяка цена… прави каквото искаш…

— А това? — попита той и взе да разкопчава блузата й с умелите си пръсти на художник, сега разтреперани и непохватни.

— Каквото искаш… — измърмори Джиджи и затвори очи, та да усети по-добре първата му целувка върху гърдите си. Щом я почувства, се раздвижи, както листата под първите капки дъжд. — О, да, точно така…

Дейви се изтърколи от дивана, коленичи на пода и пое гърдите й с опитни, чувствителни пръсти. Погали ги с удивление и на слабата светлина на лампите се възхити от свежите им, розови и крехки зърна. Все така на колене се освободи от дрехите си, като придружаваше всяко движение с целувка. Езикът му проникна в отворените й уханни устни. Джиджи видя колко красиви са раменете, ръцете и китките му — с добре очертани, издължени и стегнати мускули. Той се изправи и тя неочаквано заповяда:

— Спри…

— Да спра ли? — Младежът не повярва на ушите си.

— Да… Искам да те разгледам. — Джиджи се засмя тихо и игриво. Горда в голотата си, тя седна на пети и взе възбудения му пенис. Дейвид видя усмивката да изчезва от лицето й. Тя прехапа долната си устна и затаи дъх от учудване, докато премерваше дължината и тежестта на члена му с въздушните си, нетърпеливи пръсти. Докосваше го, обхващаше го, пускаше го, умишлено го влудяваше. Устата й пресъхна, сърцето й се разтупка и вече неспособна да се сдържа, тя се отдаде на дълго обуздаваното желание, отпусна се на кушетката и му се остави с такава жажда, с каквато сухата пръст се оставя на пороя.

Скоро след като се премести в Калифорния, Виктория нае апартамент в една сграда в стила на регентството, върху бивши земи на „Туентиът сенчъри фокс“. Добре охраняваният комплекс предлагаше ред преимущества — сигурност, подземен паркинг и поразителна анонимност. Това й даваше възможност направо от колата да се качи с асансьора на четвъртия етаж до апартамента си, разположен заедно с още три жилища, без да вижда никого и без никой да я види, освен някой разсеян мълчалив съсед. Всички те бяха доста по-възрастни от нея. Бе докарала цялата си мебелировка и всичките си книги от Ню Йорк и в стаите с изключително високи тавани бе възпроизвела някогашната нюйоркска обстановка.

След преговорите с „Индиговосините морета“ се върна в офиса си, проведе няколко заседания с другите творчески екипи и направи всичко възможно Арчи и Бай да не я докопат, за да обсъдят възторжено всички подробности от победата. Знаеше, че е допуснала позорна тактическа грешка, и не искаше да слуша как с целия си присъщ такт ще се опитват да я откачат от собствената й въдица.

Нахлузи ватирания си копринен халат, приготви си питие и се замисли за събитията от отминалия ден. Когато изрази позицията си относно кампанията на Джиджи и Дейвид, не си бе оставила възможност да лавира — преди не бе допускала подобна грешка, грешка на аматьор. Поръчката на Бен Уинтроп за „Омагьосаният таван“ още не бе станала реалност. Джиджи бе обяснила, че той щял да прекара няколко седмици в Ню Йорк. Извинението несъмнено щеше да се окаже действителност, както и успехът на компанията „Abbondanza“. Докато размишляваше, Виктория не си даде сметка, че е стиснала устни и присвила очи, от което лицето й изглеждаше отблъскващо и сурово. Оная малка кучка водеше очарователен живот, откак бе постъпила в агенцията им; изглежда, никога не допускаше грешки.

Зачуди се защо ли изпитва такава инстинктивна омраза към Джиджи. Червенокосата мръсница имаше блестящ принос за агенцията, но Виктория усещаше, че всеки успех на малката по някакъв начин се превръща в разгром за нея самата. Когато я описа на Ангъс, той каза, че Джиджи приличала на Милисънт Фрост в началото на кариерата си — миниатюрна, енергична чаровница, златно момиче, кипящо от идеи и енергия. Според Виктория това бе глупаво — никой нормален човек няма да сравни едно двадесет и три годишно хлапе без всякакъв опит в рекламата, което засега имаше един-единствен пробив и очертаващ се втори, с могъщата, почти шестдесетгодишна жена, знаеща за бизнеса повече от всички жени на света, взети заедно.

Докато обикаляше стаята и палеше лампите, Виктория се запита къде още греши Ангъс. Бе изтекла почти година, откак я бе убедил да напусне „Колдуел и Колдуел“, и какво? Една трета от дяловете в малка агенция, нежелано изгнание от родния й град и принудителен разрив с всички ергени, дето се тълпяха наоколо й в Ню Йорк. Що се отнася до Ангъс и обещанието му за брак — нищо. Тя не откриваше видими следи от действителна промяна въпреки постоянните му уверения, че живеела твърде далеч, за да съди. Никога не бил преставал да гради планове, да полага нужната основа, но без взаимно търпение били обречени на неуспех.

Думите му се забиваха като метални нокти в кожата й, късаха опънатите й нерви. След всеки телефонен разговор й се искаше да му крещи, да пищи отвратително, докато той не изпълни желанието й. Обаче Ангъс бе изключително убедителен, думите му звучаха толкова разумно, че се виждаше принудена да се съгласява и да потиска паниката си.

За последната година се бяха видели общо четиринадесет пъти. При нейните посещения в Ню Йорк Ангъс бе успял да откъсне само няколко часа през девет различни следобеда. Идваше за малко в хотела й, преди да се прибере вкъщи. Другите им пет срещи се състояха тук, в Лос Анджелис, в нейния апартамент, през кратките му престои на Западното крайбрежие.

Нито дългите почивни дни, обещани от него преди нейното заминаване, нито пътешествията по крайбрежието и в пустинята се бяха осъществили. Той не разполагаше с време, не можеше да измисли причини се застоява по-дълго в Калифорния, нито извинения за отсъствията си в края на седмицата, тъй като жена му оставаше сама.

Неговата секретарка и секретарката на Милисънт отдавна бяха сключили здрав съюз, та и двете да поддържат връзка с него по всяко време на денонощието. За тях щеше да е жесток позор, ако го изтървяха от мрежите си за повече от няколко часа, и то само, при условие че за това време той имаше абсолютно убедително обяснение. „Със същия успех би могъл да се намира в добре охраняван затвор“ — злобееше Виктория.

Дори телефонните им разговори траеха броени минути. Тя не можеше да му позвъни нито вкъщи, нито в службата. Часовата разлика от три часа между Ню Йорк и Лос Анджелис също създаваше проблеми. Когато Ангъс отиваше на работа, в Лос Анджелис все още бе едва ли не нощ. Следобед, щом се освободеше от надзора на секретарката си, в Калифорния бе ранен следобед и Виктория бе заобиколена от хора. Щом тя приключеше, той вече си бе у дома или излизаше за светски ангажименти.

„Във всеки случай — саркастично си мислеше Виктория — нима Ангъс си въобразява, че обаждането му след обяд в офиса, където телефоните звънят неспирно, може да ми замени неговите целувки? Или че, като ми звънне сутрин, преди секретарката му да е дошла, и ме събуди, ще ме удовлетвори?“

Не, да има да взема — тя се бе погрижила за себе си. И то доста успешно. Настани се в любимото си ъгълче срещу запаления огън в камината.

Бе пристигнала в Лос Анджелис с топли препоръчителни писма до някои дами, свързани с кипящия светски живот, от който се бе лишила, напускайки Ню Йорк. Тези жени принадлежаха към най-висшите слоеве на лосанджелиското общество. Виктория се сближи с всяка от тях и спомена за желанието си да бъде полезна, да участва в тяхната благотворителна дейност. И защо не в края на краищата? Бе в състояние да им предложи всичко. Много скоро се смяташе за истински успех да я ангажират за своята работа, за любимата си кауза. Мислеха я за богата наследница. Освен това изглеждаше безопасно лишена от сексуалност. Бързо проникна в тези групи от дами, до които много жени от Лос Анджелис не успяваха да се доберат с години.

Пред няколко от тях — най-влиятелните в благотворителността — Виктория изповяда, че имала „споразумение“ с един мъж в Лондон. Немногословно даде да се разбере, че той е титулувана особа, земевладелец, но нещастен в брака си, но че любовта й не е безнадеждна. Дамите си рекоха, че това обяснявало нейната чистота, достойнство и лека тъга, необичайни за добра партия като нея. Ето защо не се срещала със свободните младежи на същата възраст и тъкмо това я правело идеалната жена, която не флиртува със съпрузите им, с техните женени синове и зетьове, ето защо била добре дошла на всички забави за избрани.

Дамите дори не подозираха, че тя прилича на каубой, нахълтал сред стадата добитък да си избере биче за жигосване. На ум не им идваше, че по време на тенис или на баловете, та дори при редките посещения в църквата „Вси светии“ в Пасадена Виктория се озърташе за избраник. Винаги се спираше на млад женен мъж, ама много женен, за някоя от любимките на обществото, който би загубил всичко, ако се похвали с Виктория пред когото и да било. Никой не подозираше, че тя щателно и предпазливо изчаква най-подходящата възможност на някоя шумна сбирка да прошепне няколко думички в ухото на набелязания:

— Ужасно ли ще се шокираш, ако ти призная, че умирам да ме чукаш?

Това се оказваше достатъчно. Нима мъжете бяха толкова лесни, питаше се тя. Нима има жена, която ще се поласкае дотам, че незабавно да се възбуди, щом седналият до нея мъж изрече подобно нещо? Всяка би се почувствала оскърбена. Но мъжете го намираха за неустоим Боже, какви самодоволни, алчни глупаци!

Нещата се уреждаха много лесно. Техните съпруги не бяха като Милисънт Фрост Колдуел. Младите, утвърдени бизнесмени отделяха следобедите си за голф или за служебни обеди без ограничения за време като Ангъс. Виктория просто съобщаваше във „ФРБ“, че има среща с клиент, и изчезваше.

Множество дълги следобеди прекарваше тя с най-привлекателните мъже в Лос Анджелис. Чукаше ги безмилостно. Ако не бяха сексуално надарени, ако свършваха прекалено бързо или не успяваха да се възбудят втори път, им даваше само още една възможност да бъдат с нея, преди да ги върне на съпругите им.

Ако пък отговаряха на изискванията й, Виктория ги принуждаваше да изповядват най-потайните си и силни сексуални желания, всички свои по-особени потребности, колкото и срамни да ги смятаха, всичките си фантазии, които не бяха способни да осъществят със съпругите си. Просто да споделят какво искат, да употребят опасните думички, докато тя лежеше и ги изслушваше напрегнато с полуотворени устни, покрила сочното си тяло само с прозрачен чаршаф, а ръката й — уж неволно — бавно блуждаеше между краката й. До един полудяваха от страст. След като ги оставеше да изпълнят с нея забранените актове, Виктория ги учеше на други неща, които жените им никога не биха приели и разрешили. Позволяваше абсолютно всичко, освен да я нараняват физически или емоционално. Отделяше достатъчно време, та да им създаде вкусове, които никога повече нямаше да задоволят, преди да ги прогони, наслаждавайки се на мисълта за бъдещата им безизходица дори по-силно, отколкото се бе наслаждавала на техните тела и на доверчивото им обожание.

Виктория изискваше да задоволят първо нея, а после себе си и настояваше да мълчат, докато приближаваха помитащите й оргазми. Затваряше очи и си представяше, че Ангъс изпълва тялото й. Проявяваше апетит единствено към нови, непознати мъже, предпочиташе ги пред опознатите. Най-стръвна ставаше след срещите си с Ангъс, след завръщането си в Калифорния с още жива и неудовлетворена от него страст, а ядът й към него я правеше нетърпелива и ненаситна.

С всекиго от тях се сбогуваше с едни и същи думи. Знаеше, че само така ще запази приятелството им и ще си осигури мълчанието им за цял живот:

— Ако не бях толкова луда по твоята прелестна съпруга, не бих могла да сложа край на срещите си с теб. Но ужасно се боя тя да не научи. Тутакси ще се разведе с теб, нали знаеш? Не бива с нищо да я наскърбяваме и да поставяме брака ви под заплаха… Но аз никога няма да те забравя, скъпи. Ти беше направо прекрасен… О, да, толкова добър, толкова добър… Най-добрият, с когото съм била.

Виктория Фрост година след като напусна Ню Йорк стана една от най-търсените неомъжени жени в Лос Анджелис.

Седмица след представянето пред „Индиговосините морета“ Саша и Джиджи си определиха среща за обяд. Откак Джиджи напусна „Скрупули две“, често се чуваха по телефона, но покрай работата им и светските уикенди на Саша всъщност за първи път отделяха време да се видят. Избраха си заведение по средата между канторите си в „Бистро гардънс“ в Бевърли Хилс.

Джиджи внимателно се взря в приятелката си. Изглеждаше добре поддържана и сияйна, блестящата й коса бе вдигната високо над челото, бе си сложила ярко червило и въобще сякаш гордо развяваше знамето на неприкрития си успех. Посрещаше чуруликащите наоколо им жени с дружелюбно безразличие, махваше на една, усмихваше се на друга с добронамерена светска отраканост, съвсем непозната на Джиджи.

— Изглеждаш по… едуардианска от всякога — осмели се да подхвърли тя.

— А ти сякаш живееш на Левия бряг.

— Това комплимент ли е? — подозрително запита Джиджи. Бистрото изглеждаше точно толкова далеч от Левия бряг на Сена, колкото Левият бряг от Пирамидите.

— Определено. Ами „едуардианска“? Също ли е комплимент?

— Най-добрият. Я си помисли — кога за последен път в историята на човечеството жените са изглеждали толкова женствени? Тънки талии, дълбоки деколтета, очарователни широки поли, буфан ръкави, дантелени слънчобрани, прекрасни шапки, отрупани с пера… А после започва Първата световна война и полите се скъсяват; а след това пристига Шанел и на мода излизат плоските бюстове, а сега… само се огледай наоколо: неистово, евтино благоприличие. Всички са пригладени и благопристойни, копчетата са изместили жабото. Жените се обличат добре заради други жени. Нищо секси.

— Не се чувствам „едуардианска“ — рече Саша, — нито пък секси.

— И с Били е същото… То е, защото имате бебета — заяви Джиджи с убедеността на страничен наблюдател без собствен опит. — Макар и да се върнахте на работа, новородените сякаш убиват всичко секси… Но няма да трае дълго, нали, иначе как щеше да се ражда второ дете?

— Направо не разбирам. — В гласа на Саша прозвуча такова искрено отчаяние, че Джиджи я изгледа проникновено. Макар външният й вид да бе прекрасен, в гласа й се долавяше униние. Джиджи бе нащрек — беше се случило нещо… Нещастие? Беда? Четеше го в очите й.

— Нели добре ли е? — разтревожено попита тя.

— Разбира се. Иначе нямаше да съм тук.

— Тогава какво има?

— Няма да повярваш.

— На всичко ще повярвам — пламенно възкликна Джиджи. Мислеше за последната седмица, през която те с Дейвид се насилваха да работят над хилядите подробности от рекламата за „Индиговосините“. Но цялата им решимост отиваше по дяволите заради скришните целувки въпреки общоприетото в кантората правило да се работи при отворени врати. Те не просто си играеха с огъня, ами направо газеха в него, докато не станеше време почтено да напуснат работното си място и да се втурнат към нейната къща.

— Джош е научил за блестящата ми кариера на Голяма мръсница.

— О, по дяволите!

— Нещо по-лошо. Помниш ли Том Ънгър? Последния път, когато Джош беше в Ню Йорк, двамата се срещнали и тоя неописуем клюкар някак си успял да издрънка всичко пред цяла сюрия мъже, които нямали представа, че сме женени.

— Не вярвам и на една шибана дума! — Джиджи за пръв път усети колко е ограничен англосаксонският речник. Трябваше да съществуват по-мръсни думи за подобна катастрофа.

— Госпожи, днес обедното ни меню включва…

— Не!

— Махайте се!

— И какво казал Джош? — ахна Джиджи.

— Естествено, повярвал.

— Но в края на краищата, това е… ох… как да се изразя… вярно?

— Имал е избор.

— Да бе, сякаш съществуват две Саши Невски!

— Можеше да не обръща внимание — авторитетно рече Саша.

— И да отнесе тайната в гроба?!

— Точно така. Нямаше защо да дотичва у дома с обвиненията си, сякаш е настъпил свършекът на света. Можеше да се държи, като че ли нищо не се е случило.

— Виж, аз винаги и изцяло съм на твоя страна, но не мислиш ли, че прекаляваш? Не искаш ли твърде много, Саша?

— Не, струва ми се. Само това ми е в главата. Гледай, Джиджи, ако аз бях научила, че Джош е чукал всяка срещната жена в града в промеждутъка от развода си до нашата сватба, никога нямаше да отварям дума за това. НИКОГА. Бих сметнала, че е имал пълното право. Той е зрял човек. Щях да бдя като орлица, за да се убедя, че не продължава да скитосва, и толкоз. Минало-заминало.

— Но…

— Какво?

— Саша, той е мъж.

— Ох, Джиджи, и ти ли! Разбираш ли какво говориш? Значи само защото е мъж, има право да се мъкне с кой ли не, но за мен — никакви такива, тъй като съм жена. Признай си, че това имаше предвид.

— Признавам — свенливо се съгласи Джиджи. — Чак не ми се вярва, но е така.

— Значи имаш двойни критерии за секса: мъжете могат, а жените не.

— Не зная. Едва ли.

— Така е. — Саша беше неумолима. — Просто никога не си си давала сметка. И това — след всичките ни спорове в Ню Йорк, след всичките ми уроци как да станеш Голяма мръсница… Втълпено ти е, че съществуват различни критерии за мъжете и за жените. Ти беше наясно точно какво правя, но така и не повярва, че спя с трима мъже в три последователни нощи, нали? Мислеше, че шмекерувам, а?

— Да — бавно рече Джиджи. — Навярно. Пък и не ги видях. Не ги водеше в апартамента. Негласно се бяхме споразумели за това… беше… — тя се обърка. — Не, не шмекерия… а фантазия. Бях напълно наясно какво правиш и все пак… Да знаеш нещо… и да вярваш в него… не е едно и също. Но след като аз не вярвам, че е било истина, какво да кажем за Джош?

— О, с него е тъкмо обратното. Той не само е убеден, ами не може да се откъсне от тази мисъл. Живее с представата за нея. Погълнат е от това видение. Не ми говори за него, но виждам, че то го убива… На крачка е от убийство или самоубийство. Опитваме се да разговаряме за бебето, правим се на ангажирани с приятелите си, само и само да не оставаме насаме. А останем ли, четем, гледаме телевизия…

— Защо не го принудиш да поговорите? Да обсъдите цялата работа? — извика Джиджи.

— Той твърди, че разговорите влошавали нещата. Просто отказва да обсъждаме проблема. На два пъти се опитах да го накарам, но Джош напусна стаята. Единият път му тръгнах по петите, но Джош изхвърча от къщи и не се прибра цели часове.

— О, Саша, ужасно съжалявам! Защо не ми каза веднага?

— Надявах се да се промени — мрачно обясни тя. — Смятах, че ако му дам време да премисли, ще се съгласи… поне рационално, че съм имала право да живея, както искам. Но интелектът няма нищо общо с тези неща. В емоционален план той би предпочел да съм извършила убийство. Джош е с двайсет и пет години по-възрастен от мен, само че това не е въпрос на разлика в поколенията. Зависи от пола. Зак щеше ли да го приеме нормално?

— Никога не сме обсъждали… не, едва ли би позволил подобна свобода на една жена — неохотно призна Джиджи.

— А ти, след като вече знаеш, че не е било фантазия, а действителност, смяташ ли, че е редно? Ако не си сигурна, не казвай да, за да ме ободриш — все едно, ще разбера, че лъжеш.

— Опитвам се да си представя — съсредоточено отвърна Джиджи. — Опитвам се да се поставя на твое място.

— Но помни — Зак не се е появил в живота ти, той не съществува, не си го срещала, камо ли пък да си се влюбила в него. В състояние ли си да си го представиш?

— Напълно — озъби се Джиджи.

— Както и да е, трима мъже те обожават, трима много привлекателни, необвързани мъже, луди са по теб и макар да не си влюбена в никого от тях, много ги харесваш. Всеки знае за останалите двама и приема, че разполагаш със свобода на действие. Ти не искаш да избереш един от тримата, искаш ги всичките и си позволяваш да се любиш с тях. Проумяваш ли го?

Джиджи се съсредоточи, едва не стана разногледа от напрежение.

— Нека помисля. Значи Арчи… Байрон и… да речем, Бен Уинтроп. Това означава… Арчи в понеделник, Байрон във вторник, Бен в сряда, Арчи в четвъртък, Байрон в петък, Бен в събота, а в неделя никой. В неделя ще вечеряме двете с теб, както някога. — Джиджи затвори очи, за да си го представи. После отвори очи и поклати глава: — Да, може. Всъщност… всъщност дори ще изпитвам удоволствие, стига веднъж да го приема и да вляза в крачка о, да, разбира се! Вкусотия! Обаче ще грохна. Шест вечери в седмицата май ще ми дойдат множко. Но след как не съм влюбена в никого от тях, защо не?

— О, Джиджи, ти наистина разбираш!

— Ами като си представих точно тези тримата… — Джиджи се изненада от самата себе си. С Дейвид ставаха четирима. Що се отнасяше до нея, бе изключено, но със сигурност можеше да си го представи.

— Не знаеш колко е важно за мен. Особено като съм наясно колко си несведуща в секса. Обаче, Джиджи, не върши подобни работи! За Бога, обещай ми, че няма! Ще си съсипеш живота!

— Идиотка! Обещавам, естествено. А какво ще правиш с Джош?

— Ще чакам. Само ще си държа главата над водата и ще гледам какво ще стане. Той не ме доближава, не ме докосва, дори не ме е целувал по устните, откак му казах… Ако продължава така и отказва да разговаряме, ако не отиде на терапевт, ако все така търпи мълчаливо в името на Бог знае какво… може би заради бебето, може би защото смята, че не е честно да ме наказва със задна дата или нещо също толкова побъркано… ще го напусна. Какво да направя? Цял живот ли ще я карам така?

— О, Саша, не!

— Ти виждаш ли друг изход?

— Ако не стане пак предишният добър Джош… Ох, Саша, не мога да ти дам съвет — предпазливо рече Джиджи. — Прави онова, което считаш за правилно. Винаги ще застана на твоята страна.

— Е, стига толкова за моите проблеми. Да се върнем към теб — живо предложи Саша. Смени темата с огромно облекчение.

— Към мен ли? — Джиджи съвсем бе забравила за собственото си съществуване, погълната от проблемите на приятелката си. — Какво за мен?

— Как стана така, че ти не включи Дейви в списъка на тримата? Все ми разказваш какъв сладур бил, а неочаквано в списъка попадна Бен Уинтроп.

— Боже мой, какво значение има? Говорехме хипо… хипо… хипотетично.

— Заекваш.

— Не заеквам!

— Така.

— Саша, знаеш, че не понасям да казваш „така“ по този начин!

— Изчерви се. Заекваш и се изчервяваш. Наистина ли смяташе, че ще скриеш от мен за себе си и Дейвид? Даа, много интересно. — Саша изведнъж заприлича на предишната победоносна и самодоволна млада жена. — Не си толкова вързана, колкото си мислех. И кога точно се случи?

— Не преди да изритам от къщи оня гаден, егоцентричен, самовлюбен, себичен, омразен звяр — брат ти! Той няма нужда от нормална жена, а от безмозъчна робиня. Канех се да ти кажа…

— Винаги съм се чудила как го търпиш. Това, че съм му сестра, съвсем не означава, че не забелязвам недостатъците му. Особено пък като го няма никакъв.

— Говориш като оня, дето казал, че не само храната в ресторанта е лоша, ами сервирали и много малки порции.

— Това е най-точната характеристика на Зак. Боже, умирам от глад. Келнер! Келнер! Къде ли е, по дяволите? Джиджи, тук въобще няма да ни дадат обяд. Ето го главния. Моля ви, бихте ли ни взели поръчката, припадаме от глад.

8.

Беше петък следобед в Калиспел, Монтана. Температурата бе петнадесет градуса над нулата. Светлината вече бе недостатъчна и Зак Невски заедно с продуцента Роджър Роуън незабавно се запътиха към удобните си, добре отоплени кантори в „Аутло ин“, най-големия мотел в града, където се бяха разположили, докато траят снимките на „Калиспелска хроника“. Вече бяха изтекли седем седмици от четиринадесетседмичния им график.

— Кой беше казал — попита Зак, сядайки зад бюрото си: „Покажете ми велик актьор и аз ще ви покажа отвратителен съпруг. Покажете ми велика актриса и смятайте, че сте видели дявола?“

— Май Джордж Бърнард Шоу — предположи Роуън. — Макар че той не би употребил думата „отвратителен“ в този контекст. Били Уайлдър? Хичкок? Не? Добре, предавам се, както обикновено.

— Фийлдс. А той е умрял много преди Мелани Адамс да стане най-известната филмова звезда на планетата Земя. Бил е велик пророк.

— Пророк ли? Ами, просто е имал опит. Работил е с повечето от най-великите актриси на своето време. Оттогава нищо не се е променило.

— Кой ни прокле и я натика в нашия филм?

— Ти настоя — отговори Роуън със сдържана досада. — Аз я исках, студиото я искаше, авторът я искаше, зрителите я обожават, а само цената на шатрата й…

— Риторичен въпрос, Рог. Просто като си помисля що зор видяхме, докато я получим, всичките хиляда и едно желания на новите й агенти, откак Уелс Коуп не направлява живота й.

— Погледни нещата откъм добрата им страна, Зак. Невероятна е. Получаваш от нея всичко, за което се надяваше, и дори повече.

— Щях ли да се боря за някоя актриса, ако не я биваше? Виж какво, Роджър, разсъждавам трезво. Като изключим няколко благородни и забележителни жени, за мен е напълно естествено голяма актриса като Мелани да бъде дълбоко и безусловно нарцистична, да проявява невъобразим инат, да е страхотно алчна и влудяващо непредсказуема. Но да се чука със сценични работници, и то с двама наведнъж — това е непрофесионално! Да го прави с актьори, иди-дойди, особено при снимки извън студиото. Но защо минава всякакви граници?

— Съпругата ми твърди, че всичко било ужасно просто.

— И какво смята Норма? — полюбопитства Зак. Норма Роуън бе от онези бездетни съпруги, които придружават мъжете си на абсолютно всички снимки извън студиото, като хем им угаждат, хем следят половинките им да не се отдават на никакви непозволени удоволствия. Това обясняваше дългите им бракове.

— Тя казва, че нямало нищо необичайно, дето актрисите си падат по общите работници. За разлика от актьорите момчетата от екипа не са самовлюбени и ценят всяко лакомо парче, което докопат. Освен това ги скъсват от чукане, Зак. Повечето от тях са яки, свикнали на тежка работа, както се изразява тя. Норма може да ти разкаже как на едни снимки звездата чукаше всички сценични работници до един плюс специалиста по ефектите, плюс оператора и четирима от шофьорите. Не е толкова страшно, ако примата е похотлива, стига само да не се „смазва“ с алкохол. Какво си се закахърил? Да не би да имаш други планове за Мелани?

— Първо правило на Невски — никога не шибай главната актриса. Не, безпокои ме само, че тя настройва двете момчета едно срещу друго. С Алън Хенрик съм работил и преди. Той е разумен човек, има жена и деца, но за Сид Уайт не зная нищичко… Млад, непредсказуем, кибритлия, екзалтиран. Замечтан, неуравновесен, малко смахнат. Абе не е от добродушните работяги.

— Няма незаменими сценични работници, Зак, но ако върнем Сид в Лос Анджелис, Мелани ще ни изкара отговорни и ще се хване с някой друг — изтъкна Роджър Роуън. — Както и да е, това е първата му работа и го наехме, защото ни помоли Лу Кавона, а никой не си меша шапките с Лу Кавона, царя на сценичните екипи. Семейство Кавона са в бизнеса още от времето на Мак Сенет.

— Не зная — замислено рече Зак. — Сигурно не е добре за нас да изхвърлим Сид въпреки неприятностите. Цяла седмица го наблюдавам, като че ли нямам друга работа, като че ли не ме чака цял филм! Той е лудо влюбен в Мелани, романтично влюбен, Рог. Това е любов с главна буква. Да, нещо като „Ромео и Жулиета“ и хич не ме гледай цинично. Години наред съм поставял Шекспир и зная едно-друго за страстната любов. Сид ревнува от Алън, ревнува лудо, а Мелани само долива масло в огъня. Тя е същински пироман. Засега май само още неколцина от екипа са наясно, и то само защото тук е дяволски студено, та пресата не ни се мотае в краката.

— Зак, защо не помолим Уелс Коуп да поговори с нея? За седем години сигурно е научил как да се справя с тая жена. Неприятно ми е да му доставям това удоволствие, но си струва да опитаме.

— За нищо на света, Рог — тутакси възрази Зак. — Помоля ли някого да ми помогне да се оправя с Мелани, веднага ще загубя контрол над филма. Ще се оправя с нея и няма да се бавя нито ден повече.

— Виж какво, уважавам мнението ти — настоя Роджър, — но уверен ли си в правотата си? Мелани Адамс е свикнала да я галят с кадифени ръкавици.

— Рог, тя е само една актриса. Най-скъпата, най-красивата в света, но все пак актриса. Една актриса представлява съчетание от умения, талант и физически качества, които й дават възможност да изобразява други жени. Но тя никога не бива да има превес. Моята работа е да контролирам актрисите и да не забравям, че те са просто жени. Наел си ме и за това наред с всичко останало. Би следвало да знаеш, че съм пастир на примадоните.

Роджър стана язвителен:

— Бюджет за двайсет и пет милиона долара, сценарий по книга с небивал търговски успех, спечелила наградата „Пулицър“, двеста и петдесет местни жители, ангажирани за статисти, двама от най-прочутите актьори във филмовата индустрия, а продуцентът и режисьорът седят и се чудят какво да правят с Мелани Адамс и нейната политика на отворените врати. Да бях се захванал с някой уестърн, в който играят само мъже — никакви любовни мераци, освен към леките момичета в местната кръчма. За тях никой не се трепе. Ох, мамка му!

След като Роджър излезе, Зак се замисли дали знае нещо за Мелани Адамс, с което да й въздейства. Ако имаше актриса, на която никой режисьор не би могъл да въздейства и да я сплаши, това бе тази жена, станала международна суперзвезда още с първия си филм преди седем години важни костюми за Мелани. Той навярно все знаеше нещичко за актрисата, а в създалата се деликатна ситуация и най-нищожната информация можеше да свърши работа. За нищо на света не би позвънил на Уелс Коуп! Но Спайдър бе друга работа. Зак погледна часовника си и помоли секретарката си да го свърже с Елиот в „Скрупули две“, като се опита да не мисли колко пъти бе търсил там Джиджи.

— Здравей, Спайдър. Обажда се Зак Невски.

— Зак! Как си? Как е в Монтана? Разкажи ми всичко.

— Добре съм, Монтана е ослепителна, но бих предпочел да снимам „Хрониката“ през лятото. Нямах представа какво е мразовит вятър. Като типичен нюйоркчанин смятах, че щатът се намира в Дивия запад, пък то излезе, че бил в Северна Канада. Преспите са два пъти по-високи от мен. Но стига толкова за мен. Как са Били и близнаците?

— Прекрасно, благодаря. Как вървят снимките?

— Засега по разписание и в рамките на бюджета. Грубият монтаж на заснетия материал изглежда чудесно, но има един проблем, за който искам да се посъветвам с теб.

— Давай.

— Нали знаеш, че Мелани Адамс се снима в нашия филм?

— Стига, Зак, целият свят знае.

— С нея е доста трудно. Повече, отколкото с останалите. Свикнала е всички да й играят по свирката, а и Уелс Коуп я е разглезил. Ще ми четат конско заради нея. Сметнах, че ти би могъл да ми дадеш мъдър съвет, защото я познаваш най-отдавна.

— Мъдър съвет значи? Зак, аз съм последният човек, към когото трябва да се обърнеш. Бих ти помогнал, ако можех, но не съм чувал тя да се съобразява с друг, освен със себе си. Не съм я виждал и не съм разговарял с нея от… ох, има вече шест години.

— Да, Спайдър, обаче според слуховете ти си единственият мъж, който знае всичко за жените.

— Репутацията ми е преувеличена. Никой мъж на тоя свят не знае всичко за жените. Славата ми се дължи тъкмо на това, че съм наясно с този факт. Във всеки случай никога не съм знаел какво движи Мелани — тя е особнячка.

— Но ти имаш всеобщото признание за фотографиите, с които тя привлече вниманието на Холивуд — възрази режисьорът.

— Просто съобразих как да я осветя, Зак, нищо повече. Не беше трудно. Просто палех прожекторите, включвах камерите, а нейното лице вършеше всичко останало. Нямаше начин да излезе лоша снимка. Абсолютно никакъв. Слушай, ето нещо, което може да ти помогне. Валънтайн, преди да се запознае с нея, съдейки по поведението й, я смяташе за безсъдържателна. А когато се запозна с нея, реши, че в основата си е тъжна. Кой знае защо Валънтайн я съжаляваше, макар да не я харесваше. „Тъжна“ и „безсъдържателна“, Зак — това са думи на жена с безпогрешни инстинкти. Може да ти помогнат.

— Със сигурност, Спайдър. Благодаря ти от сърце.

— За мен е удоволствие. Де да можех да ти кажа още нещо.

— Предай сърдечните ми поздрави на Били! И целуни децата!

— Добре. По-спокойно, момче, и горе главата. Чао.

Зак Невски бе научил още две неща, за които така и не стана дума. Спайдър Елиот е бил лудо влюбен в Мелани Адамс, личеше си по гласа му. Освен това Спайдър бе наясно, че между тях двамата с Джиджи всичко бе свършено. „Е, какво друго можех да очаквам?“ — гневно се запита Зак. Естествено, Джиджи бе разгласила на всички, че го е изритала. Няма месеци наред да се прави, че нещата вървят добре, само защото… „Защото какво, за Бога?“ Минало-заминало. Но, Господи, едва се сдържа да не попита за нея. Отчаяно му се искаше да зададе въпроса: „Как е Джиджи?“, но нямаше доверие на гласа си. Щом той отгатваше мислите на Спайдър по телефона, Спайдър на свой ред навярно отгатваше неговите.

Спайдър Елиот остави слушалката и вдигна крака на бюрото си. Обаждането на Зак силно го развълнува. Бе избягвал да гледа филмите на Мелани Адамс през седемте години на шумната й кариера. Тя му бе нанесла незарастваща рана, когато внезапно изчезна от живота му, като му се извини само с едно нечестно, пълно с лъжи писмо. Мелани бе първата му любов, първата му истинска любов. Независимо какво бе станало после, като всеки мъж, чиято любов е била отхвърлена с презрение, той до ден-днешен не се бе съвзел напълно от нейната безпричинна жестокост. Единствено Валънтайн успя да го утеши от дълбоката емоционална криза след скъсването с актрисата. Бе я отписал от живота си, макар по-късно тя да се опита отново да го прикотка, използвайки цялата си съблазнителност. Но той вече бе открил, че обича Валънтайн. Това бе напълно различна любов — зряла, взаимна. След около година Мелани отново изникна на пътя му: Валънтайн почина една нощ, докарана до изтощение от необходимостта да завърши костюмите за втория й филм „Легенда“.

Мелани не бе убила жена му в буквалния смисъл на думата, но фактът си е факт: ако тази актриса не съществуваше, Валънтайн щеше още да е жива.

Щеше му се Зак Невски да си няма работа с нея. Щеше му се режисьорът да не беше се обаждал и събуждал старите спомени. Зак му харесваше независимо как и защо бе скъсал с Джиджи по причини, неясни дори за Били. Но Спайдър бе сигурен, че момичето умее да се грижи за себе си. Зак Невски при целия си талант не бе за нея… Поне дотолкова разбираше от жени.

Мелани Адамс съзнаваше, че Зак не бе поискал да се срещне с нея насаме, за да обсъждат играта й в ролята на Лидия Лейси. Що се отнася до работата й, тя бе най-добрият си съдник, а ролята на младичката, девствена учителка по пиано, предизвикала кръвна вражда между двама от най-могъщите мъже в малък град в Монтана, бе от амплоато на още няколко актриси. Но я прие по две причини: нейни партньори бяха Клинт Истууд и Пол Нюман, а освен това бе първата главна роля, предложена й в момента, когато изтече договорът й с Уелс Коуп.

За нея, както и за Истууд, Нюман и семейство Роуън бяха наели четири от най-удобните къщи в Калиспел. Останалите членове на снимачния екип намериха подслон в различни приветливи мотели.

В шест вечерта Зак измина късото разстояние от апартамента си в „Аутло ин“ и паркира пред викторианската къща, която Мелани обитаваше заедно с личната си фризьорка Роуз Грийнуей; тя бе поддържала косата й от самото начало на нейната кариера. Роуз се бе превърнала в крайно необходим помощник за всякакви случаи, в довереник и в приятелка, доколкото Мелани въобще бе способна на приятелство. Когато напусна Уелс Коуп, я взе със себе си.

Благодарение на госпожа Грийнуей Роджър Роуън бе осигурил всички удобства за актрисата, които включваха специална вегетарианска храна, щатна масажистка, личен публицист със седалище в Лос Анджелис, който уреждаше достъпа на международната преса до звездата, както и личен костюмиер. Уелс Коуп навремето я бе заобиколил с целия лукс, присъщ на филмовите знаменитости, и Мелани се бе научила да полага неимоверни грижи за себе си.

— Заповядайте, господин Невски. — Роуз Грийнуей пое канадката и кожената му шапка. — Госпожица Адамс заръча направо да се качвате горе. Очаква ви. Вратата е отворена. Само затворете след себе си, та парата от овлажнителите да не излезе. Тукашният планински въздух — добави тя неодобрително — е прекадено сух за нейната кожа.

— Зная, госпожице Грийнуей. — Това оплакване не бе ново за Зак. Той се изкачи и влезе в предната спалня с големи еркерни прозорци. Мелани бе покрила цялото помещение, всички дивани, кресла, маси, та дори и горната табла на леглото с десетки фини вълнени шалове в екзотични и загадъчно подхождащи си цветове. Такива шалове бяха метнати върху лампите, бели кожи бяха пръснати по огромния, покриващ целия под килим. Неоправеното легло бе застлано с бродирани италиански чаршафи. В камината гореше буен огън. Из цялата стая бяха наредени множество зелени растения. Тук-там мъждукаха обредни свещи в малки ветроупорни фенери.

— Заповядай при мен — извика Мелани Адамс иззад отворената врата на банята. — Водата е прекрасна.

„Хитро“ — помисли си Зак.

— Благодаря, но ще изчакам, докато се изкъпеш — отвърна той и седна на най-голямото канапе. Затвори очи и с наслада пое мириса на ароматизираните свещи. Ако не свалеше пуловера и вълнената си риза в тази горещина, щом излезеше навън, пневмонията му бе вързана в кърпа. Остана по джинси и тениска.

Мелани реши, че го е накарала да чака достатъчно, и излезе от банята с увита като тюрбан хавлия около главата. Халатът й от бяла коприна прилепваше към мокрото й тяло, пристегнат силно на крехката й талия. По изумителното й лице нямаше и следа от грим. Зак спеше дълбоко.

Да, тя желаеше този мъж. Още от самото начало. Но след като двамата с нейния покровител Уелс бяха прекратили любовната си връзка, Коуп бе настоял никога да не се люби с режисьорите си. Основното преимущество се състоеше в това, че режисьорът неизбежно закопнява да я притежава. И този копнеж, подобен на силен бързей, скован под леда, работеше в нейна полза, подтикваше режисьора да достигне немислими за друга актриса висини, да проявява блестяща изобретателност, да действа с размах, денонощно да обмисля нейните сцени, да я принуждава да надмине себе си.

Както и да е, но наставленията на Уелс Коуп и неговият контрол бяха останали в миналото и Мелани мислеше за това с дълбоко задоволство. Вече бе самостоятелна и Закъри Невски й предлагаше възможност да провери теорията на Уелс. Ами ако Коуп не е прав? Ако връзката с режисьора предлага по-големи преимущества, отколкото въздържанието?

Зак се стресна, отвори очи и я видя да го наблюдава с напрегнат поглед, който той разбра.

— Как беше банята? — запита моментално разбуден.

— Прекрасна, благодаря. — Актрисата изпъна ръце зад гърба си. — Не знаеш какво пропусна.

— Предпочитам душа.

— Много глупаво, но никога не съм срещала мъж, който да си взема вана. Целият силен пол се лишава от най-голямото удоволствие в живота.

Мелани седна на ниско столче до кушетката и кръстоса крака. Халатът й се разтвори високо на бедрата. Развърза тюрбана и тръсна дългата си, къдрава коса. На човек му секваше дъхът от тази гъста, златистокафява къделя с червеникави нишки. Косата й непрекъснато менеше отсенките си при всяко движение — никой не бе успял да назове точния й цвят, макар хиляди да се бяха опитвали.

— Тук е тихо. — Зак внезапно осъзна, че седят, потънали в дълбоко мълчание, нарушавано само от лекото прашене на огъня.

— Роуз заведе всички на пица и на кино. Прави го всеки петък дори когато не снимаме в студио. Искаш ли нещо за пиене?

— Не, благодаря.

— Аз ще си налея малко шери…

Гласът й звучеше невинно, обезоръжаващо, леко насмешливо. Зак я наблюдаваше как се движи из стаята. „Тя използва осветлението по-умело от всички други актриси. За толкова лесен ли ме смята?“

— Получаваш ролята — рече той внезапно.

— Каква роля?

— На теменуженоко̀сата Афродита.

— Е, това вече е комплимент… нали? В края на краищата не съм на прослушване.

— Нямаш нужда от прослушване, Афродита притежава „ласкава убедителност, която взема разума дори на мъдреците“, или поне така казва Омир.

Мелани прекоси стаята и седна върху ръчката на кушетката, съвсем близо до Зак.

— Мелани, от известно време искам да остана насаме с теб — сериозно рече Зак. Обърна се към нея и открито огледа лицето й. „Никоя друга жена няма толкова пленително прозрачна кожа, излъчваща такава страстна лъчезарност, кожа, далеч по-съвършена без грим, отколкото на екрана.“

— Наистина ли?

— Не съм сигурен дали разбираш, че се заех с този филм само защото ти играеш в него. Смятам, не вярвам, че си най-голямата актриса на нашето поколение — честно си призна Зак.

— О, благодаря ти.

— Лидия Лейси — Зак най-сетне свали очи от лицето й — е осемнадесетгодишна, девствена учителка по музика, съвършено невинна и толкова девствена, че лошо да ти стане.

— Не ми казваш нищо ново, Зак.

— Но не знаеш, че Акерман, този престъпен дъртак, прояви невероятната глупост да се усъмни доколко убедително ще изиграеш ролята на осемнадесетгодишно момиче. Акерман! Дето сигурно е на сто и десет… Но все още е шеф на студиото. Не спря да мрънка, че си била почти на двайсет и осем и не можело ли да намерим младо момиче. Сякаш има хлапачка, която би играла блестящо като теб. Мърмореше ми, че според сценария Истууд и Нюман, двама възрастни мъже, били готови буквално на всичко, дори на убийство, обезумели от неописуемата младост на Лидия.

— И ми го казваш точно тази вечер, два месеца след началото на снимките? Много навреме, няма що. Не, направо невероятно — рече Мелани заплашително, изправи се и скръсти ръце на гърдите си.

— Честно казано, не ми бе минавало през ума да го споделям с теб, да те натоварвам с онова, което у Акерман минава за мисловен процес. Побеснях от яд, но човек не бива да навиква Акерман, ако държи на живота си. През първите две седмици изпращах суровия материал в лабораторията в Лос Анджелис и го получавах след два дни. Гледах го и се убеждавах, че тоя човек е просто умопобъркан. Зная, че като правило не преглеждаш ежедневните снимки, но те щяха да те поразят. Там приличаше по-скоро на седемнайсет, отколкото на осемнайсетгодишна. — Зак изглеждаше объркан.

— Какво всъщност се опитваш да ми кажеш?

— После Акерман ми се обади по телефона. Нали знаеш, шефът винаги ги гледа, преди да ги върне. Както и да е, той ми позвъни и каза, че забелязал бегли следи от… какво нахалство само!… Но изкуфялото копеле го нарече… „износване“. Направо ме обвини, че те преуморявам, че не те оставям да се наспиш достатъчно, като се има предвид, че в шест трябва да си на снимачната площадка. От векове е в киното, та реших, че може зрението да му е изневерило. Твърдеше, че и другите в прожекционната установили същото. Казах му, че не снимаме вечер, и той взе да бръщолеви нещо за колагена… — Зак млъкна и заби поглед в кожата пред кушетката.

— Колагена! Какво точно каза?

— Зет му бил дерматолог; специализирал се в инжектиране на колаген — знаеш, онова нещо, от което дупетата на бебетата изглеждат толкова сладки. Това сочно, невинно вещество, дето се изпарява, просто изчезва с всяка изминала година, независимо от идеалните черти на лицето…

— За Бога, зная какво е колаген! Той какво каза?

— Цитирам: „Всичко е въпрос на колаген. Това, че нямаш дори бръчица или петънце по лицето си, съвсем не означава, че съдържанието му не се е променило. Дори тригодишните деца постепенно го губят.“ Край на цитата. Зет му настоявал, че всичко зависело от достатъчния ти сън… особено като се има предвид сухата ти кожа. Щял да ти изпрати най-новите безвредни приспивателни, предписани от личния му лекар. А също и лицев специалист по твой избор. Наруга ме, че не сме те осветявали достатъчно добре. Тъй че, щом въпросните снимки се върнаха, аз и операторът се нахвърлихме върху тях… и разбрахме какво е искал да каже Акерман. Осветявахме те така, че да скрием кръговете под очите ти…

— Нямам сенки под очите.

— С просто око не се виждат. Но камерата ги изважда наяве. Едва-едва забележими, Мелани, но все пак се очертават… или както се изрази Акерман — почти невидими, но определени признаци на… „износеност“. Лидия Лейси, осемнайсетгодишната девствена учителка по музика, не би изглеждала така дори да не мигне цяла нощ.

Зак млъкна, сякаш бе казал всичко, каквото е искал, и започна да напъхва вълнената си риза в джинсите.

— Смяташ, че трябва да се разделя със Сид и Алън. — Гласът на Мелани прозвуча безизразно.

— О, да. Това също. Освен ако не мислиш, че ще намираш време и за тях и все пак ще успяваш в шест сутринта да тръгваш за площадката след осем часа праведен сън. Ако и закусваш, значи в девет трябва да си в леглото… сама.

— Ако Уелс беше тук, щеше да те изкорми, проклет, капризен нахалник такъв!

— Виж, Мелани, обвинявам себе си — разкаяно рече Зак и се изправи лице в лице с нея. — Ако Уелс беше тук, хващам се на бас, че на ум нямаше да ти дойде да се забъркваш с когото и да било. Той ти е установил режим, организирал е живота ти, самата теб, а аз не мога да му намеря заместник…

— Не искам заместник на Уелс — гневно извика тя. — По дяволите, Зак, за пръв път, откак го срещнах, се чувствам свободна жена. Представяш ли си какво ми е било? Нямах и една минута, която да смятам за своя собствена. Или работех за Уелс, или чаках да работя за него. Дойдох тук да снимам с чужди хора, без никой да ме наглежда, да ме притежава, без да слушам и да се подчинявам някому… и това е най-вълнуващото ми преживяване от първия ми филм насам!

— Сид и Алън ли са начинът да наваксаш пропуснатото?

— Да! О, ти нямаш представа от какво ме караш да се откажа! Никога преди… не съм вършила подобни неща. Те бяха… експеримент, о, определено ми отнемаха време, но… си струваше. — Актрисата му се усмихна с онази загадъчна, многозначителна смесица от безпътство и недостижимост, която зрителите очакваха, колективно затаили дъх.

— Е, ще ми направиш ли голямата услуга да престанеш? — Зак говореше меко, но дори Уелс Коуп не бе изразявал така категорично какво е добро за нея. Всички защитни сили у Мелани се отзоваха на молбата му.

— Смятай го за свършено — рече бързо тя и приключи темата.

— Добре. Виж, Мелани, аз ще поговоря със Сид и с Алън, няма защо ти да се оправяш с тях.

— Да не си посмял! — избухна тя и се изчерви от гняв. — Точно това би казал и Уелс. Ще сторя каквото искаш, но и сама зная как да се справя. Не навлизай в моя територия!

— Извинявай. Все пак, когато моя актриса има проблеми, гледам да й облекча живота. Прощаваш ли ми?

— Естествено. А сега ще пийнеш ли?

— Благодаря ти, трябва да се прибирам — чакам обаждане от Лос Анджелис.

— От Акерман ли? — запита тя подозрително.

— Нищо подобно. Той никога няма да научи за разговора ни. Мислиш ли, че ще доставя такова удоволствие на това копеле? Става дума за годеницата ми.

— Добре — облекчено въздъхна актрисата. — И те поздравявам. Не знаех, че си сгоден. Познавам ли я?

— Не мисля, не е в нашия бизнес. — Зак й целуна ръка. — Лека нощ, Мелани. Ще се видим утре рано-рано.

— Лека нощ, Зак.

Докато караше обратно, режисьорът се поздрави, задето не само е предотвратил проблема в самия му зародиш, ами е добавил допълнителни двайсет години в кариерата на Мелани като романтична звезда. През следващите две десетилетия тя все още щеше да изглежда най-много на трийсет и шест, стига да планира правилно сексуалния си живот. Винаги можеше да мине без вечеря. Беше му задължена, не че някога щеше да го осъзнае. Бе сигурен, че нямаше да сподели думите му с никого на света.

„Годеница.“ Откъде пък му бе дошла наум точно тази лъжа наред с всички, които бе изрекъл току-що? Това бе страхотно извинение, то щеше да държи Мелани настрана; не можеше да си позволи никаква близост с актрисата. А и да можеше, не изпитваше нужда. Пък дори и да изпиташе нужда, просто не го искаше. Как е възможно да не го желае? Да не желае Афродита? Дали пък нещо не му е наред?

В събота вечерта Роуз Грийнуей се прибра в собствената си квартира много по-късно, отколкото бе възнамерявала. Беше й се наложило да приеме Сид Уайт и да го съпроводи до апартамента на Мелани. Чувстваше се изтощена, както винаги, когато цяла седмица ставаше в пет часа сутринта, за да се облече и закуси, преди шофьорът на Мелани да ги вземе. В шест се явяваха за фризура и грим, нещо, към което тя не привикна за всичките си години в киното, макар напълно да си даваше сметка, че снимат през най-късите дни в годината. Утре ще спи до късно, ще стане колкото се може по-късно — така си мислеше, докато придръпваше юргана към брадичката си.

След два часа се събуди внезапно от усещане, че е доловила някакъв шум. Ослуша се напрегнато, но в къщата цареше пълна тишина. Въпреки това дългите, посветени на грижи за Мелани години я заставиха да стане, да си наметне дебелия вълнен халат и да иде да я нагледа, както несъзнателно правят майките на бебетата. Пред вратата на спалнята се ослуша. На пода се очертаваше приглушена, трепкаща светлина. Очевидно свещите още не бяха загасени. Изпарителите съскаха както обикновено. Роуз Грийнуей си помисли, че всичко изглежда спокойно и двамата навярно спят, но нещо й пречеше да се върне в леглото си. От друга страна, как да влезе в стаята? И сама да беше, Мелани нямаше да й благодари дори и за най-дискретната, най-безшумната поява по това време.

Постоя така нерешително и най-сетне долепи ухо до вратата. Отвътре не се чуваше никакъв звук, нито леко похъркване, нито дори нормално дишане. Тихичко открехна и надникна към големите възглавници в леглото пред нея. Чаршафите бяха отметнати, но нямаше никой. Отвори по-широко и дъхът й секна от ужас, толкова голям, че дори не можа да изпищи. Сид Уайт лежеше съвсем гол, проснат по очи на пода до леглото. Под тялото му Роуз съзря кичури от косата на Мелани и края на нощницата й. Госпожица Грийнуей се хвърли към тях, с всички сили изтърколи Сид Уайт от тялото на Мелани, като с някакво ъгълче на съзнанието си, насочено изцяло към актрисата, забеляза, че половината му глава я няма. Стъписа се при вида на крехката жена, върху която сякаш бяха лиснали кофа кръв. Сдържа се да не изпищи, смъкна халата си, наметна Мелани и хукна към телефона до леглото да се обади в полицията. Остави слушалката, върна се при актрисата и отново грабна телефона. „Продуцентът — съобрази тя машинално, — никога не забравяй да извикаш продуцента.“

Когато след полунощ иззвъня телефонът, Роджър Роуън и Зак работеха в квартирата на продуцента над графика за следващата седмица. Роуън, подразнен от неочакваното обаждане, вдигна слушалката.

— Да? Роуз? КАКВО! О, Господи, не! Идваме! — И затвори. — Хайде, застреляли са Мелани. Мамицата му, мамината му, мамицата му! Не вярвам на нито една шибана дума!

— Жива ли е? — изкрещя Зак, докато тичаха към колата.

— Не зная. Тая истерична кучка ме нарече „господин Коуп“ и затвори!

9.

Норма Роуън се суетеше из чакалнята и носеше на съпруга си кафе и захарни пръчки от автоматите във фоайето на болницата, а той седеше на пластмасов стол, обладан от мисълта за изключителната клауза от застраховката на продукцията.

— С парите няма да има проблеми — тревожеше се той гласно за десети път. — Ясно се подчертава, че ако производството на филма бъде прекъснато поради смърт, заболяване, осакатяване или неспособност, на който и да е член на екипа, с момчетата от застрахователното няма да имаме разправии. Ще си платят, колкото струва, дори да прекратим снимките завинаги.

Роуз Грийнуей, сгушена в удобното рамо на Зак, хлипаше все по-рядко от изтощение. Зак не се сдържа и рече тихо:

— Млъкни, Рог. Още не знаем нищо. Мелани вече два часа е в операционната, а ти приказваш само за осигуровката.

— Това е единствената светлинка в тунела!

— Би следвало да се радваш, че Роджър се грижи за интересите на продукцията, Закъри — изпищя Норма. — Искам да зная, какво щеше да стане с теб, ако мъжът ми не разсъждаваше далновидно?

— Той забърка цялата тая шибана каша — изрепчи се Роуън. — Кой отказа да се обади на Уелс Коуп? Кой настоя да говори с Мелани? Кой, за Бога, допусна тя да разговаря със Сид Уайт? Невски, нашият гениален режисьор, ето кой, и вие всички го знаете.

— Кой тук е главният? — Един рошав, запъхтян младеж нахълта в чакалнята. Изглеждаше така, сякаш преди малко са го вдигнали от леглото.

— Кой, по дяволите, сте вие? — запита Зак.

— Оливър Брейди от „Калиспел дейли интър лейк“. Чух, че станало произшествие.

— Няма какво да ви кажем — изръмжа Роуън.

— Мелани Адамс е в болница, а вие няма да направите изявление! — възбудено избъбри репортерът.

— Махайте се оттук! — ревна Роуън.

— Аз ще ви отърва от него — рече Зак, хвана Брейди под ръка и го поведе по коридора. — Аз съм Зак Невски, режисьорът на „Хрониката“. Кой ви изпя за станалото? Навярно някой от лекарите?

— Вие майтап ли си правите? Да не съм луд да ви назова източника си? Зная, че по нея е стреляно, получила е множество рани, а в спалнята й са намерили гол мъж — самоубийство навярно. Полицията води разследване в къщата. Това е страхотна новина и аз ще я разпространя пръв. Не мърдам оттук, докато не получа повече подробности. Пресата има право да бъде осведомена. Кой беше тоя тип в чакалнята?

— Роджър Роуън, продуцентът. Разбираемо е да бъде разстроен, съжалявам. Никога не съм ви виждал на пресконференциите ни — предпазливо добави Зак. — Нов ли сте във вестника?

— Да, ето ви журналистическата ми карта, ако не ми вярвате. Аз съм в спортната редакция, но тази история е моя и никой няма да ми я отмъкне.

— Никой не се и опитва — успокои го Зак. Досега не бе срещал журналист, който да е толкова нахакан и изнервен едновременно. — Още не сме наясно със състоянието на госпожица Адамс. Лекарите не казват нищо, затова чакаме.

— И тъй, кой е мъртвият? Защо се е намирал чисто гол посред нощ в спалнята на Мелани? Защо е стрелял по нея? Умопомрачение? Любовна разправия? Сексуална извратеност?

— Кой, къде, кога, как, защо… Ще научите всичко, освен „защо“, — Зак говореше бавно, а мисълта му работеше ясно и бързо. Опитваше се да представи историята от най-добрата й страна, защото тя щеше да литне по целия свят. От нрава на първия репортер зависеше много. — Брейди — продължи той, — утре тук ще плъпнат хората от рекламата и от охраната на студиото — вече са на път със самолета на компанията. Всички масмедии ще изпратят свои представители. А вие няма да успеете да припарите на сто ярда от болницата. От вашия вестник ще дойде някой от водещите, а не млад спортен редактор. Но вие сте съобразителен, предприемчив и заслужавате изключение.

— Ще го постигна на всяка цена — заяви Брейди уверено.

— Как пък не! Големите клечки ще вземат материала ви, ще го преработят и ще поемат всичко в свои ръце.

— Вижте какво, Невски, разполагам с повече от достатъчно информация дори да не отговорите на нито един мой въпрос, така че не се опитвайте да ме баламосвате.

Зак помълча, после въздъхна и каза:

— Брейди, убедихте ме. Имате ли магнетофон? Добре, включете го. Но помнете, името ми не бива да се споменава. Не би следвало да ви съобщавам тези подробности. — Зак пое дълбоко дъх. Деликатна работа, все едно да разказваш фабулата на „Напразни усилия на любовта“ на ученици от шести клас. — Мелани Адамс е станала жертва на престъпление от любов. Имала е бурна, страстна връзка с един младеж на име Сид Уайт. Той е мъртъв — самоубийство. Госпожица Адамс и Сид Уайт са пазили отношенията си в тайна, но това е продължило много дълго. Сид Уайт е… беше осветител, готов да стане общ работник, само и само да бъде близо до Мелани. Въпреки това госпожица Адамс напоследък осъзна, че е крайно време да прекрати връзката им. Той започна да се превръща в емоционална спънка, бе неестествено ревнив и обзет от собственически чувства към нея. Тя се безпокоеше за душевното му равновесие. Сид настояваше да сключат брак, а тя не искаше, макар да го обичаше.

Тя е обичала момчето? Премятате ли ме?

— Съвсем не. Мелани Адамс наистина бе влюбена… но с болка разбра, че той не е подходящ за нея. Те наистина имаха старомодна любовна история, Брейди. Госпожица Адамс винаги е била много романтична, Боже, ами то си личи от избора на филмите й.

— Не съм гледал нито един.

— Тогава, за Бога, попитайте кинокритика във вестника ви, Брейди! И тъй, в петък следобед я посетих, за да обсъдим положението. Предложих й да остави всичко на мен, аз да се погрижа вместо нея, но тя не пожела и да чуе за чужда намеса, разяри се от предложението ми. Мелани е прекалено жалостива, старомодно романтична, настоя сама да се обясни със Сид… смяташе, че така е редно. Точно това каза, Брейди: „Така е редно…“ По дяволите, ако не беше толкова романтична, толкова старомодна! И тъй, Сид отишъл в дома й тази нощ. Очевидно са имали среща, иначе госпожица Роуз Грийнуей, нейна помощничка, фризьорка и приятелка, с която Мелани живее в една къща, никога не би го пуснала.

— И какво станало после? Откъде е имал пистолет?

— Един Бог знае. Малко ли хора носят пистолети в наши дни? Навярно след като е научил, че Мелани не само няма да се омъжи за него, а дори не желае да се срещат, съвсем е полудял. Стрелял е по нея, сигурно е решил, че е мъртва, и се е самоубил. Като в Майерлинг… Спомняте ли си Майерлинг? Не? Това е замък в Австрия, където престолонаследникът принц Рудолф убил Мария Вечера — жената, в която бил лудо влюбен, — а после се самоубил. Това се случило през деветнайсети век. Жена като Мелани Адамс е в състояние да вдъхнови подобна страст, Брейди, такава е нещастната й съдба… „Майерлинг в Монтана“… Сякаш историята се е повторила тази нощ.

— „Майерлинг в Калиспел“… Не, „Майерлинг в Монтана“ звучи по-добре.

— Съществуват различни исторически интерпретации на случилото се край Виена — продължи Зак. Рибата беше налапала въдицата. — Не се знае дали Мария Вечера се е съгласила на двойното самоубийство, но тази история се помни и до днес. Никой няма да забрави и твоята история. Тя ще ти създаде име! Но не се увличай. Мелани е бягала от Сид, когато се е опитал да я убие. Роуз Грийнуей се обади на продуцента Роджър Роуън веднага, щом открила телата. Ние двамата незабавно отидохме в къщата. Когато видях госпожица Адамс, разбрах, че се е опитвала да се защити. Едната й ръка лежеше върху лицето му — отблъсквала го е.

— Все пак настоявам да разбера защо е била по нощница, а той — чисто гол? Защо не са се разделили облечени?

— Господи, Брейди, нямаш ли сетива за любовта? — изсъска му Зак. — Създайте си ги колкото се може по-бързо, иначе цял живот ще пишете за бейзбола, сензационен или не. Защо, мислите? Ще ви кажа! Мелани Адамс навярно му е позволила да я люби за последен път, защото е изпитвала жал към него. Ето защо! Единствената й грешка е, че не го е преценила правилно, тъй като е добросърдечна, романтичка и старомодна. Фатална грешка! Сид не е можел да я има за себе си, затова е решил да лиши целия свят от нея. Типичен пример за престъпление от любов, егоистична, безумна любов. Господи! Вие тук за Мелани Адамс ли пишете или заради личния си успех! Тя е в операционната, жертва на любовна страст, Брейди, не забравяйте това! А сега се връщам в чакалнята.

— Ще ми позвъните ли в редакцията, щом научите как е? — жадно попита журналистът.

— О, не, изключено. Вече ви помогнах за статията, искате прекалено много. Не съм упълномощен да го правя, Брейди.

— Вижте, Невски, ако ми позвъните и ми кажете точно какво е състоянието й, какво са казали лекарите, аз ще ви прочета статията си по телефона, преди да я предам. Обещавам. Искам сензацията за себе си.

— Почтено предложение. Ако наистина е така, ще ви държа в течение. Ще се свързвам с вас, щом се появи нещо ново. Но само да споменете откъде идва информацията! Ето директния ми телефон в офиса, звънете по всяко време. Ако съм на снимки, секретарката ми ще ме уведоми да ви се обадя. Ако съм тук, в болницата, ще ви оставя съобщение. Дайте ми телефонния си номер вкъщи и във вестника. Таблоидната преса печата такива лъжи, че е истинска радост да имаш работа с човек като вас, който все още се придържа към истинските журналистически ценности, макар и да не сте романтичен.

— Как се пише Невски?

— Казах ви вече — ще ме наричате „информиран източник“ — подразни се Зак.

— Все пак трябва да знам как се пише. Вие с продуцента сте били първи на местопрестъплението.

Зак не би се държал толкова уверено, не би знаел какво да каже и какво да пропусне, ако не беше се наслушал на десетки скандални истории по време на снимки от оная хитра лисица Вито Орсини. Бащата на Джиджи бе продуцент, който работеше със страст и благоговееше към филмите си, за разлика от Роджър Роуън; беше вещ в контактите си с пресата благодарение на дългия си опит в преговорите с шефовете на студиата. Още откак Вито бе измъкнал Зак от Бродуей, за да режисира „Почтена игра“, филма, който за Орсини бе станал първият успех след продължителен засушлив период, филма, който бе превърнал Невски в най-прочутия режисьор в Холивуд, двамата поддържаха здравото си приятелство.

Зак осъзна, че бе направил само първата крачка, бе спомогнал да се оформи първото впечатление за произшествието. Дори ако по някакво чудо Мелани се съвземеше достатъчно и продължеше да се снима, продукцията щеше да се усложни от множество значителни и непредвидими обстоятелства. Вито бе изпадал в подобни и дори по-тежки ситуации през дългата си и неравна професионална кариера, но никога не бе правил компромиси, не се бе опитвал да стовари вината върху режисьорите. Роуън даваше всички признаци, че е склонен да стори точно обратното. Зак имаше нужда от съюзник тук, от някой, който да предусети всяка зараждаща се у Роуън и Акерман мисъл. Имаше нужда от Вито Орсини.

В чакалнята изтече още половин час в пълна тишина, докато най-после от близката операционна не излязоха двамата изтощени хирурзи.

— Ще се оправи — рече по-възрастният. — Преляхме й много кръв, беше рисковано, но ще издържи. Сега е в интензивното, при критичните случаи.

— Ами лицето й — изкрещя Роуън, — как е лицето й?

— Слава Богу, незасегнато — обади се вторият хирург. — Големият кръвоизлив е предизвикан от куршума, разкъсал артерията на китката. Няколко кости на ръката са счупени и има многобройни рани по рамото. Направихме всичко възможно, но се нуждае от специализираната помощ и евентуална рехабилитация на ортопед; най-добре е да го доведете още утре. Момичето е късметлия. Ако я бяхте докарали десет минути по-късно, по всяка вероятност щеше да почине от загуба на кръв. Рядко съм виждал човек в толкова дълбок шок.

— Кога — запита Роуън — ще може да се върне на работа?

— Работа! — По-младият хирург не повярва на ушите си.

— Тези хора са от киното, Джо, не се учудвай — с отвращение каза възрастният.

— Не зная. Зависи от възможни усложнения, които не съм в състояние да предвидя, от нейната физическа и емоционална устойчивост, от реакцията й на кръвопреливането, от множество фактори. Но докато не излезе от интензивното, не се решавам да ви дам отговор.

— Поне приблизително — настоя Роуън.

— Ако аз бях на нейно място… щях да си дам поне шест месеца за възстановяване. А след това бих си намерил друго занимание.

Щом лекарите си тръгнаха, Зак и Роуън хукнаха към телефонните будки във фоайето — Зак се обади на Брейди, а Роуън на агента си. Невски много скоро се върна при Роуз Грийнуей. След доста време продуцентът излезе от кабината.

— Роджър, искам да поговоря с теб насаме — тихо рече Зак. — Нека се поразходим из фоайето.

— Сега пък какво?

— Алън Хенрик, другия сценичен работник, когото Мелани чукаше. За него не бива да се разчува, разбираш ли ме?

— Ъхъ.

— Повикай Лу Кавона в офиса ни колкото се може по-бързо. Само той може да се оправи с Алън. Освен това Сид му е шурей, а той още не знае за смъртта му.

— Преди всичко ще се обадя на Акерман. Отговарям пред него.

— Роджър, ще имаш възможността да стовариш вината върху мен веднага, щом Акерман се събуди. Защо да го безпокоиш посред нощ? Едва ли ще ти бъде благодарен за това. Лу Кавона ни е необходим сега, докато нещата все още могат да си останат в семейството.

— Семейство! Историята ще се появи на първа страница във всички вестници по целия свят! По всички радиостанции, телевизионни предавания… въпрос е само на време. Един Бог знае какво ще напечата оня хлапак.

— Да се надяваме, че е почитател на Мелани Адамс.

Не е толкова трудно да се стигне в отдалечения Калиспел през февруари, но към края на следващия ден, след статията на Оливър Брейди, подета от телеграфните служби и моментално обиколила земното кълбо, местното летище бе претъпкано от частни самолети, като се започне с огромните реактивни машини на студиото и се стигне до по-малките чартърни. Управителят на „Глесиър парк интърнешънъл еърпорт“ разбра, че това е само началото на наплива, и нареди един снегорин да разчисти две огромни полета наблизо. В града всеки от двайсетината мотела и хотела бързаше да наеме персонал за почистване на стаите, затворени в края на туристическия сезон. Собствениците на ресторанти висяха на телефоните и крънкаха хранителни продукти от търговците на едро чак в Сан Франсиско, решени на небивали цени да се сдобият с тях по въздуха.

С първите най-големи самолети пристигна почти целият контингент на студиото, последван от управителите на застрахователната компания. „Май само Акерман е останал да защитава позициите в Холивуд“ — помисли си Зак. Без да се броят представителите на американските медии, самолетите докарваха журналисти от Япония, Франция, Германия, Великобритания — от всички страни, където се въртяха американски филми, където имената на Клинт Истууд, Пол Нюман и Мелани Адамс бяха известни.

Вито Орсини се беше спогодил с хората от застрахователната компания и пристигна един от първите. Зак го настани в апартамента си в „Аутло ин“.

— Знаеш ли какво щях да направя, ако имах къща в Калиспел? — Очите на Вито святкаха закачливо. — Щях да организирам наддаване между германците и японците за поне тримесечна рента, щях да си взема семейството и да си намеря евтина квартира във Флорида, докато трае тази дандания. Щях да осигуря на децата си пари за колеж и на всичко отгоре — прекрасен тен. Боже, дори един отоплен гараж ще струва цяло състояние още преди да са пристигнали „Енкуайърър“ и „Сън“.

— Радвам се, че ти е весело, Вито — болезнено се усмихна Зак.

— Радвам се, че този филм не е мой — изрепчи се Вито.

— От нравствена гледна точка е твой — настоя Зак. — Снимам го аз и след като ти си дошъл да ми окажеш поддръжка, значи е и твой.

— Благодаря ти за щедростта, момчето ми. И тъй?

— Лу Кавона излезе сладур. Каза, че три поколения в неговото семейство се гордеят, задето са оцелели сред урагани, земетресения, епидемии, пясъчни бури, змии, разярени слонове и тайфуни, да не говорим за щуравите режисьори, продуценти и актьори. Виждали са всичко това, справяли са се и не им е мигнало окото. Сид Уайт бил брат на жена му, т.е. не бил потомствен сценичен работник. Лу обвинява себе си, задето му е дал тая работа. Ужасно му било жал за жена му и семейството й, но вече нямало да й прави никакви услуги. Разбира не по-зле от Акерман в каква неприятност сме се забъркали.

— Ами другото момче?

— Лу се погрижи за Алън Хенрик. Не го питах как, не искам и да знам, но във всеки случай Алън замина за Лос Анджелис и ще работи в друга продукция. Хенрик е женен човек и иска да си остане такъв, така че ще си държи устата затворена. Лу твърди, че останалите общи работници ще мълчат пред журналистите под страх от смъртно наказание и под заплахата за изключване от Международния съюз на сценичните работници.

— Ами другите хора от екипа? Мамка му, почне ли пресата да се рови, достатъчна е една наблюдателна стюардеса и веднага ще плъзнат слухове.

— Зная, Вито. Но ще бъдат само слухове, а не историята, която всички са научили и приели. Не можем да разчитаме на повече.

— Добра работа си свършил, момчето ми. „Майерлинг в Монтана“! Срамота!

— Комбинация от режисьорския ми опит в колежа и от твоите страхотии.

— Разказвал ли съм ти за онова мексиканско добиче, когато снимах моя „Бавната лодка“ през 1975, преди около девет години? Не? Беше ужасна каша, но Маги Макгрегър ми показа как да се измъкна. Нещо повече, убиецът все още работи и от време на време получава по някой „Оскар“. Маги участва ли в тоя цирк тука?

— Че къде без нея?

— Не съм я виждал от предварителната закрита прожекция на „Военнополева болница“. — Вито си спомни как Маги Макгрегър, най-влиятелната телевизионна журналистка в страната, преди няколко години се бе измъкнала от леглото му без дори едно „довиждане“ веднага, щом бе научила за размерите на прословутия му неуспех — филма, придал на понятието „провал“ нечувани мащаби. Оттогава бе заснел три успешни филма, но Маги така и не се върна в живота му.

— Имаш ли някакво влияние над нея? — попита Зак с надежда.

— Може би да, може би не. Зависи дали тя има съвест. Ако си чукал някоя жена чак до сливиците, а тя те зарязва и изчезва безследно само задето си направил отвратителен филм — какво ще рече това: смята, че те е ощетила или че ти си я ощетил?

— Бих казал, че зависи какво оправдание е намерила за себе си. — Зак се опита да скрие изненадата си от разкритието на Вито, тъй като по времето на „Военнополева болница“ той все още бе женен за Били Айкхорн Орсини Елиот.

— А местната полиция?

— Засега лекарите не ги допускат при Мелани. Но тя е понесла кръвопреливането много добре и ще я преместят от интензивното в самостоятелна стая. В такъв случай не ще можем да им попречим.

— Първо я подготви. Още тази вечер.

— Да не мислиш, че не съм се сетил? — въздъхна Зак. — Не мога да реша какво да я помоля да разкаже.

— Да се придържа само към едно. Прочети й основното от статията на Брейди, а след това й обясни, че от нея се иска единствено да твърди, че не си спомня нищо. Nada. Целият онзи ден й е като бяло петно. Шок. „Нищо не помня.“ Или: „Какво правя тук?“ — класика, обожавам такива сценки. Това е то. Най-безопасната позиция. А сега ще ме оставиш ли насаме със сценария? Трябва да го прочета още веднъж.

— Вито, дори ако по някакво чудо Мелани се изправи на крака след десет дни, ръката й ще е гипсирана и прихваната с бинт за рамото. След десет дни Истууд и Нюман са ангажирани другаде и ако дотогава тя не заснеме сцената с Нюман за предложението за женитба и кавгата с Истууд, губим и двамата актьори. Двете главни емоционални сцени! Хората от студиото гледат суровия материал и ще го харесат, гарантирам ти. Това още повече ще влоши нещата.

Вито поклати глава със смесица от нежност и превъзходство.

— Виж какво, махни се оттук. Пречиш ми да мисля. Добре де, добре, задай ми въпроса, който наистина те интересува.

— По дяволите, Вито. — Зак го погледна с мълчалива молба.

— Джиджи е добре, момчето ми. Кариерата й напредва стремително, спечелила е нов клиент, само две глоби за нарушаване правилата за движение през последния месец.

— Вито…

— Да, има един. Какво друго си очаквал, сантиментално магаре такова?

— Какъв е той?

— Някакъв колега, друго не знам. Откак вие двамата скъсахте, Джиджи не намира време да разговаряме на лични теми. Подозирам, че не иска да ми каже, защото знае какви приятели сме с теб. — Вито вдигна рамене. — Подочух, че се оправяш с жените по-зле и от мен. Е, добре дошъл в нашия кръжок.

„Дали Мелани въобще е схванала какво й говорих вчера?“ — чудеше се Зак, докато влизаше в болничната стая след началника на местната полиция и лекуващия лекар. Не бе издала дори звук, докато той й четеше извадки от статията и я наставляваше какво да каже. Просто лежеше със затворени очи, с безизразно и безкръвно лице. Бе усетила присъствието му, бе прошепнала името му, след като той най-сетне се сдоби с правото да остане три минути насаме с нея, и му бе кимнала лекичко за довиждане. Но думичка не продума и изглеждаше бледа като смъртник. Дали бе запомнила колко е важно да не говори с началника?

Зак се облегна прав на стената, а главният хирург и полицаят седнаха от двете й страни.

— Само няколко минути — предупреди лекарят — и ако ми се стори, че се изморява, ще се наложи да ви прекъсна.

— Добре. Госпожице Адамс, съжалявам, но имам няколко въпроса към вас. — Гласът на полицая прозвуча дрезгаво. Включи магнетофона си. Мелани обърна към него прекрасните си очи, стресната и изненадана. Началникът отвори уста, но не успя да издаде звук. Събра сили и започна: — Госпожице Адамс, в нощта на нещастието Сид Уайт каза ли нещо, преди да извади пистолета си?

— Сид… как е той? Къде е? — умолително запита Мелани. Зак се вцепени. Косата му се изправи от ужас. Тя не помнеше нищо от вчерашните му наставления.

— Добре е, той… — Полицаят млъкна. Не искаше да й съобщава за самоубийството му.

— Посегнал е на живота си, госпожице Адамс — предпазливо се намеси лекарят.

— Не! Не! О, Господи… горкичкият, миличкият Сид… толкова се боях за него — прошепна Мелани съкрушена, — той бе толкова импулсивен, изтерзан, не бе достатъчно силен за този свят… не като… другия.

— „Другия?“

Зак затвори очи и едва не припадна, както стоеше.

— Като другите, другите… в киното, господин офицер. Имаше нежна, красива душа и аз го обичах.

— Госпожице Адамс, той е стрелял във вас! — настоя полицаят.

— Не е знаел… какво прави — промълви Мелани. — Не е искал да ме нарани. Навярно е обезумял. А сега… Сид… го няма. Това доказва… колко ме е обичал… Все му повтарях, че няма причини да ревнува… но той не ми вярваше… О, Сид, ако беше ми повярвал…

— Казахте ли му, че се разделяте? Това ли е бил мотивът? — запита полицаят.

— Навярно. Какво друго? Трябваше да послушам Зак… Той искаше да се отърва от Сид… Излязох глупачка… Толкова го обичах, че слушах само сърцето си. — Очите й се наляха със сълзи.

— Господин началник, за Бога, оставете я на спокойствие — ядосано се намеси лекарят.

Полицаят стана и напусна стаята, като хвърли дълъг поглед на най-голямата красавица, която бе виждал в живота си. Лекарят премери пулса на актрисата и се наведе да преслуша сърцето й със стетоскопа си — време, напълно достатъчно за Мелани да вдигне поглед към Зак и да му смигне.

— Тя го преметна! Вито, тя щеше да продължава с часове, ако лекарят не я беше спрял!

— Видя ли защо обичам актрисите, Зак?

— Едва не умрях. И тя разбра. Направи го нарочно!

— Няма как да не ги обичаш. Ще завършиш филма, момчето ми. Щом Мелани днес се е правила на Дузе, ще изиграе и сцените си с Истууд и Нюман, преди да са изтекли десетте дни. Погледни тук, на осемдесет и осма страница, отбелязал съм я. Тук тя пада от кон — ще използваме дубльорка, естествено — и пострадва. Предложението за женитба и кавгата ще се състоят в болницата, тя ще лежи на легло: прическа, грим, нощница, гипс и бинт. А щом се изправи на крака — предричам, че ще стане много по-скоро, отколкото смятат всички, — ще я заснемеш до коня. Оттам нататък си с развързани ръце: до края на филма Мелани ще играе така — с гипс, бинт или каквото там е необходимо. Единственият ти проблем са новите костюми.

— Но, Вито!…

— Какво „но“?

— Мелани е учителка по пиано! В книгата това е важно.

— Нали вече си заснел как дава уроци? Е, добре, отсега нататък ще започне да дава уроци по пеене — нали може да пее? Ако не умее, ще я дублираш. Не мисли толкова буквално. Хората не четат книгите, за да ги сравняват сцена по сцена със съдържанието на филма. Деветдесет и девет процента от „Отнесени от вихъра“ въобще не са влезли във филма. Горе главата, Зак, няма свещени книги. Между другото, къде ти е сценаристът? Още утре да пристига. Може да спи на пода.

— Вито, за Бога, как ще снимаме в болнична стая? Мелани е настанена в най-голямата, но камерата, екипът, прожекторите, кабелите… изключено.

— Колко ще струва, ако наемем операционната за няколко дни? Ще си направиш снимачната площадка там, ще работиш нощем.

— Казвал ли съм ти, че те обичам?

— Горе-долу. Хайде, Зак, аз черпя.

Барът на „Аутло ин“ бе толкова претъпкан, че Зак и Вито не намериха свободна маса.

— Дръж сепарето — викна Зак, тъй като групичка развеселени костюмиери се канеха да стават. Разминаха се в теснотията с несравнимата вещина на нюйоркчани, използвали ежедневно метрото.

— Какво ще пиеш? — попита Вито.

— Негрони, миличък, какво друго? — звънна прочутият глас на Маги Макгрегър иззад гърба им. — За пръв път го пих с теб, котенце, помниш ли? В Рим през 1974 година. Никога няма да забравя. — Тя се наведе и целуна Вито по устните. — Страшно ще се разстроя, ако в Монтана нямат кампари. Всъщност какво, по дяволите, правиш тук?

— Изчислих, че няма как да не цъфнеш, та лагерувам и те чакам — засмя се продуцентът. За свое собствено учудване й се зарадва, а щом тя бе поискала да си спомни първата им среща, когато, съвсем неизвестна още журналистка, бе взела интервю от него, последвано от двуседмично любене и дълбоко взаимно разбирателство, значи временната й неприязън към особата му бе изчезнала.

— Както обикновено, приличаш на кръстоска между младия Джон Хюстън и младия Виторио де Сика — огледа го Маги и забеляза, че няколкото изминали години или студеният тукашен климат са се отразили зле на вида му. — Кой е този джентълмен? — посочи тя Зак.

— Маги, позволи ми да ти представя Закъри Невски, режисьора на „Хрониката“.

— Много харесах „Почтена игра“, Зак. — Тя насочи към него кръглите си, тъмни, преценяващи очи, принудили половината от знаменитостите в шоубизнеса да признаят неща, които никога не са възнамерявали да разкриват пред най-гледания телевизионен форум — нейната програма с интервюта. На тридесет и три тя бе в разцвета си и божествено съблазнителна.

— Благодаря, Маги — с уважение произнесе Зак.

— Какво точно прави Вито тук? — запита журналистката.

— А, Вито… ами…

— Дойдох да убедя Зак да режисира новия ми филм, Маги, а като започна пушкането, реших да се помотая и да погледам.

— Какъв нов филм? — властно се поинтересува тя.

— Това е пълна тайна, прекалено е рано да я разгласявам дори пред теб, любима, но Зак ми обеща, нали, Зак?

— Да, разбира се — потвърди режисьорът с пълното съзнание, че в същия момент се е ангажирал с неизвестно какъв филм, все едно че е подписал меморандум. Ето защо Вито толкова лесно бе склонил да скочи в самолета и да долети тук. Е, дължеше на Вито много повече от това.

— Значи пак ще работите заедно. Прекрасно — дръжте ме в течение.

— Вижте, време ми е да си тръгвам — внезапно се изправи Зак.

— Симпатичен е — рече Маги, — наистина е симпатичен.

— Ангажиран е, Маги.

— Как ангажиран?

— С дъщеря ми. Той е от семейството.

— Е… в такъв случай… — Внезапно пламналият интерес на журналистката моментално угасна.

— Тук е толкова шумно, че едва те чувам — оплака се Вито. — Защо не си вземем питиетата и не отидем на тихо, в твоята стая например? Имаме да наваксваме. Аз съм в апартамента на Зак, иначе щях да те поканя при себе си.

— Ела при мен. Ще си изритаме обувките, ще си поръчаме обяд в стаята и просто ще си починем. Тук вече нищо интересно няма да се случи.

— И ти ли си отседнала в този хотел?

— Естествено, Вито — удиви се Маги. — Настаниха ме в президентския апартамент. Телевизията знае как да се грижи за своето момиче.

Доста преди да им сервират обяда, Вито вече бе накарал Маги да си мисли, че идеята за едночасово извънредно предаване за „Калиспелска хроника“ е нейна.

— Странно, очарован съм не от самия филм, а от човешките отношения — рече той, докато лежаха прегърнати, отложили яденето за после.

— От опита за убийство и самоубийство ли? О, Вито, всички пишат само за това и на хората ще им писне след десет дни. Аз, кажи-речи, не исках да идвам, но програмният директор настоя.

— Всъщност интересува ме какво ще стане после. Ето една актриса, която се радва на най-бързото и най-лесно превръщане във филмова звезда. Досега не й се е случвало нищо лошо. Разбира се, тя притежава огромен талант, разбира се, че е изключителна, но и двамата знаем — дадено й е по рождение. Има нещо нечестно в това. Животът й е бил очарователен. Нито аз, нито ти, нито повечето хора са получили подобно нещо.

— Слушам.

— Интересува ме как ще й се отрази тази травма. Не би могла да продължи, сякаш нищо не се е случило. Никога няма да го преодолее, никога. Неизбежно ще осъзнае колко близо е била до смъртта или поне до провала на кариерата си. Как ли я е променило преживяното? Едва ли някой ще се заеме с този разказ.

— Дрън-дрън. Мелани, както повечето хора, ще наеме денонощни телохранители, ще си завъди няколко немски овчарки и ако има поне малко мозък, в което се съмнявам, ще внимава кого пуска нощем в спалнята си. Може би ще се подложи на терапия като повечето звезди, но това вече не е никакъв разказ.

— Маги, ти ме изненадваш. — Вито се уви с чаршафа и вдигна слушалката да поръча обяд. Познаваше я толкова добре, че нямаше защо да я пита какво ще яде. — Казаха, след половин час. Искаш ли орехи?

— Ъхъ. С какво те изненадвам?

— Защото получаваш наготово един разказ, който никой друг няма, а просто си лежиш тук, изглеждаш по-секси от всякога и говориш очевидни неща.

— Хайде де! — Гордостта й бе уязвена.

— Точно така. Възприемаш гледната точка на обикновената домакиня. „Значи някакъв ревнив любовник едва не застрелял Мелани Адамс.“ Прозявка. „Де аз да имах такъв късмет, я виж, по-богата и по-ослепителна от всякога.“ Прозявка.

— Хм.

— Това пък какво означава?

— Когато произнасям „хм“ вместо „глупости“, значи, че може би си прав. Сега ми кажи защо си прав — прекалено съм изтощена да го изчисля сама. Не си станал по-скучен с възрастта. На колко си сега, Вито, на деветнайсет?

— На четиридесет и осем. Ти ме вдъхновяваш, Маги.

— Все още има надежда за човечеството. И тъй?

— Това е безсмъртният въпрос за синдрома „преди и после“. Всички знаем или поне си мислим, че знаем каква бе Мелани преди. Никога не ще разберем каква ще стане после. Каквото ни каже рекламата, това… освен ако Ти не проникнеш в нея. Никога не ще научим как се е почувствала, осъзнавайки, че не е личността, за която се е мислила — една от най-прочутите и пазени жени в света, а всъщност някакво нищожество, умоляващо да го оставят живо. Ще си възвърне ли предишната сила? Ще успеят ли всички телохранители на земята да я предпазят от усещането за уязвимост? Само ти умееш да задаваш такива въпроси, Маги.

— Слушам те, но все още не прещраквам.

— Дали на Мелани й е останал кураж? Не куража на актриса, а на човешко същество. Ето какво искам да изясня. Но не можеш да питаш за това, можеш само да го покажеш.

— Как?

— Зак измисли по какъв начин да заснеме Мелани в най-големите, най-дългите, най-емоционалните сцени с Пол Нюман и Клинт Истууд в болничното легло. Естествено само ако тя пожелае и ако лекарите разрешат. Подобни сцени са изтощителни и в най-спокойни обстоятелства, изпълнявани от актриса с блестящо здраве. Е, никой не очаква от Мелани подобни усилия. Никой няма да я обвини, ако използва цялата си енергия, за да се възстанови след раняването. Никой няма да я смята отговорна, ако филмът пропадне. Тя е наясно с това. Но дали ще поиска да опита?

— Не зная — замислено рече Маги. — На нейно място може би щях да опитам, а може би не. Но аз не съм Мелани Адамс. Прав си, Вито, наистина е интересно.

— Ще бъде трудно — продължи Вито, сякаш не я бе чул. — Зак ще превърне операционната в снимачна площадка. Ако Мелани прояви храброст и воля, тя собственоръчно ще спаси филма. Ако не издържи на напрежението — склонен съм да го предположа, като се има предвид, че току-що е излязла от интензивното, — ще е също толкова интересно. Недотам героично, но по-човешко. Във всеки случай не ми разправяй, че не искаш да заснемеш цялата тази задкулисна история за телевизията.

— Какво те кара да мислиш, че ще пуснат мен и екипа ми, след като бездруго е толкова трудно?

— Защото Зак е режисьорът и зависи от него.

— Защо му трябват излишни усложнения, телевизионен екип, който да ходи по петите на всички, да осветява всичко движещо се с прожекторите си, да задава изнервящи въпроси и да им се пречка в краката?

— Защото бъдещият му тъст любезно ще го помоли за това.

— Глупости! Ти какво ще спечелиш, любими?

— Той ще получи номинацията на Академията за най-добър режисьор, а кой знае — може би и „Оскар“, което ще е от полза за моя бъдещ филм. Освен това, както вече ти казах, Зак е член на семейството. — Вито си даде сметка, че ако го повтореше още веднъж, щеше сам да си повярва.

— Виждаш ли, Вито, не можеш дълго да ме баламосваш — загука доволна Маги. — Знаех си аз, че искаш нещо за себе си. Но идеята ти е страхотна, любими, и ако уредиш всичко, ще го направя и ще осигуря един час най-гледано телевизионно време.

— Ще се върнем на въпроса след обяда — обеща Вито. — Ако въобще ни го донесат.

„И какъв точно ще бъде следващият ми филм?“ — зачуди се той. Току-що бе спечелил на Зак и на „Хрониката“ нова безценна реклама, беше си осигурил режисьор, евентуален бъдещ носител на „Оскар“, а нямаше нито книга, нито някакъв сценарий предвид. Все нещо щеше да привлече вниманието му. Защо да си хаби силите в размисли за работа, след като Маги лежи ей там и сладко мърка?

От румсървиса бяха отговорили, че ще чакат обяда половин час, че и повече — значи разполагаха, кажи-речи, с час. Откак заради „Военнополева болница“ връзката им бе приключила, Маги бе научила някои очарователни движения. Дали от чистия въздух, дали поради президентските покои, или чисто и просто заради нея му щръкваше толкова?

Тълпата журналисти, както Маги бе предсказала, се разотиде след около седмица бясно ровене за подробности, безкрайни неофициални интервюта с членовете на екипа, множество официални интервюта с търпеливата Роуз Грийнуей, с ужасно нетърпеливия Роджър Роуън, с настръхналата Норма Роуън и с абсолютно всички лекари и сестри в калиспелската болница. Слуховете за Алън Хенрик бяха изплували на повърхността и се задържаха там няколко дни, след което отново потънаха на дъното по липса на сериозни доказателства. При Мелани Адамс не пускаха никого, някой бе успял само да я снима през прозореца; Нюман и Истууд отказаха да направят изявления, а Зак Невски бе прекалено зает, за да разговаря, с който и да било представител на пресата.

Маги Макгрегър бе не по-малко заета от режисьора, но нейният верен екип притежаваше способността да става невидим. С кожената си шапка, нахлупена почти до яката на коженото й палто, с топлите си, непромокаеми ботушки и слънчевите си очила тя търчеше по своите поръчения незабележима за колегите си от медиите, които приемаха нейното проточило се присъствие като един вид доказателство за значимостта на произшествието, върху което работеха те самите.

Цялото телевизионно оборудване бе пренесено в болницата през нощта.

Зак изчакваше до последния момент и смяташе да снима в петък и събота преди самото отпътуване на Нюман и Истууд, за да не принуждава Мелани да работи, докато това не се окажеше абсолютно наложително. Покрай заетостта си успя да научи, че Уелс Коуп е пристигнал в Калиспел и е отседнал в някаква къща, която по чудо бе успял да наеме. По молба на Мелани всеки ден го пускали при нея за няколко минути. Коуп се държеше настрана от Невски, дори не се отбиваше за едно питие в бара на „Аутло ин“, но доста хора от екипа го бяха мярнали тук-там.

— Какво ли е намислил? — запита Зак.

— Едва ли пази инвестициите си, тъй като Мелани вече не му дължи абсолютно нищо. Май е по-сантиментален, отколкото предполагах. Може би просто е навестил старата си приятелка заради някогашната им дружба? Ей, ами ако е влюбен в нея? Идвало ли ти е на ум?

— Не ме занасяй, Вито.

— Озадачен съм не по-малко от теб. Докато стои настрана, няма в какво да го обвиним. Казваш, че Мелани не изглеждала разстроена от присъствието му, нали?

— Ъхъ. Все едно че го нямало: носел й цветя, питал я как е, говорел за времето и си тръгвал.

— Ама че зловещо — рече Вито след продължителен размисъл.

— Дръж се сериозно.

— Говоря сериозно, момчето ми. Предполагам, че е научил за нашия замисъл.

— О, естествено, тя не го пази в тайна. Смятал го за страхотен, вярвал в мен, казвал, че и той на мое място щял да постъпи по същия начин.

— Това звучи още по-зловещо.

В деня след победоносното завършване на снимките, блестящо режисирани от Зак Невски, Мелани даде на Маги дългото интервю насаме, за което журналистката се бе подготвяла.

— Е? — попита Вито. Маги току-що бе излязла от болничната стая, а екипът й бе заличил всички следи от присъствието си.

— Зрителите ще реват в един глас. Дори аз се разплаках. — Маги възмутено си издуха носа. — Каква смелост! Ти излезе прав, Вито. Боже, добре, че те послушах! И бъди спокоен, направих страхотен материал с нея и с Невски. — Тя го засипа с похвали.

— Остани при мен, момичето ми.

— Понякога… едва не… ми се приисква. Но вече е твърде късно, нали, Вито?

— Боя се, че да, мила моя. Но пък помисли колко пъти още ще се срещнем. И в какви ли не странни места.

— Невски, ще ми отделите ли малко време? — попита Уелс Коуп. Срещнаха се пред вратата на Мелани.

— Сега вече да — раздразнено отговори Зак. — Хареса ли ви престоят в Калиспел, Коуп?

— Повече, отколкото можете да си представите. Но трябва да си уредя сметките с вас.

— Сега ли?

— Да. Още щом сте разбрали за сценичните работници, е трябвало незабавно да се отървете и от двамата. Незабавно! Проявили сте престъпна глупост, Невски.

— Господи! Когато колата се обърне, пътища много, Коуп. Какво нахалство от ваша страна.

— Правил съм го при снимането на четири филма и очаквах от вас повече разум, Невски.

— Вие… искате да кажете, че тя има навика да…

— О, Боже, нима сте й повярвали, че се случва за пръв път? — Уелс погледна Зак в лицето. — Всемогъщи Боже, така е, хванали сте се на въдицата. В наши дни поверяват снимането на филми на наивни младенци. Тя просто се измъква с обяснението за ревност, Невски.

— Мелани каза…

— Казала е, че иска да бъде свободна, нали? Да не е ничия собственост. Все такива ги говори. Че уж нямала нужда да я обичат и да се нуждаят от нея — това е нейният начин да покаже, че е най-голямата егоистка на света. Мелани има нужда от любов… а после й се приисква да убие тази любов, да я стъпче в прахта, да наблюдава предсмъртните й гърчове, да слуша последните викове. А след това й се дощява да повтори всичко отначало. Отново и отново. Много опасен начин да си доставяш удоволствие. Често съм й го казвал, но Мелани не иска да престане, а аз не мога да я принудя. Затова се отървавам от сценичните работници. Слава Богу, винаги избира тях, а не някой от актьорите. Досега сигурно съм купил вили поне на половината членове на синдиката.

— Уелс! — чу се гласът на Мелани от стаята. — Ела и доведи Зак.

Тя седеше в леглото, все още гримирана след интервюто с Маги.

— Каза ли новината на Зак, Уелс?

— Не още. Тъкмо се канех.

— Като свършим тук, ще снимам филм с Уелс. Той единствен на този свят разбира какво абсолютно чудовище съм аз, а само аз зная какъв извратен звяр е той. Прощаваме си един на друг и можем да работим заедно. Мислих много върху това, докато се възстановявах… О, Зак, не ме гледай така, сякаш съм хипнотизирана.

— Той ме смята за Свенгали[1], мила.

— Имам нужда от него и той от мен. Но, разбира се, правилата ще се променят. Уелс ще ме оставя да избирам сценариите, да решавам кога да работя и кога да си почивам и никога няма да ми нарежда какво да си обличам за връчването на „Оскарите“.

— Звучи ми като приказка — въздъхна недоверчиво Зак.

— Дължа всичко това на теб. Така казах и на Маги пред камерата. Знаех, че Уелс ще полудее от ревност. Преструва се, че не му пука, но добре го познавам.

Зак погледна Коуп и зърна бързо потисната болка в очите му. „Почти го съжалявам — помисли Невски. — Но само почти.“

— Вие двамата заслужавате поздравления. Надявам се да живеете заедно дълго и щастливо.

— Благодаря ти, Зак, скъпи. Ти си божествен. Жалко, дето излязох от употреба… Имах такива прекрасни планове за теб.

— „Само сценични работници“, а, Уелс? — запита Зак. — Защо си толкова сигурен?

[1] Свенгали — персонаж от романа „Трилби“ на Ж. дю Морие, олицетворение на зъл хипнотизатор. — Б.пр. ↑

10.

В края на април, след като снимачният екип напусна Калиспел, шумно рекламираното извънредно интервю на Маги Макгрегър бе излъчено по телевизията и събуди такъв силен интерес, че дори самата тя остана изненадана.

За учудване на Джиджи баща й, вместо да я изведе на ресторант, се самопокани в дома й за същата петъчна вечер. След като се нахраниха, той заяви, че тя и Дейви трябва да седнат заедно с него пред телевизора, като решително отхвърли възраженията на дъщеря си. Лицето му бе до такава степен безизразно, та Джиджи с изострената си чувствителност осъзна, че баща й е лично заинтересован от предаването. Вито бе непоправим — навсякъде обсебваше вниманието на околните. Човек можеше да си помисли, че това извънредно предаване е негова собствена продукция. С годините, наблюдавайки всичките му преображения, тя се бе превърнала в нещо като експерт по Вито Орсини.

— Татко, какъв е този небивал интерес от твоя страна?

— Това лято Зак ще режисира моя „Дълъг уикенд“.

— Не съм те чувала да споменаваш за подобен филм. — Джиджи подмина без внимание името на Невски. — Къде ще се снима — в Конго, в Австралия или в Патагония?

— В Малибу. С кола, ако караш бързо, е на четиридесет и пет минути оттук. Или на три часа, зависи колко е натоварено движението. Не се опитвай да стигнеш до Малибу в събота вечер или да се върнеш преди понеделник сутрин — оттам и заглавието, както и обяснението, което дадох на Зак.

— Зак Невски ли? — полюбопитства Дейви. — Как се работи с него?

Вито хвърли бегъл поглед към Джиджи, но не прочете нищо по ведрото й лице. „Тя е по-тежък случай и от мен — ужасен си помисли бащата. — Какъв срам! Не бива да я пускат навън без предупредителен надпис на шията. А беше такова добро дете. Животът у Били през последните години я развали. Горкото момче, не разбира ли, че съвсем не е за нея — прекалено е добър и мил? Някой ден, и то много скоро, ще й стане скучен, както вече успя да ми доскучае на мен, въпреки чувството му за хумор, въпреки цялата му любезност. Прекомерното обожание дори към собствената ми дъщеря е досадно. Нездравословно е, дявол го взел!“

— Като се има предвид начинът му на работа, Зак е направо страхотен — обърна се Вито към Дейви. — Разбирам защо двамата с Джиджи възнамеряваха да се оженят, макар преди половин година да скъсаха заради някакво глупаво недоразумение.

— ТАТКО!

— Какво? — попита Вито — самата оскърбена невинност. — Искаш да кажеш, че Дейви не знае нищо за него ли? Голяма работа! Деца, вие живеете като под стъклен похлупак. Ей, животът прилича на търкаляща се снежна топка, по която полепва все повече сняг — човек се търкаля като нея и всичко, което полепва по него, го прави такъв, какъвто е.

Джиджи избухна:

— Приличаш на фалшив гуру на Новата ера.

— Тихо, момиченце, Маги започва въведението си. Не искам да пропусна нито дума.

— О, да й го начукам на Маги! — разяри се Джиджи.

— Хайде-хайде, момиченце, Маги са я чукали предостатъчно, и то добре, недей да я съжаляваш. — Успокояващият тон на Вито довбеси дъщеря му.

— Откога ме наричаш „момиченце“, мошеник такъв? — обърна се тя към баща си.

— Шшшт — рече той с пръст на устните. — Пази тишина.

През следващия час гледаха като хипнотизирани и разговаряха само по време на рекламите.

— Страхотно — възкликна накрая Дейви. — Ако и останалата част на филма е толкова хубава, той ще стане хитът на годината.

— О, моля ти се — сопна се Джиджи. — Мелани съсипва сценария.

— Джиджи, ти си се побъркала — намеси се Вито. — Тя бе фантастична, дори аз й се кланям дълбоко. Игра с толкова сила и страст, колкото изискват тези сцени. Подкрепям думите на Дейви — „страхотно“ беше. Тази актриса със сигурност ще получи номинация за „Оскар“ и има добри изгледи да спечели.

— Нямах предвид сцените от филма — изсумтя момичето. — Те бяха… убедителни. Но ми спестете всички нейни излияния, пълните й с благодарни сълзи очи, докато сладникаво цивреше пред Маги, че дължала всичко на Зак. Имаше ли нужда да се вкопчва в ръката му и да го гледа с обожание? За Бога, та той е просто режисьор, а не създател на таланта й.

— Не смятам, че преувеличаваше — възрази Дейви. — Тя бе напълно искрена.

— О, глупости! Повдигаше ми се от нея. А Зак я гледаше, като че ли току-що е родила детето Исус, а той самият е тримата влъхви и всички животни, събрани ведно… Това си беше просто сензационен номер, и толкова. Е, научихме, че играе легнала също толкова добре, колкото и права. И какво ново има в това? Нали всяка жена го прави рано или късно? Учудвам се, че Маги не задаваше по-мъчни въпроси. Маги да се разплаче?! Била е дълбоко объркана.

— Е, радвам се, че Зак подписа договора да режисира филма ми. — Вито стана да изключи телевизора. — Довиждане, деца. Аз тръгвам. Благодаря за вечерята, Джиджи. Ела да ме целунеш за лека нощ.

— Какво си си наумил, скапано дрънкало такова? Защо си навираш носа навсякъде? — изсъска Джиджи в ухото му, докато го целуваше по бузата.

— Аз ли? Просто ми се ядеше домашно приготвено ядене, момиченце.

— Това е последното, което получаваш в моя дом, отвратителен стар дърдорко!

— Защо не си ми споменавала нищо за Зак Невски? — запита Дейви веднага, щом вратата се затвори зад Вито. Бе присвил очи въпросително, а прекрасните му устни изглеждаха тънки и остарели.

— Това е моя работа. А не на баща ми, дето е на всяко гърне мерудия.

— Казах ти, че съм се влюбвал два пъти, но не сериозно. Никога не бих премълчал връзка, която едва не е завършила с брак. — Дейви се засмя невесело.

— Аз се отнасям другояче към тези неща, Дейви. Каквото било, било. Не се интересувам от миналите ти връзки, но ти настоя.

— Настоях ли? — Той поклати упорито глава. — Нима да споделяш най-важното за себе си с човека, когото обичаш, е настояване?

— Никога не съм те разпитвала за подробности. Но ти проявяваше любопитство още от първия ден, помниш ли? Ти ми задаваше всевъзможни лични въпроси…

— Това е представата на Арчи и Байрон за шега и ти го знаеш много добре.

— А ти с готовност реши да извлечеш преимущества от нея — ядоса се Джиджи.

— Да се върнем към Невски — заинати се Дейви. — Колко време бяхте заедно, преди да скъсаш с него?

— Това няма нищо общо с теб!

— Тук ли живеехте двамата? Затова ли си наела толкова голяма къща?

— Млъкни! Не желая да ме тормозиш с въпросите си!

— Не се самозалъгвай, че ти вярвам на приказките за „уединение“. Знаех, че става нещо, което не искаш да споделиш с мен.

— „Да споделя“! Ето една дума, която мразя и презирам! Какво, да поканим съседите, да насядаме в кръг на пода и да „споделим“ травмите от детските си години ли? Това ли искаш?

— Престани, опитваш се да избягаш от отговора. — Мъчителният страх и ненавистта на ревнив любовник променяха гласа му до неузнаваемост. — Искам да зная всичко на всичко защо не си ми казала за Невски. Защо трябваше да го чуя от баща ти? Сякаш всичко… всичко са ми откраднали, изопачили, отнели… единствено поради нежеланието ти да ми съобщиш по своя воля.

— Продължавам да не желая! Това стига ли ти?

— Джиджи! Недей така! Утре заминаваш да работиш над „Омагьосаният таван“ и знаеш колко зле се чувствам — редно е най-малкото да ми разкажеш за Невски. — Младежът не се владееше.

— Дейви, всичко това започва да става смешно и абсурдно — унизително е и за двама ни. Ти се нацупи на коледното тържество в офиса, защото Арчи и Бай ме целунаха под елхата… Но те целуваха всички, дори теб! Винаги, щом тръгна за Сан Франсиско, ти изпитваш подозрения към братята Колинс, макар те да са привързани към семейството си, както никой друг. Откак Бен дойде за пръв път в агенцията да разгледа плановете, ти ставаш все по-ревнив и се държиш все по-собственически, макар да знаеш, че имам всички причини да работя над „Омагьосаният таван“, тъй като идеята беше моя.

— Нима все пак не ми принадлежиш поне малко?

— Понеже искаш да се ожениш за мен ли? Казах ти и пак Повтарям: нямам намерение да се омъжвам. Не съм готова! И може никога да не стане! Не принадлежа на никого! Непоносим си. Не ми задавай подобни въпроси! — Джиджи чак се разтрепери от нуждата да се измъкне от това нежелано робство.

— Не мога — примоли се той. — Не зависи от мен какво да изпитвам, не разбираш ли?

— Не искам да означавам толкова много за теб! Не биваше въобще да започваме цялата тази история!

— Не ние, ти не биваше да я започваш!

— О — извика тя жегната. — Искаш да кажеш, че инициативата е била моя! Ти нямаш нищо общо с това, така ли — просто си проявил любезност към мен?

— Влюбих се в теб още щом те видях. Не съм предполагал, че мога толкова да обичам някого. Но ти флиртуваше като ненормална, много добре знаеш. Ти ме насърчаваше от самото начало. Накара ме да се любя с теб заради твоята нещастна любов с Невски, нали, Джиджи? Затова всичко стана така неочаквано. Няма нужда да ми отговаряш, сигурен съм, че съм прав.

Лицето на Дейви бе изкривено от гротескно страдание, той стоеше, погълнат от черните си мисли, съсредоточен върху болката и раните си. Джиджи усети, че не може и минута повече да остане в една стая с него. Бе непоносим. Ако не бе мъж, а змия, щеше да го стъпче, без да й мигне окото. Предложението за брак бе начин да я окове в белезници.

— Трябва да си събера багажа. — Момичето тръгна към спалнята. — Изморена съм и не искам да продължавам този разговор. Ще ти се обадя от Ню Йорк. — Тя рязко хлопна вратата след себе си.

Дейвид Мелвил постоя нерешително в средата на дневната около минута, а после излезе: боеше се как би реагирала Джиджи, ако се върнеше и го завареше все още в къщата.

Сега вече знаеше защо не му бе позволила да се премести при нея и бе отказала да се пренесе при него; знаеше защо не му бе разрешила нито веднъж да остане цяла нощ в леглото й и да се събуди на сутринта до нея, защо настояваше да се любят само на дивана в дневната. Сега вече знаеше един милион неща, които не бе искал да научава, но от които се бе страхувал и поради това не бе посмял сам да се запита: „Защо?“

Джиджи бе прекалено ядосана и не мигна цяла нощ. Нервно нахвърля в куфара каквото й попадна, а после изтръска съдържанието му на килима — съзнаваше, че е взела напълно неподходящи за Ню Йорк дрехи. Недоволно претършува гардероба си — купища парцали, също толкова неуместни. Без всякакъв интерес се опита да измисли комбинации от старите си дрехи, да преобрази калифорнийския начин на обличане в манхатънски, но накрая наблъска наслуки каквото дойде, тъй като просто нямаше значение как ще изглежда през кратката си, напълно делова командировка.

Преди лягане вече бе дотам разярена, че ръцете й трепереха, докато си миеше зъбите. Трябваше да се досети, че баща й е замислил нещо, след като не я заведе на ресторант, а се самопокани при нея. Вито бе напълно наясно, че тя не иска да гледа дяволското шоу на Маги, но бе проявил такава настойчивост, че не й бе оставил избор.

Но да разкаже на Дейви за Зак! Не че беше тайна, защо, по дяволите, ще е тайна, но кой бе молил баща й да се намесва? Ала Вито никога не казваше нещо без причина.

Що се отнасяше до Дейви, край. Тази вечер всичко бе свършило. Не искаше да преживее още една подобна сцена. Вече бе забравила колко прекрасен бе този човек през чудесните им първи месеци във „ФРБ“. Сега, щом Джиджи спреше до голямата маса за хранене в главния коридор на агенцията, за да размени служебни клюки с различните групички, събрани там, той се домъкваше уж случайно и видеше ли я да разговаря с мъж — от някой новак до самия Арчи, — се включваше в разговора, като използваше всевъзможни ловки, но очевидни начини да покаже, че те двамата са нещо повече от обикновен творчески екип.

Не биваше да допуска никакви лични отношения с когото и да било в агенцията. След тази вечер тя и Дейви никога нямаше да заработят леко и в съгласие, както преди. Значи ставаше неизбежно да обясни на Арчи и Бай защо се налага да разтурят най-продуктивния си екип. Но по-добре да се притесниш, отколкото да те тормозят, по-добре да те нарекат непрофесионалист, отколкото да си имаш работа с ревнивец. Дейви щеше да я преживее — вече се бе влюбвал два пъти по собствените му признания.

Джиджи с отвращение стисна зъби, като си спомни как Мелани лежеше в леглото, а Зак бе преклонил рошавата си черна глава над нея. Това минаваше всякакви граници, макар че зрителите щяха да налапат въдицата, след като не познаваха участниците добре като нея.

А тя всъщност познаваше ли ги? Бе чувала язвителните и остроумни възгледи на Зак за актрисите толкова често, че ги бе запомнила наизуст. Но той винаги бе смятал няколко от тях за редки изключения. Ами ако Мелани беше сред изключенията? Уелс Коуп я бе заобиколил с такава непроницаема тайна, че личността й се бе превърнала в загадка. Ами ако Мелани Адамс бе такава, каквато изглеждаше?

При тази мисъл Джиджи светна лампата, стана от леглото и прерови книжната си лавица за нещо действително прекрасно, което да я завладее до сутринта. Джейн Остин? Да, точно от нея имаше нужда: да я пренесе в свят, в който сексът въобще не се е споменавал, фактически не е съществувал, а рекламата и филмите са били точно толкова немислими като диското, миниполите и целия щат Калифорния. Овехтялото томче се разтвори на любимия й разказ: „Всепризната истина е, че самотен мъж с прилично състояние със сигурност има нужда от съпруга.“

„И ти ли Джейн“ — Джиджи захвърли книгата, сякаш страниците й пламтяха, и омете цяла кутия корнфлейкс с мляко, като яростно мачкаше люспиците, сякаш бяха черупки на кокосов орех.

Бен бе изпратил лимузина да я закара до летище „Бърбанк“. Бе й казал, че и тъй, и тъй ще лети на изток с частния си самолет по някаква работа във Филаделфия и тя можела да се възползва от случая и да иде с него до Ню Йорк.

Джиджи бе затънала в работа по „Омагьосаният таван“, а Бен буквално я бе реквизирал от Виктория, която не бе в състояние да му откаже — в крайна сметка той бързо бе започнал престижна рекламна кампания за още неоткритата верига магазини във всички влиятелни списания. Според думите му Мюлерови — семейството, основало „Детския рай“ бяха предпочели да се оттеглят в Сарасота и да оставят дяловете си в ръцете на Джак Тейлър — един опитен търговски управител. Тейлър, амбициозен човек на средна възраст, впечатли Джиджи с пълната липса на въображение, която компенсираше, като я снабдяваше с богат избор от прецизни подробности. Бен й бе дал пълна свобода в оформлението на новите магазини и макар това често да я отвличаше от писането на текстове, сърце не й даваше да изпусне възможността да развие своята концепция докрай.

През идната седмица в Ню Йорк тя възнамеряваше да се срещне с трима декоратори по интериора. Всеки от тях предлагаше различни проекти за вътрешността на „Омагьосаният таван“. Джак Тейлър се бе свързал със създатели на необичайни играчки и ръчно изработени кукли из цяла Европа и Съединените щати. Те щяха да пристигнат, за да й покажат произведенията си.

През Празника на любовта Джиджи осъзна, че веригата би могла да създаде и втори пазар, насочен към мъжете, търсещи романтични подаръци по всяко време на годината. Жените от всички възрасти не оставаха безразлични към действително изключителните подобия на даровете за малки момиченца. Тя възнамеряваше да следи внимателно всевъзможни подобни вещи — от точни копия на викториански кукли до изключителни препарирани животинки.

Но в този момент не я бе грижа дали първият „Омагьосан таван“ въобще ще бъде открит. Тъкмо бе потънала в дълбок сън призори, и след петнайсет минути телефонът зазвъня. Саша и Били я засипваха с последни съвети какво да направи, да купи и види в Ню Йорк. Били настояваше момичето да не се гримира по време на полета и да използва овлажнител и вазелин за устни, та да неутрализира въздействието на сухия въздух високо горе. „Като че ли имам сили да се гримирам“! — помисли Джиджи, докато нахлузваше сивия си анцуг — най-удобната си дреха.

Макар това да бе първото й пътуване с частен самолет, тя се качи в него с безизразния, апатичен вид на човек, който никога не е летял с нищо друго. Отпусна се в креслото и неопределено зарея очи през прозореца. Бен изглеждаше направо академично със спортния си пуловер над разтворената на врата риза. Той се настани в другия край на просторната главна кабина, зае се с компютъра си, без да й обръща никакво внимание. Джиджи си даде сметка за дискретния лукс и пастелните, ненатрапчиви цветове, за стюарда, който й поднесе чай, бисквити и плодове, но що се отнасяше до нея, интериорът на един частен самолет не представляваше нищо друго, освен дълго, тясно помещение в небето.

— Изглеждаш недоспала. — Бен вдигна очи от компютъра. — Искаш ли да си легнеш? Диваните в задната част се разтягат. Можеш да дремнеш.

— О, да — прие Джиджи с благодарност. Ето къде била разликата — в спането. Обезателно ще опита. Най-скъпата дрямка в света. „Колко ли струва минута сън?“ — мъчеше се да пресметне тя, докато се събличаше, намъкваше прекалено широкото горнище на копринена пижама, оставено от стюарда за нея, и се пъхаше под завивките. Колко струвала минутата ли? Пукнат грош не даваше за цената, стига леглото да стои в хоризонтално положение.

Все още спеше, докато самолетът се приземи, зареди с гориво и отново излетя. След около три часа се събуди, наплиска лицето си с вода, изми си зъбите, навлече един халат, окачен в гардероба, и се запъти към кабината, увивайки пурпурния копринен колан около кръста си.

— Боже, май съм проспала почти целия полет до Ню Йорк! Колко е часът, Бен?

— Лосанджелиско време ли?

— Прав си, зададох тъп въпрос. Кога ще кацнем?

— Следобед. Зависи от ветровете.

На Джиджи й се стори, че двамата са някак много самотни в добре осветената капсула, понесена из немислимото, необятно пространство.

— Бен, нещо не се ориентирам — донякъде нетърпеливо рече тя. — Не съм свикнала да си поспивам посред бял ден, така че не ми задавай гатанки.

— Говоря сериозно.

— О, стига!

— Отвлякох те със самолет.

— Момичето внимателно го огледа. Бе го опознала добре през последните няколко месеца съвместна работа — не му бяха присъщи нито прищевките, нито преувеличенията. Притежаваше чувство за хумор, но не си правеше тъпи шеги.

— Е, добре, отвлякъл си ме със самолет — сговорчиво рече тя и седна до него. — Защо не в края на краищата? В събота и неделя хората се отдават на глупави, здравословни развлечения. Все пак ми се ще да зная къде отиваме. Или се въртим в кръг?

— Във Венеция. — Сбърчи чело, а сините му, вдъхващи доверие очи я погледнаха развеселено над големия му аристократичен, неравен бостънски нос. Никога не бе съвпадал чак дотолкова с представата на всяка колежанка за изключително секси млад английски професор, който я кани да обсъдят успеха й, седнали върху бюрото му. „А може би под бюрото ще е по-удобно?“ — проблесна в ума й.

— Венеция… Италия? — От предпазливост гласът й прозвуча с една октава по-ниско.

— Сметнах, че при първото ти отвличане със самолет е редно местопребиваването да е подобаващо за случая.

— Венеция! — В очите на Джиджи от радост заискриха изумрудени пламъчета.

— Значи няма възражения? — Изглеждаше по-разтревожен от всякога.

— Нямам какво да си облека! — изплака Джиджи. — О, по дяволите, защо не ме предупреди?

— Нямаше да е истинско отвличане — вразуми я Бен.

— Как стана така, че не ме уведоми? — Джиджи осъзна, че първата й реакция, макар и естествена за изненадата, май не бе съвсем в реда на нещата. — Защо реши да ме изиграеш?

— Щеше ли да приемеш, ако ти бях казал: „Хайде да идем във Венеция“?

— Може би… Не зная. Защо не в края на краищата?

— Нещо не ми се вярва. Щеше да ти остане прекалено много време за размисъл. Би следвало да уведомиш агенцията си, Били щеше да те запознае с рисковете, които крие пътуването с мъж…

— Какви рискове? — Веждите на Джиджи изхвръкнаха нагоре и се скриха под бретона, вирнатото крайче на нослето й едва не се наежи при подобно възмутително предположение. — Били никога не би изтърсила нещо толкова досадно и конвенционално. Боже мой, та ти въобще не я познаваш.

Ясно си спомняше единствената целувка на Бен през нощта, когато се бяха запознали. Тогава, макар и напълно абсурдно, й се бе сторил някак много опасен. Той не бе повторил опита си по време на съвместната им работа над „Омагьосаният таван“ и навярно вече бе забравил цялата онази странна случка. С него тя се чувстваше напълно сигурна.

— Да бе, да — страхотни рискове! — подигра го момичето. — В края на двадесети век.

— Стига ти да не си в опасно настроение.

— Дори не зная в какво настроение съм. Е, гладна съм, но това не е настроение.

— Ще хапнем веднага, щом пожелаеш. Чаках да се събудиш.

— О, Бен, чувствам се толкова божествено, прелестно, съвършено свободна! Нищо друго, освен небето отвън, а там нейде ни очаква Венеция… Какво повече би могло да иска едно момиче?

— Ох… ами навярно… паспорт.

— Господи! — Джиджи прехапа устни. Никога не бе имала паспорт.

— Ще ти го дадат на летището в Италия… Стар приятел от Държавния департамент уреди въпроса.

— Добре планирано отвличане — присмя му се тя. — Да не си от ЦРУ?

— Аз не, но старият ми приятел май е. Записа Йейл вместо Харвард — винаги ми се е струвало подозрително.

— Защо си създаваш толкова усложнения заради мен, защо се държиш така възхитително? — Лицето й грееше от жизненост.

— Защото искам. Защото ми доставя удоволствие. Защото имаш нужда от почивка, аз също.

— Добри отговори. Смятай ги за приети. — Джиджи се прозя. Протегна се така, че единствено дупето и раменете й докоснаха облегалката, изпружи голите си крака колкото се може по-надалеч. — Малко шампанско ще ми дойде добре — щастливо и властно заяви тя. — Вече съм във ваканция.

Щом самолетът се приземи на летище „Марко Поло“, чиновник от посолството на САЩ в Рим й връчи паспорта. Митничарите набързо освободиха Бен и момичето. Двамата поеха по дървен пристан и се спуснаха на палубата на продълговата лъскава моторница с корпус от блестящо, восъчно на цвят дърво. Бен се здрависа с капитана и го нарече Джузепе, а морякът натрупа багажа им в кабината.

Джиджи се озърна нетърпеливо. Нямаше нищо за гледане, освен огромно и съвсем обикновено небе, широка, много спокойна ивица вода, сред която тук-там бяха пръснати плоски острови, а в далечината — неясни очертания на сгради. Въздухът едва доловимо миришеше на сол, но не приличаше на морския.

— Къде е Венеция? — попита тя.

— Ей там — посочи Бен към плоската редица от здания. — Трябваше да пристигнем с кораб — такъв е величественият, класически път. Но летището е разположено тук, сред тази лагуна, съвсем уместно наречена Laguna Morta[1].

— Трябваше да ме отвлечеш с яхта. Искам първото ми впечатление да бъде величествено и класическо.

— Почакай. Само почакай.

Моторницата подкара рязко и Джиджи едва не изгуби равновесие.

— Искаш ли да влезеш в кабината? Ветровито е.

— Ще стоя тук, Бен Уинтроп, докато не се покаже Венеция. Видяла съм достатъчно снимки и картини, че да не я позная, щом я видя — сопна му се Джиджи. Вятърът развя косата й назад. Тя си сложи слънчевите очила, които винаги носеше в чантичката си, и здраво се вкопчи в перилата, а Бен застана зад нея. Бързо прекосиха широката лагуна, но щом наближиха сградите, капитанът доста намали скоростта.

— По този начин почти не предизвикваме вълнение — обясни Бен, — щом стигнем града, сме длъжни да се движим съвсем бавно. Една от причините за неговото потъване са големите вълни.

Порутените, овехтели сгради бавно се уголемяваха и въжетата с пране бяха първото нещо, което се виждаше от La Serenissima — „най-ведрата“, „невястата на Адриатика“. Скоро моторницата навлезе в тесен канал. Джиджи нетърпеливо извръщаше глава ту на една, ту на друга страна за живописни гледки, но съзря само невероятно количество котки, няколко обикновени каменни моста и цели орди от пищящи хлапета. Завиха по един по-голям канал, задръстен от широк мръсен шлеп, натоварен с купчини щайги с безалкохолни напитки и минерална вода. Той почти докосваше нечистите стени на зданията.

— Не казвай нищо — обади се Бен. — Защо не се сетих да вземем хеликоптер от летището? Ами защото там няма.

— Трябва ли да се движим след това нещо?

— Да.

— Няма ли по-пряк път?

Бен се разсмя, а техният мотоскаф намали съвсем.

— Когато са строили каналите, са имали предвид широчината на гондолите. Във Венеция не се бърза. Може да тичаш по някоя планина в Непал, да се втурнеш по Китайската стена и дори да караш бързо по площад „Конкорд“, но тук не си в състояние да изпревариш и най-бавната лодка, така че седни и чакай.

Джиджи скръцна със зъби, но послуша съвета му. Напредваха сантиметър по сантиметър. От безсилие момичето затвори очи. Това можеше да продължи до безкрайност.

— Погледни. — Бен я смушка.

— Махна ли се шлепът?

— Нали тя обещах. — Гласът му звучеше развеселено.

Джиджи отвори очи и се видя да плава по Канале Гранде. В целия живот не бе имало по-изумителен миг. Бе се озовала в средата на някаква слисваща, заслепяваща призма от приглушени цветове, съчетание от водна повърхност и отражения, които нямаха равни на себе си в цялата вселена поради своята веселост, очарование и многоцветие, но най-вече поради факта, че Канале Гранде наистина съществуваше. Озърна се наоколо с мълчаливо благоговение, струваше й се, че моторницата се е преобразила в облачно возило. Бе объркана и омагьосана от гледката на дворците и църквите с куполите им, озарени от чисто сияние, потопени в сребристорозовата раковина на небето.

— Зная — обади се Бен и сложи ръка на рамото й. — Никога не свикваш с това, колкото и често да идваш тук.

Джиджи не бе в състояние да му отговори. Бе й дошло много. Сълзи изпълниха очите й потекоха по страните. Той мълчаливо й подаде кърпичката си. Мотоскафът подскачаше нагоре-надолу, докато се придвижваше бавно към центъра на най-широката част на канала, после зави надясно и спря до пристана на един продълговат, но тесен малък дворец с множество прозорци върху избелялата, изключително весела каменна фасада в розово и бяло. Една голяма, лъскавочерна гондола с възглавнички от зелено кадифе стоеше привързана към пилон на зелени, бели и черни ивици.

Джиджи избърса очи за последен път и вдигна глава:

— Това ли е хотелът?

— Не съвсем.

— Тук ли ще слезем?

— Да.

— На посещение ли отиваме?

— Не.

— Тук ли ще спим?

— Да.

— Значи това е твоят скромен дом?

— Точно така.

— Знаеш ли, Бен, в крайна сметка започвам да се чудя какво ли би казала Били.

— Съжаляваш ли, че не можа да я попиташ?

Момичето размисли за Минута. Най-сетне, без да отговори на въпроса му, заяви:

— Сега се чувствам още по във ваканция отпреди.

— Откога имаш това palazzetto[2]! — запита Джиджи, докато двамата с Бен наблюдаваха залеза от дълбокия балкон на последния етаж.

Обзавеждането бе съвсем в духа на Венеция, но без претенцията да го възпроизвежда достоверно. Стаите, високи и тесни и само по две на етаж, преднамерено бяха оставени необзаведени, полираните подове — предимно голи, а тъканите бяха прости, та да не отвличат погледа от Канале Гранде, към който бяха обърнати всички прозорци. Въпреки това тук-там големи позлатени огледала и няколко изключителни мебели събуждаха спомени за далеч по-пищни и ексцентрични векове, през които венецианците бяха претъпкали домовете си с плячка от целия познат тогава свят.

Стаята на Бен, балконът и банята заемаха последния етаж на двореца, а покоите за гости бяха разположени под него. Вторият етаж с най-високите тавани в цялата сграда бе превърнат в салон-библиотека откъм градината и в трапезария откъм страната на канала. Складът за провизии, кухнята и стаите на прислугата се намираха на първия. Всички прозорци в задната част на двореца гледаха към фантастична градинка, заобиколена с глицинии, с лехи от миниатюрни бели олеандрови храсти, подрязани кълбовидно и обградени с розов гераниум. По зидовете се катереха орлови нокти. Продълговатата къща, която според думите на Бен местните жители упорито наричали palazzo[3], макар да беше просто малък дворец — palazzetto, караше Джиджи да се чувства като на сцена, снабдена с всички удобства за живот — една съвременна скица върху хилядолетна историческа картина.

— От около десет години. Мой близък приятел, член на Комитета за спасяване на Венеция, ми подшушна, че навярно ще я продават. Купих го, без да го погледна, още същия ден… още същия час. Беше в кошмарно състояние. Отне ми почти три години да я направя обитаема. Долитах в края на всяка седмица да наглеждам ремонта и всеки път заварвах все по-голяма бъркотия; скелето и зелените тараби напълно закриваха фасадата, а архитектът и предприемачът си крещяха един на друг. Нямах представа какво съм купил. Но един ден пристигнах, скелето бе изчезнало, за първи път видях каменната резба без всякакъв мухъл и влага, бяха монтирали асансьор и дори фурната в новата кухня работеше.

— Колко остана?

— Трябваше да се върна в Ню Йорк на следващия ден — печално отвърна Бен.

— Искаш да кажеш, че си прекарал тук само една нощ?

— Джиджи не вярваше на ушите си.

— Дори по-малко. Къщата бе абсолютно празна, нямаше нито спален чувал, нито бутилка вино. Спах ей там, отсреща вдясно, в „Трити“. Не мигнах до зори, провесен през прозореца и загледан с копнеж като отвергнат любовник в моя празен palazzetto.

— А после какво направи? — Тя остана очарована от тази непозната досега черта на характера му.

— На следващата сутрин, преди да отлетя, наех един портиер и жена му, уредих да ги настанят в отделен апартамент на първия етаж. Следващия път ги предупредих да напуснат в срок от двайсет и четири часа и останах цяла седмица. Тогава купих моторницата и наех Джузепе, капитана. Не е единственият начин за придвижване, но е най-удобният.

— Каква част от годината прекарваш тук?

— Около месец, но с прекъсвания, винаги, щом намеря време.

— Нещо не разбирам. — Джиджи объркано поклати глава. — Каква е необходимостта да държиш цяла къща, щом идваш толкова рядко?

— Не е нужно. Въобще не ми е необходимо, но я искам. И си струва, защото тя е част от Венеция. Притежавам част от града, в който се чувствам най-щастлив на тоя свят. Ако можех, щях да го купя целия.

— Значи, ако… си тук и отседнеш в хотел, няма да ти бъде достатъчно?

— Никога. — Бен погледна отвъд канала към светлините, огрели византийските деветвековни куполи на базиликата „Сан Марко“. — Никога. — Обърна се към Джиджи и заговори съсредоточено: — Модно е да се твърди, че Венеция не била някогашната, че се била превърнала чисто и просто в един гигантски гниещ музей, в гледка за тълпите туристи. Векове наред писателите ридаят над изчезналата й слава, оплакват се, че дожите вече ги нямало, вайкат се, че Наполеон изсякъл дърветата на площад „Сан Марко“, чувстват се лично засегнати, задето Байрон и Казанова не бродели по тукашните улици. Глупаво е — все едно да поискаш да живееше в добрите стари времена от царуването на Елизабет Първа[4]. Защо, за Бога, тези писатели не погледнат с очите си, защо просто не прекосят Риалто и не пипнат зеленчуците, не пият едно кафе във „Флориан“ или нещо по-силно в „Куадри“, не поклюкарстват и не се посмеят на гълъбите, защо не се позабавляват, както винаги са правели венецианците? Защо не забравят, че това не е Венеция на всички неосъществими романтични желания, които събужда тази дума, и не я заобичат заради нея самата — такава, каквато е: уникална и несъвършена? Днес всички тези придирчиви писачи са мъртви, а Венеция е неоспоримата слава и чудото на западната цивилизация — все още жива.

Джиджи се взираше в него учудено. Бен бе възбуден, преобразен. Не бе останала и следа от бизнесмена, който оглеждаше просторни зелени нивя или цели акри гори и виждаше единствено идеалното място за нов търговски център.

— Синьор Бен? — На вратата тихо се почука и на прага се появи жената на портиера. — Гондолиерът иска да знае дали се нуждаете от услугите му тази вечер.

— Помолете го да почака, Мария.

— Предполагам, че щатният гондолиер върви с недвижимия имот — отбеляза Джиджи.

— Не се увличай — засмя се Бен. — Плаща му се на час.

— Тогава по-добре да се преоблека. — Джиджи неохотно се откъсна от чудесата, които падащият здрач и изгрялата луна разкриваха, подмладявайки града с всяка изминала минута. — Броячът му работи.

„Нямах представа колко ужасяващо богат е Бен въпреки частния му самолет, palazzo, търговските му центрове и всичко останало — мислеше Джиджи, — докато не спомена за гондолиера.“ Не беше се пошегувал — наистина му плащаше на час. Трябваше да бъдеш много повече от богат, богат колкото Били, за да държиш на една безсмислена, нищожна икономия. Били настояваше помощниците на готвача й да използват всяко руло книжни кърпи за кухнята до последния пласт, залепен за кафявия картонен цилиндър. Веднъж бе признала, че това й дава възможност да се чувства земна, разумна, успокояващо нормална.

Докато се опитваше да не се бави, Джиджи осъзна, че събирайки багажа си, е била в някаква прострация, както биха се изразили психиатрите, или казано простичко — не на себе си. Нищо сред намачканите дрехи, които бе грабнала от дрешника си, не се съчетаваше едно с друго, освен един черен прилепнал пуловер, черна пола до пода, широк черен колан и обици от гагат. Облече се и обезсърчено огледа резултата. Това бе първата й вечер във Венеция, а тя изглеждаше нагласена като за баровско погребение.

Разтършува се из куфарите си без всякаква надежда и налетя на малък пакет, увит в копринена хартия, който Били й бе пъхнала в последния момент. Измъкна многократно нагънатия тънък плат. Разгъна го седем пъти, докато го разпростря целия на леглото — огромен триъгълник от черен тюл, изпъстрен на хиляди места със златни нишки, извезани в миниатюрни квадратчета, и обшит от трите страни с двайсетсантиметрова ивица от златна фестонирана дантела. Това бе шалът към една вечерна рокля на Джофри Бийн, която Били бе обличала няколко пъти. По цялата прекрасна материя нямаше нито една гънка.

Джиджи възбудена го премери. Ставаше за мантия, за пояс, за наметка и за саронг, за пончо и за блуза. При подходящо долно бельо — и за къса вечерна рокля без презрамки. Но най-добре бе да го използва според първоначалното намерение на Джофри Бийн просто заметнат около раменете.

Сложи си още два пласта спирала и гланц за устни, четка косата си, докато тя направо бухна над главата й, метна шала над пуловера си и пое напред — венецианка до върха на домашните си пантофи от черно кадифе, тъй като бе забравила дори вечерните си обувки.

— Ами хората, които ме очакват в Ню Йорк? — попита тя Бен на другата сутрин. Седяха на слънце на плетените жълто-зелени столове пред „Флориан“ и слушаха мелодии от стари музикални комедии, изпълнявани от оркестъра пред съседното кафене.

— Отложих всичките ти срещи. Няма да те чакат, докато не им съобщиш, че пристигаш.

— Ами агенцията? Ако позвънят в хотела, в който би следвало да отседна?

— Секретарката ми ще приема всички позвънявания и ще ти изпраща телекси тук. В тоалетната ми стая има телефон. Можеш да звъниш директно в Калифорния, никой няма да усети разликата.

— Значи, ако ме бутнеш в канала и аз се удавя и изчезна, това ще си остане една от неразгаданите тайни на всички времена?

— Обожавам веселите ти разсъждения. — Бен й се ухили. Тя бе облечена в някои от новите дрехи, които си бе купила в бутиците на Версаче, Валентино и „Криция“. Останалите препълнени пликове с покупки лежаха в краката й. „Венеция — мислеше си Бен — наред с всичко останало е първият и най-красив търговски център на земята, а мъжете, които са платили за създаването му, са били най-великите търговци на този свят.“

— Колко ще останем? — попита момичето.

— Колкото искаш. Още е април… Курортният сезон приключва чак в средата на октомври, а някои предпочитат Венеция през зимата — казват, че само тогава можеш да опознаеш града, както го познават жителите му.

— Дръж се сериозно. Толкова си зает.

— Не искай от мен да се държа сериозно днес. Прекадено съм щастлив.

— Защото си във Венеция ли?

— Защото съм във Венеция, защото оркестърът в кафенето винаги изпълнява музиката, която обичам, защото първо ще се нахраним в „Даниели“ — в градината върху покрива, — а следобед ще идем в Академията и ще видим само една картина — моя любим Джорджоне. Можеш да я гледаш колкото поискаш, цели часове дори, но след това веднага ще се махнем оттам, тъй като се придържам към своето „правило за единственото“, когато съм във Венеция: всеки ден разглеждаш едно произведение на изкуството, само едно, прекарваш поне един час на вода, изяждаш поне едно изискано ястие и купуваш едно нещо, все едно какво. За мен е щастие да се намирам тук с приятелка, която изцяло зависи от мен и не може да се отдели от мен, иначе ще се загуби. А също и защото днес следобед можем да идем в Лидо на поло, ако имаме желание; защото тази сутрин няма никакви телекси; защото засвириха „Приказки за Виенската гора“ и ми се прииска да танцувам…

Бен взе ръката на Джиджи, изправи я на крака и се завъртя с нея по площад „Сан Марко“ под мелодията на валса: гълъбите се пръснаха, децата изпаднаха във възторг, келнерите се развеселиха, туристите се възмутиха, а музикантите най-сетне се убедиха, че новият курортен сезон наистина е започнал.

През следващите три дни двамата се придържаха към „правилото за единственото“ и накрая Джиджи усети, че познава Венеция по-добре, отколкото, ако бе използвала солиден пътеводител и покорно бе спазвала препоръките му. Изключителният ритъм на града бе проникнал до мозъка на костите й и тя съзнаваше, че еуфорията от Венеция се бе загнездила завинаги в нея, че би могла да я извиква по собствена воля независимо къде щеше да се намира или на каква възраст щеше да бъде.

На четвъртия ден слезе в трапезарията на втория етаж и неочаквано се озова съвсем сама там. Бавно изпи портокаловия си сок, очарована както винаги от претовареното движение по канала току зад прозореца. Допи сока, остави чашата си и внезапно разбра, че сближавайки се с града, все повече се е объркала в отношението си към Бен Уинтроп. През деня той обличаше цветни италиански пуловери и неангажиращи панталони, а вечер — елегантни италиански костюми. Носеше ги с такава лекота, необичайният му вид — все още донейде бостънски, кръстоска между професор и бизнесмен — бе изчезнал напълно, та тя чак не вярваше да е съществувал преди. Въздългата му коса си оставаше непокорна и отказваше да расте според намеренията на фризьора му, но очите му бяха станали далеч по-сини навярно от постоянно отразените в тях небе и море. Ала промяната във външния му вид бе направо нищожна подробност, сравнена с преобразеното му поведение.

Дали защото бе изоставил „маската на играч“, непристъпното си и неразгадаемо изражение, станало част от личността му? Откак бяха пристигнали, Бен нито веднъж не й заприлича на костеливия орех, какъвто й се бе сторил при първата им среща — изискано и преднамерено безизразен човек, който оглеждаше всичко около себе си замислено и разсъдливо с преценяващ и претеглящ поглед.

Бе се превърнал в момче, в жилаво и властно момче със загоряло лице в предпубертетна възраст, ненавършило тринайсет, надраснало годините си в познанието и преценката си за произведенията на изкуството, ентусиазирано, непредсказуемо; момче преди всичко в отношението си към нея. Не бе направил дори и бегъл намек за повторна целувка; на слизане и качване в мотоскафа и в гондолата я сграбчваше единствено с момчешкото желание да й помогне; на ферибота — vaporetto, претъпкан като вагон в метрото — я предпазваше с тялото си, застанал зад нея досущ като хлапе. Щом нощем се приберяха в двореца след вечеря, я съпровождаше до вратата на апартамента й и я целуваше по косата; появеше ли се пременена в нови дрехи, Бен я поздравяваше с юношески възторг.

Но как да свърже в едно това другарче, това приятелче, това галантно момче със същия онзи възрастен мъж, чиято целувка, толкова собственическа и буйна, я бе изплашила само преди няколко месеца?

Докато момичето разсъждаваше за Бен в трапезарията, той бе спрял да се облича, за да отдели минутка за проблема „Джиджи“, да оцени положението, в което се намираха двамата, преди началото на още един ден с нея.

Поздрави се, че от полета им досега бе успял да поддържа безупречната фасада на спътник и приятел. Не бе си позволил нито веднъж да се възползва от нейната възбуда и разчувстваност, нито от постоянната, подмолна, блажена радост, с която тя посрещаше цялата романтика и красота на града. Бе й подарил Венеция, и то от най-привлекателната страна, и точно както бе запланувал, не бе поискал нищо в замяна, бе се държал като най-прекрасния проклет брат или вуйчо, за какъвто всяко момиче можеше само да мечтае. Не бе допуснал да реагира нито веднъж на близостта и топлината на нейното изумително, чувствено присъствие; бе се отнасял с нея стотици пъти по-безлично, отколкото с някое любимо животинче, макар ръцете му да пламваха всеки път, щом я докоснеше, и по сто пъти на ден да го връхлиташе копнежът да я сграбчи за прекрасната й, уханна шапка от коси, да я придърпа към себе си и да я покрие с целувки. Всеки ден непоколебимо бе извръщал устни от нея и всеки ден тя си оставаше невъзмутима, безметежна и според него приемаше държанието му за абсолютно нормално.

„Коя жена би устояла на подобни предизвикателства?“ — чудеше се Бен, напълно недоволен от себе си. Бе обмислил пътуването до Венеция до последната подробност с вниманието, което би посветил на важна бизнессделка. Месеци наред двамата заедно бяха работили успешно след онази погрешна, прибързана целувка, на която тя бе реагирала толкова зле и бе наранила гордостта му.

Момичето бе приело „отвличането“ наперено и безстрашно. Но озовала се веднъж тук с него, коя жена на тоя свят не би се засегнала от привидната му невъзмутимост пред привлекателността й?

Ако Джиджи бе от оня тип жени, дето играят сложни игри, той само би се възхитил от съвършеното й изпълнение, но дори и да се бе опитала, не бе способна да измами толкова опитен човек като него; ала тя бе такава, каквато изглеждаше, би се обзаложил на всичко. Реакциите й бяха естествени и избликваха едновременно с чувствата. Нима бе човешко от нейна страна да не положи поне някакво усилие, та да си изясни какво изпитваше той към нея, да го предизвика, да разчовърка хладнокръвието му, да разклати самообладанието му? Да го накара той да направи своя ход? Всички изпитания, всички клопки, които й бе поставял, се проваляха, тъй като тя не ги забелязваше. „И все пак — помисли си Бен, — заложил съм въдицата със стръвта толкова добре, че просто е немислимо рибата да не клъвне.“

Неочаквано телексът се събуди след няколко дни благословено мълчание. „Само това ми липсваше!“ — горчиво възкликна мъжът и толкова грубо дръпна листа от машината, че го скъса.

[1] Мъртва лагуна. — Б.пр. ↑

[2] Малък дворец. — Б.пр. ↑

[3] Дворец. — Б.пр ↑

[4] Елизабет I Тюдор — кралица на Англия, дъщеря на Хенри VIII и Ана Болейн, наричана още Девствената кралица или Добрата кралица Бес. — Б.пр. ↑

11.

„Какво всъщност искаш? — запита се Джиджи, докато дъвчеше втората си препечена филийка. — Искаше свобода и я имаш в изобилие; мразиш да те обсебват и ето, никой не се опитва да те притежава; пожела да избягаш от преследването на непрестанните, денонощни сексуални набези — ето ти компанията на най-възпитания, най-коректния туристически гид на този свят; мразиш да ставаш обект на нечия ревност — ето ти едно момче, което се държи с теб като Хък Фин; е, всичко това не е ли самото съвършенство? Ама че си смешна, ненормална и смахната! Бе грабната и отнесена във Венеция без всякакви задължения — колко жени на земята могат да се похвалят с подобно нещо? Ами ако… Венеция без малко… флирт… не е истинска, ако нещо й липсва?“

Нима естеството на този град изискваше подмолното течение на флирта, както приливите и отливите, без които каналите му щяха да загинат? Джиджи си даваше сметка, че флиртът бе в кръвта й, но дори за секунда не си бе разрешила да кокетничи с Бен Уинтроп. Не можеше да си го позволи с мъж, който я отвлича със самолет, който също така е най-основният й клиент, чието гостоприемство бе приела при доста рисковани условия (нямаше защо Били да й го казва), а на всичко отгоре я бе целунал веднъж — незабравимо, опасно, страстно; с една дума, ако кокетничеше с него, значи си търсеше белята. Бен си имаше своето „правило за единственото“, а тя си имаше своето: „Никакво флиртуване с Бен Уинтроп.“

И все пак, все пак… Когато бяха предприели дългата си разходка с vaporetto по цялото протежение на виещия се Канале Гранде, всеки път, щом фериботът спираше и тромаво се блъсваше в плаващите дървени пристани, а Бен я придържаше, тя жадуваше да се облегне на него, да извърне глава, да се сгуши в прегръдката му и да остане така, вместо да се отдръпва. Докато го наблюдаваше как пие капучино, изпитваше неудържимо желание да хване свободната му ръка. Един неочакван дъжд ги бе принудил да потърсят подслон в портика на някаква църква и Джиджи едва бе сдържала порива си да се мушне под широкото му сако. Когато той се навеждаше над сметката, тя се вглеждаше в миглите му и мислеше единствено как да ги докосне с връхчетата на пръстите си. „Но това не е кокетничене — уверяваше сама себе си тя, — а естествена потребност от осезаем контакт с противоположния пол. Всяка жена би я изпитала в този направо скандален град, където любовното приключение изглежда задължително. Другото просто е немислимо. Дори непатриотично, като се има предвид полуиталианския ми произход.“

Единствените мъже, с които бе кокетничила тук и които й бяха отговорили със същото, бяха всички келнери във всички ресторанти, капитанът на мотоскафа Джузепе, гондолиерът Гуидо и най-сносният засега — Ариго Чиприяни.

Вчера преди обяд внезапно ги връхлетя неистов копнеж по истински американски хамбургер. Отидоха в „Харис бар“, единственото място в Европа, където ги правят, както трябва. Там тя се запозна със собственика — приятел на Бен и един от най-големите, ловки, влизащи под кожата ти флиртаджии на света, независимо от достолепните му обноски. Към края на обеда той вече бе свалил от врата червеното си шалче — негов отличителен знак, с който никога не се разделяше — и бе й го подарил, защото отивало на тъмносиния й блейзър, бялата риза и дънките, като на негово място тутакси измъкна друго от джоба си. Тази сутрин тя си го сложи отново, защото в него имаше нещо наперено и това й допадаше. Върза го над небесносинята си памучна риза и пуловера, купен вчера.

„Слава Богу, поне си нося кредитните карти“ — мислеше Джиджи, докато закусваше на четвъртия ден от пребиваването си във Венеция. Тук бе пълно с изкушения, както в Бевърли Хилс. Доларът бе два пъти по-скъп от лирата и повечето бутици бяха отворени целоседмично. Преди два дни необмислено се бе задържала пред витрината на Нарди, най-прочутия венециански бижутер, и Бен буквално я бе завлякъл вътре, за да изпробва огромните изумрудени обици във формата на капки, вградени в диаманти, които бяха привлекли погледа й.

Джиджи обясни, че няма да ги приеме, че отвличането със самолет, дори и най-луксозното, просто не включва подаряване на скъпи бижута, и той видимо оклюма. По-късно му позволи да й купи малък пътнически несесер, произведен в Швейцария, и той остана толкова доволен, колкото се бе разочаровал, задето не му бе разрешила да похарчи цяло състояние за обиците. За цената им би могъл да наеме десет щатни гондолиери за един век. Нима нямаше никакво усещане за стойността на парите?

— По дяволите! — Бен влезе в трапезарията и седна до нея. — Снощи получих телекс. Трябваше да откъсна кабела на тази бракма.

— Ще се връщаме ли?

— О, нищо подобно. Само ако някой от търговските ми центрове бъде вдигнат във въздуха. Оставил съм разпореждания. Става дума за нещо друго. Участвам в корабния бизнес и внезапно се появи възможност да се сдобия с три товарни кораба, ако отида в Местре днес следобед. Собственикът е просрочил договора неспасяемо и трябва да ги продаде незабавно като вторични суровини. Ако не ги взема днес сутринта, някой друг ще го стори следобед.

„Не, не е загубил усещането си за стойността на парите — помисли си Джиджи, — просто неговото се различава от моето. Вторични суровини… ама че причина да загубиш цял ден във Венеция!“

— Ще те оставя тук. Гуидо ще ти бъде придружител. Ще се върна след няколко часа.

— Далеч ли е Местре?

— Най-много на час и половина оттук. Ще стигна до гарата с моторницата, а там ще ме чака кола с шофьор. Ще огледам корабите и ще се върна тъкмо навреме за питието преди обяд.

— Защо да не дойда с теб?

— В Местре? Ама там е отвратително. Мрачно, сиво, мръсно — промишлен район. Не бива и минутка да оставаш в него.

— Не, сериозно — настоя Джиджи. — Необходимо ми е да видя нещо отвратително — просто за смяна на настроението.

— Прекрасно. Но после да не кажеш, че не съм те предупредил.

На портала пред корабостроителницата ги посрещна водач, който им връчи номериран велосипед, каска и чифт „защитни ботуши“ — нещо като холандско сабо с металически бомбета и гумени подметки. Обуха ги върху собствените си обувки, преди да влязат. Товарните кораби се намираха на сух док на около миля от входа и всички използваха велосипеди, за да прекосят, огромния двор, където сред оглушителен грохот денонощно се строяха грамадни плавателни съдове.

Спряха на бетонната площадка и загледаха в дъното на сухия док, разположено ниско долу под краката им точно над равнището на водата, трите напълно еднакви, небоядисани, сиви метални кораба. „Изглеждат тъжни — помисли Джиджи, — но не само защото са ги изтеглили от водата, така че да се вижда почти целият им корпус, а и защото им предстои да ги разрежат и накълцат.“ Но все пак си личеше, че носовете и кърмите им са изящни, дори поетични, очертанията им поразяваха с изисканите си линии, в силуета им имаше нещо силно и благородно, независимо от тъжната им участ.

— Къде е собственикът Северини? — запита нетърпеливо Бен. — Искам да приключа с покупката и да се прибера преди обяд.

След няколко минути двама мъже скочиха от велосипедите си. Бе очевидно, че са баща и син — бяха изключително хубави, добре облечени и мрачни.

— Господин Уинтроп, моля да ме извините, но се намирах много далеч и за свой ужас установих, че са останали само най-малките колела. Да ви представя сина си Фабио. Той е корабен конструктор. Наложи ни се да изземем тези два велосипеда, иначе така и щяхме да си стоим пред портала.

— Радвам се да ви видя — рече Бен. — Това е госпожица Орсини — безнадеждно любопитна туристка.

— Сигурно е така, щом е дошла в Местре — каза възрастният.

Докато се ръкуваше с него, Джиджи усети болката му, неговия страх и почтеността му. Бе човек с катастрофални финансови проблеми, независимо от елегантното си облекло. Тя и Фабио Северини се отдалечиха, за да не смущават преговорите.

— Корабен конструктор? — попита Джиджи. — С други думи, вие проектирате кораби, така ли?

— Да — отвърна Фабио Северини. — Тези трите бяха първата ми поръчка. Разбира се, едва ли щях да я получа, ако не ги строеше баща ми. Навярно за начало щях да проектирам състезателна лодка или малка яхта за някой богаташ, знам ли. — Младежът се облегна на парапета и продължи да говори, сякаш Джиджи я нямаше. Не откъсваше очи от корпусите на обречените съдове. — Посветих по-голямата част от живота си да изуча единствения занаят, който обичам. Според някои няма нищо по-хубаво от това да си собственик на кораби. Нашето семейство притежава кораби от векове, някои от тях са гордостта на Венеция. Но моето мнение е, че да ги проектираш не е по-лошо.

— Разбира се — прошепна момичето. Не знаеше какво друго да каже.

— Създадох нов товарен кораб — с достолепен и необикновен силует. Защо товарните да са по-грозни от всички останали? Десет месеца стоях тук и надзиравах заварчиците, които сглобяваха корпусите плоча по плоча; наблюдавах как корабите растяха палуба след палуба… а сега какво? Три плаващи ковчега — с прекрасни форми, напълно годни за морета и океани, а дори няма да бъдат пуснати на вода и съвсем скоро ще се превърнат във вторични суровини. Двигателите им са все още в Триест, произведени по лиценз на една швейцарска компания. Молим се да им намерят купувач. Ако това не стане, семейството ни ще фалира. За двигателите платихме една трета от стойността, на корабите — такова е нормалното съотношение. Баща ми не обвинява мен, а себе си, задето е построил три наведнъж. Проблемът не е в конструкцията, а в неправилната преценка на пазара.

— Ковчези ли? Не разбирам. Празни ли са? — попита Джиджи, колкото да наруши мъчителната тишина, тегнеща между нея и този непоносимо тъжен млад венецианец.

— Да, празни са. Вътрешността винаги се изработва последна. Тези трите са почти завършени, но въпреки това са напълно безполезни. Във всяка корабостроителница се празнува два пъти — когато се поставя първата плоча и когато корабът се предава на собственика. Второ тържество няма да има.

— Не можете ли да ги използвате за нещо друго? — запита Джиджи и погледна през рамо дали Бен привършва разговора си.

— Ако разполагахме с време, със сигурност — отговори Фабио. — Лесно е да промениш кораб, дори да го удължиш. Съществуват различни модули — един за танкерите, друг за пътническите, трети за товарните. Това се определя от предназначението на съда. Но преобразованията струват скъпо. Много скъпо. Неотдавна Мариоти — те са в този бизнес от незапомнени времена — превърнаха един товарен кораб, плувал дълги години, в пътнически за осемстотин пасажери. Изпразниха го целия. Само двигателят и корпусът останаха непокътнати. После монтираха палуби, зали и отделни кабини. Дори плувен басейн. Това им отне два пъти по-малко време, отколкото построяването на нов. Ах, вижте, баща ми ни маха.

Джиджи видя, че двамата мъже се ръкуват като при сключване на сделка. Възрастният Северини я погледна и се усмихна едновременно облекчено и отчаяно.

— Довиждане, господа — каза Бен. — Бързаме.

Докато предпазливо си проправяха път през ямите и кабелите, Джиджи хвърли поглед назад и видя двамата Северини, облегнати на парапета, да гледат безмълвно трите товарни кораба. Бащата бе прегърнал сина през раменете. „Бен излезе прав — помисли си тя. — Защо ли ми трябваше да идвам!“

12.

Същата вечер залезът бе толкова нечувано красив дори за Венеция, че Бен нареди на Гуидо да изкара гондолата насред лагуната и да се опита да я задържи на едно място колкото е възможно по-дълго.

— За него е въпрос на чест — ухили се Бен. — Докато плаваме, той сравнително лесно избягва вълните от по-големите съдове, но гондолата няма котва, а движението по това време е много натоварено. Навярно трябва да си сложим спасителни пояси. Така ще предизвикаме нов скандал в историята на Венеция.

— Дали не си мисли: „Побъркани американци?“

— Нещо далеч по-грубо и по-особено. Дръж се здраво!

Вълнението от един vaporetto, завиващ към Лидо, блъсна гондолата и двамата се люшнаха. Джиджи погледна Гуидо, щръкнал над главите им. Той се въртеше и се озърташе на всички страни, за да предвиди евентуални заплахи, особено от полицейските мотоскафr — те единствени в целия град постоянно нарушаваха закона за скоростта.

— О — въздъхна тя, — зная, че не обичаш сравненията с миналото, но колко великолепно би било, ако във Венеция нямаше нито един моторен съд, ако плаваха само гондоли! Поне за един ден!

Гласът й бе изпълнен с такава тъга, с такъв копнеж по невъзможното, че Бен Уинтроп моментално се вкопчи в мига, който бе чакал, мига, когато Джиджи щеше вече да е готова за отговор дори ако самата тя не го съзнаваше.

— Аз по-скоро бих върнал времето към друг ден — отвърна той. — Дори не ден, а към точно определена вечер и към точно определен момент.

— Кога? — лениво попита тя, докато наблюдаваше светлолилавите облаци, обагрени в розово и златно, и се опитваше да реши какъв е цветът им, ако подобен мимолетен цвят въобще имаше название.

Бен взе брадичката й в дланите си и повдигна лицето й към себе си.

— Първата вечер, когато те целунах. Наведе се и я дари с най-нежната от всички целувки. И то прекалено прибързано. Отново я целуна още по-нежно. Когато те разстроих. Този път го стори толкова внимателно, че устните му едва-едва я докоснаха. Вкусът на твоите устни е като цвета на облаците. Каза го и сам се изненада колко е разчувстван и какви думи изрича. Оттогава все се мъчех да определя какъв е вкусът им и вече зная… като на най-красивия априлски залез.

— Във Венеция ли? — заекна Джиджи, неспособна да намери слова, които да не прозвучат кокетно.

— Навред по целия широк свят.

— О!

— Не искаш ли да ме целунеш и ти? — смирено запита Бен.

Джиджи се наведе да му отвърне с целувка, ласкава като неговите, но една вълна внезапно разтърси гондолата, блъсна я напред и момичето се озова в неговите прегръдки с нос, заврян в ухото му. Над главите им Гуидо се извиняваше и проклетисваше.

Джиджи избухна в смях.

— Имах приятелски намерения — прошепна тя на Бен, изтръгвайки се от врата му, но не и от прегръдката му. — Но гондолата е много… паянтова. — „Това брои ли се за кокетство?“ — зачуди се момичето.

— Гуидо, върни ни в двореца колкото се може по-бързо провикна се Бен.

Никога преди никоя гондола не бе пътувала толкова дълго и с такова друсане. Гуидо усърдно я тласкаше с веслото. Бен здрава притискаше Джиджи в прегръдките си, заровил лице в косите й, като ги целуваше отново и отново. Тя не бе способна да оформи мислите си в изречения; люляна като бебе, цялата бе само смътни усещания, сякаш бе изтъкана от опияняващи пориви и жужащи жици, по които течаха мед и розово вино. Под погледа на Гуидо двамата благоприлично поеха по дървения пристан към двореца. Зад вратата Джиджи спря и с внезапна свенливост се обърна към Бен. „Определено отидох твърде далеч, за да се оттегля на предишната си позиция — помисли тя с остатъка от здравия си разум, — но какво стана с всичките ми твърди решения? Очите му са ласкави и властни. Не съм ги виждала такива. Със сигурност не са момчешки.“

— А сега? — попита той с увереност, противоречаща на въпроса му.

— Не… зная. — Отчаяно й се прииска жените все още да припадаха и по този най-лесен начин да отговаряха на подобни неуместни въпроси.

— Аз… Аз не… О, Джиджи, ако не ти харесвам поне малко, не искам да правя любов с теб… без да зная какви ще са последствията…

— Ще трябва да рискуваш — прошепна тя колкото се може по-загадъчно, тъй като не бе в състояние да откъсне очи от погледа му. — Не ти гарантирам нищо…

— Вече наруши собственото си правило тихо каза Джиджи, докато влизаха в неговата спалня. Леглото му стоеше на издигната платформа, обърнато към три високи готически прозореца с каси от каменна дърворезба. „Правилото за единственото“ — една целувка…

— Но днес няма да разглеждаме произведения на изкуството, а в моето правило не се говори нищо за целувки. — Произнесе го с дрезгав, неузнаваем глас. Отведе я до средния прозорец и я обърна с гръб към Канале Гранде, а самият той леко се отдалечи. — Мислех да те целуна точно тук с отворени очи, така че да изпитам две огромни удоволствия едновременно.

— Да, ама разводнени — възрази тя с лек, подигравателен смях. — Можеш да се насладиш изцяло или на усещането за допира, или на гледката. Но не и на двете едновременно, освен ако не целуваш статуя… — Тя се пресегна, повдигна се на пръсти и го засипа с леки, целомъдрени, решителни целувки, а той притвори очи от възторг. — Избирай — заповяда Джиджи и той, без да гледа, завладя устата й така всецяло, че тя скоро почувства устните си като изработени от някаква нова, непозната досега материя пламтящи рози. О, Бен… Не биваше да флиртувам с теб!

— Права си — съгласи се той с разтреперан от нетърпение глас, докато я отвеждаше към леглото. — Беше хем прекалено, хем недостатъчно… Да отложим флиртуването за по-късно.

— По-късно ли? По-късно?…

— Пак флиртуваш — прошепна Бен, докато я събличаше. Боже мой, колко си красива… О, безнадеждно… непоправимо… непростимо… много по-красива, отколкото си представях…

— Ти си си представял? — обвинително изстреля Джиджи с последни сили. — Значи е това си се занимавал? Дръзнал си да си ме представяш в този вид?

— Само с това. Единственото, което забелязах във Венеция… О, Джиджи… — Устните му завладяха гърдите й също така всецяло, както преди малко устата й. И двамата бяха толкова погълнати от желание, че не биха обърнали внимание дори на циклон; толкова олекнали от желание, че можеха да отплават през готическите прозорци върху една въздишка; толкова озверели от желание, че бяха в състояние да се захапят, за да се доближат още повече един до друг, и въпреки това толкова колебливи, че тръпнеха при всяка бърза стъпка в този най-древен танц.

След около час, дълго след като слънцето бе залязло, Джиджи най-сетне проговори. Гласът й прозвуча напълно неузнаваемо за самата нея — сякаш й го бяха разглобили и монтирали отново, но някак по-добре и по-интересно:

— Сега, след като си наясно с последствията… радваш ли се, че пое риска да правиш любов с мен?

— Все още не съм стопроцентово убеден, че опасността е била достатъчно голяма — замислено рече Бен Уинтроп, а ръцете му разтвориха покорните й бедра с властна грациозност, която нямаше нищо общо с тона му. — Смятам да рискувам още веднъж… за да бъда напълно сигурен.

— Няма ли… да започнем в гондолата… като първия път?

— Не, освен ако ти искаш. — Целуна я нежно като в гондолата. — Можем просто да се преструваме, че сме там. — „Рибата клъвна — помисли си той. — И улови въдичаря.“

— Защо да се преструваме? — въздъхна Джиджи, когато той отново влезе в нея. — О, Бен, това е истинският живот, нали?

Часове по-късно, сияещи от еротичната си тайна, двамата седяха в полукръгло сепаре и си поръчваха вечеря в един от най-елегантните италиански хотели — „Чиприяни“. Ресторантът му се радваше на привлекателност, с каквато не можеше да се похвали никой друг хотелски ресторант на света: с гледка към околните води и небеса, а на заден план, отвъд лагуната — към внушителния купол и камбанарията на катедралата „Сан Джорджо Маджоре“, дело на Андрея Паладио[1].

— Тук все едно си на кораб — наруши Джиджи тишината, в която се намираха те — двама щастливи затворници; тишина, породена от наплива на прекалено многото неща, които имаха да си кажат, без да знаят откъде и дали въобще да започват.

— Ъхъ — съгласи се Бен. Не откъсваше очи от нея и не поглеждаше по посока на панорамните прозорци, от които ги деляха няколко маси.

— Да, така е. Само погледни, погледни и ще видиш какво имам предвид.

— Зная. Това е едно от любимите ми места — заяви той, докато съсредоточено наблюдаваше светлата й главица, като че ли бе рядко и майсторски изработено цвете, на което липсваше едно венчелистче. „Това ли било? Влюбен ли съм? Бог да ми е на помощ, никога не съм се чувствал така“ — мислеше Бен със смесица от прекомерно щастие и прекомерна бдителност. Обикновено бе толкова пестелив на емоции, че им нямаше никакво доверие.

Порови се в джоба на сакото си и измъкна черна кадифена кутийка.

Бях забравил — рече той, отвори я и извади изумрудените обици с диамантите. — Съвсем бях забравил. Не устоях на изкушението да ги купя. След като не ми позволила ти ги подаря, ще си ги сложиш ли заради мен тази вечер?

— Зависи — замислено рече Джиджи, без да вземе огромните, желани украшения от дланта му, без дори да ги погледне — вместо това се озърна из помещението, сякаш то съдържаше отговора. „От какво зависи?“ — запита се тя резервирано, печелейки време. От момента, в който Бен я бе целунал в гондолата, не се осланяше на разума си. Къде се бе дянало момичето, което същата сутрин бе разсъждавало толкова мъдро върху необходимостта да не флиртува с Бен Уинтроп? Как се бе озовала точно в положението, което толкова добросъвестно бе избягвала още щом разбра, че летят за Венеция? Имаше избор дори след като той я целуна, чак до момента, когато влезе в стаята му. Любов ли беше това? Със Зак не й се бе налагало да си задава подобни въпроси, с него от самото начало беше любов. С Дейвид винаги бе знаела, че не е. С Бен знаеше само, че не знае.

— От какво зависи?

Джиджи си спомни нещо забравено.

— Дали ще погледнеш през прозореца или не. Искам да кажа, дали ще погледнеш наистина — не просто навън, а и околните маси, и прозорците — все едно че виждаш всичко за пръв път и го възприемаш като цяло.

— Колко да гледам?

— Три минути.

— Ето. — Бен й подаде ръчния си часовник. — Показва секундите, фазите на луната, времето в дванадесет часови зони, зодиакалните знаци, кажи-речи, всичко.

— Аз имам зодиакална карма. — Джиджи наблюдаваше как Бен съсредоточено оглежда помещението. — Хороскопите ми винаги са обещаващи.

— Аз пък имам карма за паркиране — отвърна той, отклонявайки поглед от заетите келнери и добре облечените постоянни посетители към тъмното небе и водната шир навън. — Винаги намирам място за паркиране — във всички градове и по всяко време на денонощието. Мога ли да ти подаря моята карма за паркиране? Или и това е забранено?

— Май е невъзможно да подариш личната си карма.

— Кой е казал? Всъщност ти ще я получиш автоматично заедно с обиците… когато си ги сложиш.

— О, не, едва ли. Освен ако не ти ги върна след вечеря без всякакви възражения от твоя страна.

— Прекалено държиш на формата — оплака се той, разбрал, че Джиджи е схванала намеренията му.

— Формата зависи от съдържанието.

— Струва ми се, че всъщност искаш да кажеш: „Формата зависи от предназначението“, а в случая това не важи. Трите минути не изтекоха ли?

— Почти. Всъщност имам предвид, че ако сложа обиците тази вечер, просто съм ги взела на заем. Разбрано?

— Напълно. Мога ли вече да те погледна?

Тя провери часовника, изчака две секунди и съобщи:

— Времето изтече.

Бен й протегна разтворената си длан. С преднамерено бавни движения Джиджи свали гагатовите си обички, прибра ги в чантата си, пое тежките, люлеещи се изумруди и ги окачи на ушите си.

— Ако звездите можеха да танцуват… — рече Бен, неспособен да откъсне очи от нея и да довърши изречението. — Искаш ли огледало?

— Съвсем точно си спомням как ми стояха, когато ги пробвах — отговори тя и се премести по-близо до него на кушетката. — Не те ли интересува защо те накарах да огледаш тъкмо това пространство, сякаш не си го виждал преди?

— Сигурно е някакъв ритуал?

— По обратния път от Местре ми хрумна една идея, може би най-интересната в живота ми. Канех се да ти я кажа, докато я обмислях, но странно… напълно ми излезе от главата. Обаче ти извади обиците и ето че си я спомних, при това напълно оформена.

— Напълно оформена — машинално повтори Бен, докато я поглъщаше и милваше с очи.

— Ти не ми обръщаш внимание — извика Джиджи и се отдръпна от него.

— Ако ти обърна, ще се върнеш ли при мен?

— Първо ме изслушай — тържествено рече тя. — Сериозно е. Няма защо да нарязват и продават за вторични суровини онези три кораба, дето ги купи днес. Те са изключително изящни. Корпусите им са особено елегантни. Истински красавци. Могат да се превърнат в съвършено нов вид кораби за морски екскурзии…

— Какво! Кой, по дяволите, се интересува от морски пътешествия? — прекъсна я Бен изненадан и едва ли не обиден от подобни разсъждения в такъв момент.

— Ти, Бен Уинтроп.

— Миличка, за Бога, казах ти, че инвестирам в корабоплаването, но и дума не е ставало за екскурзионни кораби — това е съвсем друга промишленост. Защо въобще говорим за това?

— О, зная, че не се интересуваш пренебрегна възраженията му тя, — но би следвало. Представи си екскурзионен кораб, подобен на ресторанта в „Чиприяни“: елегантен, но неголям, изключително, безбожно скъп и съвършен до най-дребната подробност. През цялото време да създава усещането, че се намираш тук. Тези товарни кораби биха могли да станат такива — само с една класа и само с един вид кабини — апартаменти: суперлуксозни, възможно най-стилни на възможно най-високи цени, с точно определен брой пътници.

— Откъде — внезапно превключи Бен и съсредоточи вниманието си върху нея по съвсем различен начин, — откъде си толкова сигурна, че съществува необходимост от такъв вид кораби?

— От семейство Колинс, собствениците на „Индиговосините морета“. Те обожават пътешествията по море и цялото семейство ги предприема два пъти годишно, а децата остават вкъщи. Но все се оплакват от малките размери на кабините в първа класа и от наличието на три пътнически класи във всички големи екскурзионни лайнери. Хората плащат билети с огромна разлика в цените, но в действителност, щом веднъж се озоват на борда, посещават едни и същи места, използват едни и същи зали и ресторанти.

— Но корабните компании се нуждаят от три класи, за да извлекат печалба — както в самолетите.

— Не, според мен истинският проблем е в това, че използват толкова грамадни плавателни съдове, че текущите им разходи ги принуждават да запълват прекалено много кабини. Бен, съзнавам, че звучи недемократично, и не твърдя, че не е, но днес, както и преди, а навярно и повече отпреди хората с наистина много пари, готови да предприемат екскурзии по море, искат да общуват с хора, които притежават също толкова много пари. Както посетителите тук, заети да се гледат един друг и доволни, че всички наоколо са богати като тях.

— Откъде знаеш?

— Откак си сложих тези обици, поне десетина души ми хвърлиха оценяващи и одобрителни погледи. А преди очите им просто се плъзгаха равнодушно по мен като по всяко друго момиче. Е — поправи се Джиджи, винаги вярна на истината, — може би малко по-заинтересовано, но не много. А сега с тези изумруди не само съм приемлива, аз съм една от тях.

— Да допуснем, че си права — продължи Бен. — Но товарните кораби не са екскурзионни.

— Нито пък обезателно са товарни. Според Фабио Северини всъщност били „празни плаващи ковчези“ — настоя Джиджи. — Лесно ще се превърнат в екскурзионни. Той ми каза още, че преоборудването им струва два пъти по-евтино и отнема два пъти по-малко време, след като корпусът и двигателят вече са налице. В Триест чакат три двигателя, произведени специално за тях…

— Сигурна ли си? — Гласът на Бен прозвуча нехайно, докато той всъщност бързо обмисляше информацията, получена от нея.

— Напълно. Баща му се опитва да ги продаде…

— Безнадеждно е. Те са проектирани по поръчка на клиента специално за тези три кораба и ще минат години, преди да успее.

— О, но тогава със Северини е свършено! — Джиджи се учуди на усещането за загуба, което изпита. Макар че това трябваше да се очаква. Тъкмо заради семейния им бизнес в корабостроенето се опитваше да спаси товарните съдове: ако компенсираха парите, похарчени за двигателите, все щеше да им остане някакъв капитал.

— Бен, ако ТИ купиш двигателите, след като вече притежаваш корпусите, можеш да ги превърнеш в същински малки бижута! Наеми най-добрите дизайнери на корабен интериор! Само една стъпка, и ще се сдобиеш със собствена екскурзионна флота! Защо не? Посочи ми поне една причина против. — Джиджи пламтеше от ентусиазъм.

— Хей, миличка, я се успокой. Да управляваш екскурзионна флота не означава само да притежаваш корабите.

— Да строиш търговски центрове не означава само да си собственик на земята!

— Но вече зная как се прави.

Според Джиджи гласът му прозвуча някак странно безизразно.

— Не искаш да приемеш новото предизвикателство ли, Бен? — опита се тя да раздвижи въображението му.

Той не отговори. Дори не бе чул въпроса й. Уинтроп притежаваше тайнствен дар да усеща точния момент, когато една нова идея и подходящото за нея време се съчетаваха благоприятно. Джиджи се бе натъкнала тъкмо на такова хрумване. Той вече си го бе присвоил. Седеше с разсеян вид и подбираше имената на специалистите, които щяха да му посочат водещите фигури в най-престижните екскурзионни компании, изчисляваше възможно най-ниската цена на двигателите, отбелязваше си наум как най-бързо да се образова за този бизнес, тъй като със сигурност знаеше, че богаташите през 1984 година печелеха и харчеха пари, както никога досега. Екскурзионната корабна промишленост изоставаше спрямо тази нова вълна на безсрамно и разточително пилеене на средства. Предстоеше му да спечели страшно много пари и нямаше време за губене.

— Бен! Ти дори не чуваш какво ти говоря — огорчено извика Джиджи. — Помисли само — можеш да я наречеш „Корабите Уинтроп“.

— Навярно ще поискаш първият да се казва „Изумрудът на Уинтроп“? — отговори той едва ли не машинално.

— Ами… звучи малко старомодно… Но все пак си струва да поразмислим. Как ти изглежда? — „Успея ли да го накарам да обсъдим името на кораба — ликуващо си помисли тя, — току-виж, погледнал на идеята ми сериозно.“

— Харесва ми. Лесно се помни и ще ознаменува вида ти тази вечер. Когато кръщаваш „Изумрудът на Уинтроп“, ще ми позволиш ли пак да ти заема обиците?

— Искаш да кажеш, че… ще го осъществиш! Наистина? Личи си по очите ти! Не се майтапиш.

— Разбира се, че не се майтапя — учуди се Бен. — Никога не си правя шеги с работата си. Джиджи, идеята ти е превъзходна, просто плаче за осъществяване, но нека засега не обсъждаме бюджета за рекламата, докато не се запозная с този бизнес. За мен той е като тъмна Индия.

Момичето зяпна от почуда. Не бе тръгнала на лов за нова поръчка, дори не бе й минало през ума. От друга страна, което си е право, хрумването беше нейно. Тя съвсем не бе напълно завършената професионалистка, за каквато я вземаше Бен.

— Има само един проблем — въздъхна той със съжаление. — Все едно че някой от търговските ми центрове е вдигнат във въздуха. Да не беше го споменала тази вечер… ако гениалната ти идея те бе споходила след няколко дни! Още утре сутринта си заминаваме, за да се захвана незабавно с това.

— На мен и тъй, и тъй ми се налага да си тръгвам скръбно се съгласи Джиджи. — Не го признавах дори пред себе си, но не разполагам с много време за работата си в Ню Йорк. На Арчи навярно му излиза пяна на устата от нетърпение, докато ние седим тук.

— Ако отлетим утре, печелим шест часа разлика във времето. Вие с Джак Тейлър ще се трудите целия уикенд по „Омагьосаният таван“ и аз ще те изпратя в Лос Анджелис в неделя. Ще ти остане достатъчно време да се наспиш, преди да идеш в агенцията.

— О, Бен, не зная дали да плача, или да се смея. Чувствам се ужасно раздвоена. Възхитена съм от „Изумрудът на Уинтроп“, но съм дълбоко нещастна, задето трябва да напусна Венеция.

— Миличка, миличка… нима не разбираш, че ще се връщаме тук много, много често? Никога няма да се сбогуваш с Венеция.

— Имаш ли вести от Джиджи? — попита Саша. Двете с Били седяха в стаята на близнаците и наблюдаваха децата си, които за пръв път си играеха заедно. Денят бе много горещ и трите бебета бяха само по гащички и памучни блузки. Хал и Макс, вече на девет месеца, бяха очаровани от малката Нели, по-голяма от тях с две седмици. Макар и двете момченца да тежаха поне с по два килограма повече, дребното момиченце определено вземаше надмощие над тях благодарение на божественото право на жените.

— Кажи-речи — отговори Били. — Позвъних в Ню Йорк и от хотела ми съобщиха, че е излязла. А после ми се обади секретарката на Бен Уинтроп и ми предаде, че Джиджи щяла да се свърже с мен в осем часа следващата сутрин.

— Какво означава „кажи-речи“? Не ти ли позвъни?

— Позвъни ми, но почти нямаше време да говори — смутено отвърна Били. — Очаквах да ми разкаже какво е свършила, обаче тя заяви, че било прекалено сложно, да сме го оставели за след завръщането й. Само като се сетя какви наистина объркани неща сме обсъждали по телефона! Ха! „Омагьосаният таван“ е най-дребното, уверявам те. Останах с впечатлението, че няма търпение да приключим.

— И аз имах подобен разговор с нея. Незадоволителен и съвсем набързо. Или се превръща в работохоличка, или безделничи, забавлява се в Ню Йорк, но не смее да си признае.

— Стига, Саша, и двете сме наясно, че Джиджи не е безделник — възрази Били. — Тя е изцяло погълната от този проект, от всичките си проклети проекти. Първо изнамери старинното бельо, после основа „Скрупули две“, след това се зае с писане и редактиране на рекламни текстове и фактически изобрети нов бански костюм, а накрая се захвана да създава нов вид магазини за играчки. Я погледни нашите дечица… Според теб имат ли нужда от нови играчки?

Били бе дала на бебетата три кутии с ярки цветове, защото много добре знаеше, че те се интересуват повече от тях, отколкото от съдържанието им.

— Те не си играят с кутиите — обади се Саша, а с Нели, не забелязваш ли? Те я изследват. Дали не я вземат за нова играчка? За някакъв вид кукла?

— Досега не са имали вземане-даване с друго бебе. Както и да е, Нели е достатъчно интелигентна да се погрижи сама за себе си.

— Разбира се, че е. Тя се роди по-интелигентна. То е в природата на това зверче.

— Нали е момиче — забеляза Били, без да се чувства засегната. — Какво очакваш?

— Ох, Били, момичетата се раждат интелигентни, но не всички остават такива. — Саша избухна в сълзи.

— Боже мой, горкичката ми! Какво има, какво е станало? — Билия прегърна силно през раменете, но младата жена дълго не успяваше да се съвземе. Най-сетне избърса очи, издуха си носа и се окопити достатъчно, та да заговори:

— Развеждаме се.

— О, Господи! Ох, Саша, толкова съжалявам.

— Но не си изненадана, нали?

— Не… не съвсем. Долавях, че става нещо… Не знаех какво, но познавам и двама ви достатъчно добре… Надявах се, че…

— И аз се надявах ли, надявах, докато едва не се побърках. Наистина е безнадеждно. Били, това трае вече месеци наред и става все по-зле. Държах се, докато не се убедих окончателно, и подадох молба за развод преди около три месеца. Тогава Джош се изнесе. Джиджи не ти ли каза?

— Нито дума, нито намек дори. Но когато Спайдър и аз ви видяхме за последен път… О, ти се владееше превъзходно, обаче Джош изглеждаше толкова… мрачен… Освен това ви звъняхме много пъти, но все бяхте заети, а ние се дивяхме защо.

— Той е болен, Били, неизлечимо болен от ревност към мъжете, с които съм спала преди. И основателно.

— Какви ги говориш, по дяволите? — Били не вярваше на ушите си. — Да не е полудял?

— По този въпрос да.

— За какво става дума? Обясни ми!

Възможно най-кратко, но без да спестява никакви подробности, Саша разказа за пътуването на Джош до Ню Йорк и какво бе узнал за миналото й. Гласът й звучеше сухо, но тя избягваше погледа на Били и без дори да съзнава, постоянно поклащаше глава, недоволна от себе си. По-възрастната жена я слушаше мълчаливо и я наблюдаваше внимателно. Накрая сграбчи ръцете й и силно ги стисна.

— А сега ме чуй, дете. Джош ти е скроил гаден, мръсен номер. Накарал те е наистина да се мислиш за лошо момиче. Той е голямо говедо и ако се намираше тук в момента, щях да го удуша със собствените си ръце дори пред очите на децата. И няма съд на тоя свят, който би ме признал за виновна.

— Били!

— Да знаеш каква бях, преди да срещна Вито. Джош би го намерил хиляди пъти по-ужасно от всичките ти грехове. Избирах си мъже и ги наемах да гледат Елис с единствената мисъл да се чукам с тях. Никога не съм искала да ги опознавам, не беше от значение дори дали ми харесват, стига да ме привличаха физически. Единственото важно нещо бе чукането. Само чукането. Ти си определяла срещи на любовниците си, поддържала си връзки с тях, танцувала си, вечеряла си, шегувала си се. Аз се пазех от обществените места като от огън, тия мъже всъщност не ми бяха истински любовници, никога не сме разговаряли — бяха просто тела с членове. И така продължи години.

— БИЛИ!

— Е, поне те накарах да се усмихнеш. А може би си шокирана? Добре де, във всеки случай има известен напредък. Знаеш ли, Саша, ти никога не си била Голяма мръсница, била си Голяма развратница. Навремето Спайдър се е чукал почти с всички манекенки в Ню Йорк, а неговото време е продължило цели десет години. Докато не срещна Валънтайн. Той бе Голям развратник, ти също. И аз не бях мръсница… Нуждаех се от секс като от въздух и намерих единствения начин да си го набавя, докато Елис умираше. А преди да го срещна, живеех с Джесика в Ню Йорк и имах своите периоди на голям разврат, уверявам те. Така че да не съм чула никакви глупости за ревност към хора, с които си се срещала някога. Това е неприемливо и ако Джош не го разбере, не ви остава нищо друго, освен да се разведете. И колкото по-бързо, толкова по-добре. Ако питаш мен, той е твърде стар, за да се промени, и прекалено тясно обвързан с традиционните добродетели.

— Не е само това, Били. Възможно е някой ден да се пребори с ревността си, но аз се реших на последната стъпка заради неговия срам. Джош отказваше да излизаме, където и да било, защото се боеше да не срещнем някого, който знае за миналото ми. Изпитваше срам, че е женен за мен.

— Дявол да го вземе, защо не му каза, преди да се ожените!

— Тогава никога нямаше да се оженим.

— Точно това имам предвид. Щеше да си спестиш всичките му глупости. О, Саша, как да ти помогна?

— Шегуваш ли се? Та ти ми помогна! — Саша започна да се смее и плаче едновременно и накрая Били се присъедини към нея, трогната до дъното на душата си от нейното окаяно положение. Когато се съвзеха, се обърнаха към децата си, притихнали по време на този изблик на чувства.

— И ти ли виждаш същото като мен? — запита Били.

— Как са успели и тримата да си свалят гащичките?

— Близнаците си ги развързват винаги, щом могат… Колкото и стегнато да са вързани. Сами се научиха. Мразят тези бебешки гащи с пелени… Спайдър разправя, че имали техническо мислене.

— Но Нели не умее!

— Или току-що се е научила, или са й ги свалили. Тя им е много по-интересна от кутиите. Както и да е, какво значение има? Прекалено са малки да играят на „Чичо доктор“.

— Нима? — усъмни се Саша.

— Да, мила, уверявам те. Ще ти покажа книгата, в която го прочетох.

Джиджи изпитваше чувството, че е отсъствала през един период от време, който нямаше нищо общо с часовете и дните, отчитани в Южна Калифорния. Паркира на обозначеното за нея място зад „Фрост-Рорк-Бърнхайм“ и се опита да се настрои на тукашна вълна, докато влизаше във входа на агенцията сутринта на първия понеделник от месец май. Бе се прибрала предишната вечер след осемдневно отсъствие и едва й бяха останали няколко часа за сън.

„Навярно съм закъсняла“ — реши тя. Забързано поздрави Поли и получи в отговор съучастнически, многозначителен поглед. Колкото и да бе замаяна, поне бе сигурна, че думата „Венеция“ не е изписана на челото й. Умишлено делово подмина голямата маса за закуски и се насочи право към офиса си сред обичайната клюкарстваща тълпа. На лицето й се четеше напрегната любезност, та всички да са наясно — ако я спрат, лошо им се пише. Възнамеряваше да приключи с Дейвид Мелвил, докато още бе под пълна пара.

Офисът се оказа празен. От вещите на Дейви нямаше помен: като се започне от плаката на стената и чертожната му маса и се свърши с машинката му за кафе и купата с природоцелесъобразни плодове. Джиджи застана насред стаята с огромно облекчение, че му бе стигнал умът да си намери нов партньор преди нейното завръщане. Вътрешният телефон на бюрото й иззвъня.

— Джиджи? Арчи е. Можеш ли да се отбиеш в кабинета ми за момент?

— Веднага.

Пое обратно по коридора. Какво му става? Нито — „Добре дошла, Джиджи“, нито „Радвам се, че си дойде“!

— Страхотно, Джиджи — вдигна поглед от писалището си Арчи.

— Благодаря. — „Кога е успял да научи каква страхотна работа съм свършила? Че си имаме агенция «Партенка», имаме, но днес е понеделник сутрин, а аз не съм разговаряла с никого.“

— Тъй. Нямаш равна на себе си. Дейви беше всичко на всичко дясната ръка и лявото мозъчно полукълбо на Байрон — само това, докато не срещна теб. Сега изпълнява същите функции при Джей Чиат и оня има да го критикува и сплашва, додето не го накара да заработи още по-добре, отколкото тук.

— О, по дяволите, напуснал е. — Джиджи смаяно се пльосна на един стол.

— Ъхъ. Преди една седмица, смятано от днес. Съобщи на мен, на Байрон и на Виктория, че личните ви взаимоотношения били достигнали изключително болезнен стадий и той не бил в състояние нито да работи с теб, нито да остане тук, където щял да те среща ежедневно. Заключихме, че ти си… Ох, да кажем, че си… си играла с чувствата му.

— Дай ми думата, Арчи. Дейви е имал емоционален срив. Какво очакваш от мен — да се омъжа за човек, когото не обичам, та вие да не загубите най-добрия си художник ли?

— Очаквам от теб лоялност, Джиджи, но не чак в такава степен. Предлагам ти само да се въздържаш от физически контакти с партньорите си в творческия екип извън смятаните за допустими.

— Леле, Арчи, що не вземеш да пишеш рекламни текстове? Думите направо се леят от устата ти. Не бях права, съгласна съм. Не биваше да оставям нещата помежду ни да стигнат толкова далеч, зная го много добре. Съжалявам, задето е напуснал и моля за партньорка в следващия екип, та да не ме завладяват разюзданите ми страсти, необузданите ми чувства и дивите ми сексуални потребности, на които Дейви очевидно е бил напълно безсилен да устои, колкото и да се е опитвал.

— Но той каза, че…

— Така и не е проумял истината, горкият. Дейви беше мой сексуален роб, Арчи. Принудих го да се влюби в мен чрез магьосничество, заклинания и билки, известни като „Проклятието на Орсини“. Започнах още навремето във Флоренция и Савонарола бе първата ми жертва. С това изчерпахме ли злополучния епизод? Или предпочиташ да ме заключиш в хранилището до столовата, та всички да видят как съм наказана за греховете си, не че вече не са научили всичко за тях до най-нищожната, ужасна подробност? Сега разбирам защо Поли ме изгледа така.

— Бая приказки се изприказваха — призна Арчи и пусна великолепната си шмекерска усмивка, доволен, че няма повече да я хока. Двамата с Байрон бяха хвърляли ези-тура кой да проведе разговора с нея. И двамата не изпитваха никакво желание, макар да се налагаше.

— Защо в тази агенция се разпространяват само неправдоподобни версии? — кисело запита Джиджи.

— Това е една от малките житейски загадки. От кроасаните ще да е. Как мина в Ню Йорк?

— Уговорихме се за всичко. Първите двайсет и пет магазина на „Омагьосаният таван“ ще се открият след два месеца, следващите седемдесет-осемдесет — през лятото, а останалите — през есента. Хората на Бен ще обсъдят с Виктория новите реклами в медиите. О, между другото, не зная колко ще е голяма, но май уредих още една поръчка.

— Какво? — Джиджи, това е фантастично!

— Дано да компенсира загубата на Дейви — скромно рече тя.

— Кой е клиентът? — нетърпеливо се поинтересува Арчи.

— „Екскурзионни кораби Уинтроп“.

— Това пък какво е?

— В момента представлява три празни плавателни съда на сух док във Венеция и три двигателя в Триест.

— О — разочаровано произнесе Арчи, — като те чух да казваш „Екскурзионни кораби Уинтроп“, си представих нещо голямо и вълнуващо. Сметнах, че Бен се е сдобил с флот.

— Арчи, приятелю, след година едно бижу ще кръстосва океани и морета, а скоро ще го последват още две. Те ще създадат критериите за блясък, лукс, простор и скъпотия. Всеки от тях ще угажда само на сто-двеста богати люде, които биха могли да си позволят втора къща, но не им се ще да си създават ядове и да поемат такава отговорност. Достатъчно вълнуващо ли е за теб?

— Ей, я чуй това! — Арчи бързо надраска нещо. — „Докато вторият ви дом е морето“ — как ти се струва за заглавие?

— Хареса ми, докато си го отбелязвах вчера в самолета. Ето ти списък от дванайсет предложения, това е на първо място.

— Джиджи…

— Какво, Арчи?

— Имам един проблем. Не зная дали да те помоля коленопреклонно да не бъдеш толкова дръзка, умна и възхитителна, или да те поканя на вечеря, след като, така да се каже, вече си свободна.

— Избирам вечерята, Арчи, тъй като след нашата дискусия разбрах, че ти не би могъл дори и смътно да преследваш или да лансираш какъвто и да е между колегиален контакт, бил той емоционален или физически, който би се изтълкувал неправилно и от двете страни, участници в горепосочения контакт.

— Като поразмислих… Защо не си направим един голям обяд, та да отпразнуваме новата сделка? Ще се обадя на Байрон да видя дали е свободен — безпомощно се засмя Арчи. — Не съм уверен, че ще съумея да се държа съобразно твоите нравствени критерии. А, да, и ако Байрон те покани навън, а случайно зная, че това копеле се кани да го стори, да разчитам ли, че ще му отговориш по същия начин?

— Ами надявам се да не забравя — сериозно отвърна Джиджи. — Но ако е пълнолуние… е, тогава всички задръжки отпадат. Нали ти казах за „Проклятието на Орсини“? Виждаш ли, Арчи — рече Джиджи, забързана към вратата на кабинета, — то е по-силно от мен и — добави тя вече от коридора — жените в моето семейство са безпомощни жертви на собствената си фатална власт. Същото би могло да се случи с Байрон… и дори с теб, скъпи.

Виктория Фрост втренчено се взираше в купчината издания на „Адуийк“, „Адвъртайзинг ейдж“, „Дъ Ню Йорк таймс“ и „Дъ Уол стрийт джърнъл“ на бюрото й. Всички съдържаха репортаж за пресконференцията на Бен Уинтроп, на която той бе обявил проекта си за „Екскурзионни кораби Уинтроп“. Макар никой да не бе упълномощавал Джиджи да вдъхновява подобна идея, в раздела, където се описваше присъждането на рекламата на „ФРБ“, списанията до едно я споменаваха като „съдружник с големи връзки“ и бяха включили няколко абзаца, посветени на „Омагьосаният таван“, „Индиговосините морета“ и малкия, но обещаващ клиент „Крайбрежен център за красота Бевърли Хилс“ — току-що спечелен от нея и Дейви, както и парфюмерийния дизайн, на който те бяха творчески екип.

„Досега аз бях смятана за «съдружника с големи връзки» на «ФРБ» — помисли си Виктория, — но от днес съм принудена в съзнанието на рекламната общност да споделям положението си с Джиджи.“ „Корабите Уинтроп“ предвиждаха рекламен бюджет от петнайсет милиона долара. Бен бе съобщил на пресата, че целта му е да направи корабите равностойни на международните курорти с пет звезди, като ще започне с „Изумрудът на Уинтроп“.

Виктория изчисли, че откак Джиджи се бе появила на сцената, в агенцията бяха постъпили около трийсет и три милиона долара. Арчи и Байрон не бяха изчакали според обичая да изтече една година, та да увеличат заплатата й, ами се бяха разбрали незабавно да й отпуснат премия и да утроят възнаграждението й. Виктория бе приела — при парите, които Джиджи им носеше, не би могла да се съпротивлява. Нямаше как да се отърве от нея, но едва успяваше да си наложи маската на разумния компромис.

— Ама че бе късметлийка тая! Нима имаше съмнение, че „Омагьосаният таван“ и „Корабите Уинтроп“ се дължаха единствено на разгонения, щръкнал хуй на Бен Уинтроп? По-дребните „Индиговосини“, парфюмът и Центърът за красота доказваха единствено, че хората винаги ще си падат по бляскавите безвкусици. Големите клиенти на Джиджи идваха от нейната склонност да върти сексуални игрички и това би могло да се обърне срещу нея толкова бързо, колкото бе заработило в нейна полза. „Девойчето прекарва повечето си време навън, харчейки наляво и надясно парите на Бен Уинтроп, вместо да работи в офиса си това, за което сме я наели“ — разярено разсъждаваше Виктория. Уинтроп й бе дал възможност да извинява отсъствието си под претекст, че се нуждаел от помощта й, за да вземел куп решения. Обаче бе ясно като бял ден, че всъщност той искаше да я има подръка дори когато не се намираше в Лос Анджелис. Неприязънта на Виктория към Джиджи нарастваше с всяка победа на момичето, но си бе наложила да се държи със спокойна коректност и без открити прояви на враждебност.

Полека-лека госпожица Фрост осъзна, че не Джиджи, използваща ловко оная си работа, за да измъква милионите на Бен Уинтроп, а Ангъс Колдуел я изкарваше от търпение.

Бе изтекла година и половина, откак я бе убедил да се премести в Калифорния, а все още се колебаеше, все намираше нови и нови доводи колко било ненавременно да предприеме решителното си скъсване с Ню Йорк. Въпреки това винаги, щом бяха заедно, макар и за съвсем кратко, тя разбираше, че всички останали мъже са третокласни в сравнение с него, годни само да й доставят минимално физическо удоволствие.

Понякога се улавяше, че му желае смъртта. Бе го обичала толкова всеотдайно и толкова дълго, че единствено смъртта му би я принудила да се откаже от него. Ако той умреше, тя навярно би се справила някак с живота си, но докато бе жив и женен за майка й, не бе способна да изпита щастие дори за миг. Любовта й нямаше да умре заедно с него, а щеше да се превърне в мирно и безболезнено чувство, източник на вечна нежност и спомени вместо сегашната рана, която ревността, незадоволеността и страстта ежедневно разчовъркваха.

О, ако можеше да започне живота си отначало! Боже Господи, щеше да си избере най-богатото момче и щеше да се омъжи за него. Любовта нямаше да участва в това, стига само да поставеше мъжа си под чехъл. Сега щеше да е най-младата светска предводителка на най-желаното елегантно общество, победоносно царуваща млада матрона, чийто най-голям проблем щеше да е обзавеждането на петата й къща, името на третото й дете и новият й любовник. Щеше да води живота, за който я бе отгледала майка й, и то дотолкова неповторимо и стилно, че щеше да се е издигнала над завистта и подражанието. Нямаше дори да подозира какъв късмет е имала да не се влюбва безнадеждно и завинаги в един мъж на име Ангъс Колдуел.

„Но животът ми няма да започне отначало“ — мрачно си рече Виктория. Беше на тридесет и две и не притежаваше нищо.

На бюрото й лежеше обичайната купчина от списания, подбрани през седмицата от нейната секретарка, за да прегледа рекламите в тях. Разлисти новия брой на „Космополитън“ и стигна до страница с тест. Бе забелязала, че редакторите в това списание си падат по тестовете. А може би читателите му? Машинално зачете въпросите и без да се усети, им отговори наум.

Какъв е вашият идеал за щастие? — „Да бъда с Ангъс открито и завинаги.“

От какво се боите най-много! — „Че Ангъс никога няма да напусне майка ми.“

От кого се възхищавате най-много! — „От никого.“

Коя черта в характера си осъждате! — „Ината си.“

За какво съжалявате! — „Че не съм с Ангъс.“

Кой е мъжът на живота ви! — „Ангъс.“

В какви случаи лъжете! — „Когато казвам на Ангъс, че не съм се чукала с други.“

Кой бе най-прекрасният момент в живота ви! — „Когато за пръв път се любихме с Ангъс.“

Кой недостатък осъждате у другите! — „Предателството.“

Кого презирате! — „Себе си.“

Какво бихте променили у себе си, ако можехте! — „Нямаше да принадлежа на Ангъс.“

Какво е според вас най-голямото ви постижение! — „Че принадлежа на Ангъс.“

Какво е сегашното ви душевно състояние! — „Същински ад.“

[1] Андрея Паладио (1508–1580) — италиански архитект. — Б.пр. ↑

13.

В началото на септември 1984 година Зак Невски завърши „Калиспелска хроника“ и незабавно започна работа над новия филм на Вито „Дълъг уикенд“. Тази комедия за филмовия бизнес щеше да се снима край Малибу. По-голямата част от действието в дванайсетседмичния график на продукцията щеше да се развива в различни къщи в Колонията — частен, ограден анклав за най-богатите.

— С парите от арендата, дето я плащаме, можехме да купим три къщи на плажа — оплака се Зак през първата снимачна сутрин.

— Но не и в Колонията, освен ако не си ги купил още преди години. Сега една къща върху късче земя, лепнато до съседите, струва пет-шест милиона. Това е най-скъпата крайбрежна ивица на света.

— Как да се усамотиш — оплака се Зак. — Всеки може да дойде на пикник или да пуска хвърчила пред къщите.

— Щатът Калифорния е собственик на плажа и хората се възползват от правата си. Според мен най-смешното е, че виждаш всичко в стаите на съседите си и от двете страни. А кои са те? Същите изчадия, с които въртиш бизнес през седмицата. Господи, мразя това място — щастливо заяви Вито.

— Да, той обичаше своята нелепа, ужасна работа. Седна на брега и се загледа как Зак в далечината се занимава с шестнайсетте участници, които щяха да се снимат през първия ден. Днес все още бе в състояние да се сдържа и да не виси влудяващо близо до тях по стария си навик, заради който бе станал непопулярен сред режисьорите — те до един не искаха нито да виждат, нито да чуват продуцента. За Вито бе физически непоносимо да не си вре носа навсякъде, да не държи нещата в свои ръце — като се започне от вегетарианската диета на филмовата звезда, цвета на перуките и се стигне до това колко страници от сценария са заснети в края на всеки работен ден. Но в случая с „Дълъг уикенд“ бе решил колкото е възможно по-малко да виси на главата на Зак. Когато на времето го доведе от Бродуей в Холивуд, само дето не му седеше на рамото, докато правеха „Почтена игра“. Но сега Зак бе станал толкова уверен и блестящ професионалист, че Вито в знак на уважение се изтегна на пясъка, свали си маратонките, сякаш бе най-безгрижният човек на този свят, сякаш върху неговите продуцентски плещи не лежеше цялата отговорност — та нали тъкмо той бе осигурил къщите, финансирането, бе наел екипа, както и самия Зак.

Добре де, щом бе толкова уверен в способностите на Невски, защо цял час не бе откъснал очи от него? Вито се обърна с гръб и се насили да разгледа хоризонта.

Както обикновено, тихоокеанското крайбрежие край Малибу бе спокойно и скучно. Не се виждаха дори деца. „Сигурно вече са на училище“ — помисли си той и забеляза, че на плажа, освен него има още един човек, който наблюдава актьорите. „Сякаш не знаеш — кинаджиите не могат да поработят повече от час, без да привлекат някой кибик. Утре ще се събере цяла тълпа, а в сряда ще се наложи да поставим бариери.“ Погледна часовника си. Още малко до обедната почивка, когато смяташе да хапне със Зак и да разбере от него как е минала първата сутрин.

Вито стана и закрачи към самотния наблюдател. Ако не поговореше с някого, нямаше да се сдържи и скришом щеше да се промъкне по-близо до снимачната площадка.

— Имате ли нещо против да седна? — попита той жената, облечена в джинси и избеляло дънково яке.

— Плажът е обществен — доста любезно отвърна тя, без да откъсва очи от актьорите.

Вито приседна и я погледна, после бързо извърна очи, но отново предпазливо се взря в нея. „Възможно ли е да се влюбиш в профил?“ — запита се той с огромно учудване и огромен ужас.

— Приятен ден — чу се да казва. Може би тя ще обърне лице към него и всичко ще свърши, ще се окаже илюзия, трик на светлината; иначе това щеше да е жената, която, без дори да подозира, бе търсил цял живот.

— Така е. — Не се помръдна. Имаше тъмна коса, небрежно вдигната нагоре и прихваната на възел с жълта вълнена лента. Едната вежда и едното й око, които той виждаше, бяха също толкова тъмни. Устните й, без всякакво червило, имаха нежнорозов цвят. Кожата й бе много бяла, със сладостната матовост на гардения, леко порозовяла от слънцето на скулите и на носа. Никога не се бе вълнувал толкова силно от нечий профил — излъчваше благородство, чистота и печал. „Кой долен изверг я е натъжил?“ — запита се Вито, завладян от безразсъдно желание да я защити.

— Ще изгорите, ако не внимавате.

— Преди малко се намазах с плажно масло — отговори тя, без да помръдне, — но все пак благодаря за грижата. — Усмихна му се леко и с признателност, все още загледана в снимачната площадка, и сърцето на Вито се сви. Стори му се, че е издало звука „шляп-шляп“ в гръдния му кош, но ужасен и омагьосан, се надяваше, че това е физически невъзможно.

— Изглежда, много се интересувате от кино? — успя все пак да изрече.

— От този филм да. По различни причини преди не съм виждала как работи Зак.

— Зак — глухо повтори Вито. Бяха му разгонили фамилията. Напълно.

— Той е режисьорът. Виждате ли онова високо, страхотно момче с широките рамене, с бялата тениска — това е Зак, оня, дето казва нещо на оператора. Просто го погледнете колко е енергичен, изцяло в стихията си. Толкова е красив, обичам да го гледам — пламенно рече тя.

— Да.

— Имате ли часовник?

— Около единайсет и половина е. — Бе единайсет и половина в деня, когато животът се бе открил пред него и бе свършил за две минути разговор.

— Дойдох рано, но времето сякаш спира, когато гледаш как се прави филм. Зак ме предупреди. Ще умра от глад, преди да го дочакам за обяд.

— Ще обядвате с… режисьора ли?

— Точно така. Той ми каза, че първия ден сигурно все още ще може. После щял да бъде зает с обсъждането на сутрешните снимки и за мен нямало да е удобно да идвам.

Докато говореше, момичето обърна лице към него и Вито осъзна, че току-що изпитаната безутешност е направо щастие в сравнение със сегашната. Профилът само намекваше за магията на нейното лице. Ами очите й! Господи, не биваше да поглежда в тях. Трябваше да стане, да си отиде и никога да не се връща. Бяха толкова живи, толкова весели и игриви въпреки затаената в тях печал, че той разбра — би умрял за тази жена, която принадлежеше на Зак. Би умрял не за да я има — това бе невъзможно, — а за да я защити, да я опази от беда.

Безсилен да помръдне, макар че би си плюл на петите, Вито забеляза как Невски даде знак за почивка и последни нареждания на оператора и закрачи към тях, като мимоходом си облече пуловера.

— Здрасти! — извика той отдалеч. Момичето скочи и нетърпеливо хукна към него. Зак я прегърна и я вдигна над пясъка в мечешките си обятия, целуна я по двете бузи по начин, който издаваше множество разменени между тях целувки, множество поверени тайни, часове на съвместно щастие. Двамата усмихнати приближиха Вито и Зак предано преметна ръка през рамото му.

— Свършихме рано — рече режисьорът, — пък и знаех, че тя миличката умира от глад. Хайде, да вървим да хапнем. По-нататък има малко ресторантче, където дават огромни хамбургери.

— Не, благодаря — смотолеви Вито. — Трябва да се връщам в офиса.

— О, за Бога, мислиш ли, че не зная на какво мъчение си бил подложен цяла сутрин? — засмя се Зак. — Дай ми почивка и не прави същото и следобед. Половината ми внимание е заето с работата, а другата половина с мисълта да не се пръснеш от желание да се намесиш във филма ми. И в двата случая ме влудяваш.

— Ще дойда утре. Ти… и твоята приятелка… ами… да не ви се пречкам.

— А? — озадачи се младежът.

— Имаш среща за обяд, Зак.

— Е, и? Защо да не дойдеш с нас?

— Дамата има среща с теб. — Вито бе на предела на силите си. — Двама са достатъчни, Зак, нали снимахме филм с такова заглавие.

— Вито, какво ти става? Слънчаса ли?

— Вито? Вито Орсини? — извика Саша смаяна.

— Саша, и ти ли полудяваш?

— Саша — Твоята сестра! Вито се чудеше дали все още не е забравил да се моли.

— Не, баба ми. А ти какво, по дяволите, си мислеше? Не е възможно вие двамата… да не сте… се срещали… досега… нали? Искам да кажа, как е възможно? Не е възможно. Изключено. Джиджи трябваше да ви е запознала преди години.

— Но не е, нали, Вито? — попита Саша и се изчерви навярно за пръв път в живота си. Заби поглед в пясъка, неспособна да го погледне в очите.

— Не, изтървала е шанса някъде по пътя.

— Лошата Джиджи. А като си помисля, че я смятах за най-добрата си приятелка.

— Жестоката Джиджи. Още днес следобед ще я отпиша от завещанието си.

— Вижте какво, я вие двамата вървете да обядвате или каквото там сте си наумили — разпери ръце Зак. — И не си правете труда да се връщате!

В колата Саша крадешком хвърляше погледи на Вито и бърбореше нервно, тъй като той, изглежда, не бе в състояние да произнесе повече от една дума.

— Вие сте нещо като персонаж от митологията. Толкова съм слушала за вас от други хора, че след известно време ви сметнах за някакъв италианско-американски Зевс, който се явява на някой и друг избран лебед, но никога на простосмъртните.

„Защо — питаше се Саша, докато гледаше властния профил на Вито — Джиджи досега не ме е запознала с този чудесен човек? Единствено поради ревност. Джиджи, тази отвратителна кучка, много добре знае какви мъже харесвам — тя ли не е разбрала, че Вито е роден за мен?“

— Имам предвид колко пъти бихме могли да се сблъскаме през годините, когато живях заедно с Джиджи в Ню Йорк и… Но тогава вие работехте в Европа. И после, нали тук живяхме в един апартамент, преди да се омъжа…

— Но Джиджи ми каза, че…

— Разведох се.

— Добре.

— Добре? Повечето хора възкликват: „О, съжалявам.“

— Дрън-дрън. Джош не беше за вас. Симпатичен човек, но напълно неподходящ.

— Откъде го познавате?

— Когато бях женен за Били, той се занимаваше с брачния договор и с развода ни.

— О! Бях забравила. То се е случило преди много години, още преди да се запозная с Джиджи. Колко изненадващо — още едно свързващо звено — Джиджи, Джош, Зак, Били…

„Луда ли е била Били — чудеше се Саша. — Да остави този славен загорял пират, този конкистадор, този поразителен мъж да си иде? Как е възможно да се задоволява със Спайдър, миличкия Спайдър — още едно голямо, русо, напълно американско бонбонче, — след като е била женена за Вито? Умът ми не го побира. Значи не са били един за друг. Понякога Били е толкова безразсъдно, глупаво упорита… Вито е бил прекалено силен за нея, прекалено често е излизал прав, не я е оставял да следва всичките си пориви на богата жена. Навярно са били ужасно нещастни заедно.“ При тази мисъл изпита истинска радост.

— Къде каза Зак, че било ресторантчето?

— Не зная.

— Как ви се струва това тук? Сигурен съм, че умирате от глад.

— Изглежда прекрасно. — „От глад ли? — учуди се тя. — Защо трябва да умирам от глад?“

Отбиха се в простичък, доста занемарен хотел, чийто ресторант гледаше към водата. Вито избра една кръгла маса в ъгъла на покритата тераса, над която морският бриз лекичко развяваше платнището. Двамата честно се задълбочиха в менюто.

— Нещо интересно? — запита Вито.

— Всичко, каквото и да е… може би салата от пиле, — „Само ще я почовъркам — осъзна Саша, — всъщност не мога да преглътна и една хапка.“

— Какво ще кажете първо да пийнем?

— О, да. Моля ви. Какво се препоръчва преди ядене?

— Шампанско, сухо шери, Тио Пепе или Ла ина, Негрони, Блъди мери, чинцано… — Зачуди се дали не е бил барман в предишния си живот. Но тя искаше да знае и той й казваше. Би й казал всичко, което пожелае. Всичко.

— Чинцано, моля, с кубчета лед. — Тя се вкопчи в нещо, за което не бе наясно дали й харесва, колкото да вземе някакво решение.

— Келнер, две чинцано с лед и пилешка салата за дамата…

— Защо не изчакаме с поръчката? Освен ако сте гладен.

— Не съм. Бях, но вече не съм — обясни Вито.

— Нито пък аз. Призрачен глад. — Сама не знаеше какво има предвид.

— Да. Така става, когато… — На Вито не му стигна смелост да продължи. Сега или никога. Ако е никога, по-добре да научи веднага, преди да е затънал съвсем, макар да нямаше къде повече да затъва.

— Когато какво? — Саша затаи дъх.

— Когато… двама души се срещнат и открият, че са свързани несъзнателно. — Той вдигна глава и се взря в очите й, тъмни като неговите.

— Тоест обратното на… съзнателно ли?

— Обратното на това да съществуваш заради други връзки, безсмислени, тъй като не са направени по свободен избор; обратното на обикновения светски живот, на разните отговорности или цивилизовани обичаи. Несъзнателно, защото отношенията са истински, съществуват в и заради самите себе си и не могат да бъдат избягнати. Защото са предопределени.

— О! — Саша почти бе спряла да диша, неспособна да издържи погледа му.

— Не ми е било писано да те срещна… до днес — твърдо рече Вито. — Не ти е било писано да ме срещнеш… до днес. Не вярвам в подобни неща. Не съм последовател на будизма, нито привърженик на теорията за прераждането, нито на каквато и да било религия. Но това е нещо друго. Нали?

— О, да. Да. Да. Вземи ръцете ми.

Вито сграбчи ръцете й в своите и те останаха така, треперещи, като се взираха ту един в друг, ту в покривката, докато не се усетиха достатъчно устойчиви и уверени.

— Трябва да ти кажа нещо още сега. — В гласа на Саша прозвуча болезнена решителност. Беше си спомнила своя обет.

— Ти не си… не би могла… о, дори и да е така, чувствата ми няма да се променят…

— За какво говориш? — попита тя, смаяна от внезапната тревога, пробягнала по лицето му.

— Сигурно си болна, нещо не е наред — нали това искаше да ми кажеш?

— О, Вито. В живота си не съм се чувствала по-добре!

— Слава Богу! Нищо друго няма значение. Нищо!

— За мен има. В миналото ми са замесени много мъже.

— Веднъж разговарях с Били — рече Вито, — преди да се оженим. Казах й, че не желая да научавам нейното минало, защото навярно ще ревнувам. Оттогава съм поумнял и не съм чак толкова ревнив, но продължавам да смятам, че не е моя работа какво си правила някога.

Саша го изслуша, но не обърна внимание на думите му:

— Имах трима любовници наведнъж, всяка нощ се срещах с един от тях — значи два пъти седмично, но никога в неделя — упорито настоя тя.

— Надявам се, разбрали са какъв късмет са имали. Искам само да ми кажеш…

— Знаех си, че ще задаваш въпроси, просто си знаех изплака Саша.

— Беше ли някой от тях на моите години? Аз съм на четиридесет и осем.

— Повечето бяха надхвърлили четиридесетте, няколко бяха над тридесет. Младите мъже никога не са ме привличали.

— Е, това е добре. Вито въздъхна с дълбоко облекчение. — Искаш ли да научиш моето минало?

— Не. Нито дума. За мен няма значение.

— Добре. — Мисълта да й разказва му бе омразна, но ако го помолеше, щеше да го направи. Винаги щеше да й говори само истината — за всички жени, чиито имена дори не помнеше, та чак за първото му момиче в гимназията. Ако трябва, щеше да се подложи на хипноза и да се върне назад.

— О, Боже — сети се Вито за нещо важно.

— Какво?

— Аз съм ужасен баща.

— Но Джиджи те обожава — възрази Саша.

— Защото с ангел. Аз позорно я пренебрегнах, когато беше мъничка. Тя беше още бебе, когато се разведохме с майка й, и дори не си дадох труда да разбера, че има нужда от баща. Бях прекадено зает с кариерата си, за да й отделям време. Смятах, че е достатъчно да си плащам издръжката. Като баща бях лайно и половина и нищо не може да ме извини.

— Но нали сега съжаляваш?

— Естествено! Това е най-тежкото разкаяние в живота ми. Водя я на ресторант, стига да съм в града и тя да има време, разговаряме като възрастни, но представи си какво би било, ако бях до нея, докато е растяла. Помисли от какво съм я лишил. Помисли от какво съм лишил себе си!

— Ще получи едипов комплекс, който ще й съсипе живота.

— Така ли смяташ?

— Убедена съм. Питай я, ако не вярваш.

— Вярвам ти. Вярвам ти за всичко. — Вито осъзна, че наистина е така. Внезапно разбра, че всъщност никога не се е доверявал истински на никоя жена.

— Ами тогава… — каза Саша нехайно.

„Защо очите й изливат цели фонтани от тъмна омая — запита се той. — Защо усмивката извива устните й толкова предизвикателно? Не си ли дава сметка каква опасност представлява за мен подобно съчетание?“

— Не си докоснала обеда си — бързо изрече той и погледна настрани.

— Нито пък ти.

— Ще вечеряш ли с мен? — попита я Вито.

— Не.

— Защо?

— Много дълго трябва да чакам. Никой не може да ни спре. Ще си създадем свои собствени правила. Още сега. Ако не греша, тези крайбрежни хотели са тъкмо за това.

— Ти… четеш мислите ми.

— За пръв път! За пръв път в живота си! Никога не съм била медиум. Ох, Вито, в беда си!

— А ти не си ли?

На Саша й се струваше, че цялата Вселена се свежда до едно легло, а леглото сякаш бе голяма, бяла, пухкава птица, върху чийто гръб, сигурен и дружелюбен, двамата с Вито лежат в любовен екстаз под музиката на бавно танго и наблюдават как континентите под тях променят цвета си в светлината на залязващото слънце. Залязващото слънце…

— Зак! — Саша седна стресната. — Забравихме го! Вече е почти нощ… той каза да не си правим труда да се връщаме. Наистина ли имаше предвид точно това?

— Не — лениво отвърна Вито, потънал в цяла палитра от несравними усещания. Саша го разтърси и той се надигна с усилие. — Няма начин, Зак ме очаква, за да го разпитам дали е приключил с работата за деня, как се справя екипът… гърдите ти са най-възхитителните в цялата галактика.

— Гърди за пробване. — Саша се отвлече от тревогата си за Зак. — Когато бях манекен на бельо, винаги изпробваха новите модели сутиени на моя бюст, защото бил… така казваха… идеален.

— Купища изпробвачи са се роели около твоите гърди? Ще да са били мъже с желязна воля.

— Жени бяха.

— Добре, че носеше това широко яке на обяд. Иначе от благоговение не бих могъл да ти кажа нещата, които трябваше на всяка цена да споделя с теб.

— Значи си се влюбил в мен от чиста разсъдливост.

— Разсъдливостта, чиста или не, няма нищо общо с това. Хората не се влюбват, понеже така е разумно, иначе светът щеше да изглежда съвсем различен — далеч по-спокоен и неописуемо скучен. Гърдите ти са истинска награда, дупето ти не се поддава на описания, всичко останало е прекалено съвършено, за да говорим за него, но дори твоето тяло да беше обикновено, напълно посредствено, което никой не би погледнал втори път, пак щях да те обичам толкова много, защото повече просто е невъзможно.

— Но с всеки изминал ден ти ще ме обикваш все по-силно и по-силно — увери го Саша.

— Естествено, зная, че е така. Имах предвид сегашния момент.

— Точно сегашният момент ме безпокои — заяви тя и го целуна по топлото дясно рамо. Струваше й се, че е първото мъжко рамо, на което обръща внимание — сякаш нейните целувки сътворяваха тъкмо това съвършено съчетание от мускули, кожа и сухожилия. През шестте тъжни месеца, докато чакаше развода, бе водила живот на пълно въздържание… Сега разбираше, че никой не бе я любил истински. Вито наистина бе същински Зевс, първото й впечатление се оказа вярно. Чувстваше се като току-що лишена от девственост. Помъчи се да се държи практично:

— Скъпи, ами Зак? Трябва също да позвъня у дома да видя как са Нели и бавачката, а това е само началото… Ох, само като си помисля!

— Като си помислиш какво?

— За всичките ни общи познати, за адските ни приятели, семейства, връзки. Нямаш представа колко чудновато ще изглеждаме.

— Имам съвсем ясна представа — засмя се Вито нежно. — Драмата е моя професия и „чудновато“ е меко казано. Ето какво ще направим: тази вечер ще се оженим във Вегас и ще им съобщим чак след това. Така ще си спестим деветдесет процента от разправиите, тъй като ще ги поставим пред свършен факт.

— Значи да ти пристана?

— Естествено. Милиони хора го правят.

— Да не казваме на никого! О, да!

— Освен на Зак.

— Ох, защо точно на него?

— Въпрос на чест. Той е единственият мъж сред твоите роднини. Не мога да те отвлека, без да го уведомя.

— Да, ама Зак е големият ми батко, пък аз съм малката му сестричка; той единствен в семейството ни ме насърчаваше; докато растях, само той ми даваше да разбера, че не съм чак такъв безнадежден случай; всички в непоносимо талантливата ни рода ме имаха за едно нищо и никакво сантиментално мишле… Обожавам го… Той ще ме убие!

— Ей сега ще изясним. — Вито погледна часовника си, взе слушалката и набра телефонния номер на офиса в Малибу. След минута се свърза със Зак.

— Здрасти, момчето ми, аз съм. Въобще не ме е грижа дали сте привършили или не. Не ме е еня дори ако някоя приливна вълна е отнесла всички наети от нас къщи. Не ме интересува дали сценаристката е родила трима близнаци направо на плажа — тази вечер ние със Саша се женим. Хм. Хммм. Хх-хм. Е, и защо не каза още тогава? Както и да е, в седем часа летим за Вегас и искаме да дойдеш с нас и да ни бъдеш свидетел, да се убедиш, че равинът е истински равин, и т.н. Защо равин ли? Заради майка ти, глупак такъв, ще и бъде по-добре, ако е кашер[1]. Страхотно! Ще се видим в самолета. Разполагаш с предостатъчно време да се върнеш и утре да започнеш снимките както обикновено. Да, ще и кажа. Чао.

— Какво не бил казал „още тогава“? — Саша се задъхваше от любопитство и се възхищаваше от начина, по който Вито бе предразположил Зак.

— Разбрал, че ще се оженим още като ни запознал — било само въпрос на време. Бил поставял любовни истории през целия си живот, така че било невъзможно да скрием нещо от него. Наред с другото спомена „Ромео и Жулиета“. О, да, помоли да ти предам, че те обича и че правиш точно каквото трябва. Освен това заръча да погледнеш в „Еклесиаста“, за да узнаеш, че няма нищо ново под слънцето. И да не се тревожиш за Майчето. Това можех да ти го кажа и аз.

— Майчето! Защо му трябваше да ми напомня, бях забравила за нея! — Саша потръпна. — Може и да съм загубил; чувството си за реалност, но ако си мислиш, че Татяна Орлов-Невски, която ръководи нашето семейство по-властно, отколкото който и да било папа управлява църквата, че тя с нейните сто и петдесет сантиметра чистокръвен нравствен авторитет, най-голямата от пет сестри, които треперят пред нея точно като мен, ако си мислиш, че…

— За Майчето съм се погрижил — ухили се Вито. — Толкова се бях наслушал от Зак за нейната ужасяваща царственост, че си помислих дали пък няма да ми даде някой и друг съвет около продуцентските ми неволи и я навестих един ден в Ню Йорк. Харесахме се още от самото начало — тя ми каза, че ако не била толкова стара, щяла да ми хвърли око, а аз й отвърнах, че съм навит, но тя само се засмя. Вече никой не можел да я съблазни, дори аз, трябвало да се появя преди десетина години. Но ми позволи да я повдигна — като стана дума за ръста й — и да я целуна за довиждане. Зак твърди, че било равносилно да ми връчат медал за воинска доблест.

Саша зяпна от учудване.

— Позволила ти е да я повдигнеш? На никого, ама на никого, дори на Зак не е разрешено да я вдига. Много е чувствителна на тема ръст, нали е най-дребната в семейството. Във въображението си Майчето се смята за по-висока от мен, така че подобни неща са забранени.

— Е, тогава аз не бях член на семейството ви. Като я видя следващия път, веднага ще я грабна и ще установя нова традиция у Орлов-Невски. Татяна и аз ще флиртуваме до самозабрава, стига ти да не възразяваш. Аз съм нейният тип.

— По-добре ти, отколкото аз — с учудване и радост възкликна Саша. — А сега ще позвъня да проверя как е Нели и да предупредя бавачката, че няма да се прибера до утре. Ами ако почне да ми задава въпроси?

— Кажи й, че си срещнала стар приятел. Кажи, че ще има вечеринка с изненади. И затвори. — Вито се излетна на възглавниците и загледа Саша. Дългите кичури копринена черна коса падаха по белите й ръце, докато набираше номера. Той се зачуди за какво е живял, преди да я срещне, за какво са били „Оскарите“ и номинациите за „Оскари“, парите, които бе спечелил и загубил. Макар че, слава Богу, бе имал няколко изключителни години след това и бе спестил и последния грош след катастрофата с „Военнополева болница“. Още „Почтена игра“ го бе направил богат за цял живот, но за какво е било всичко това, преди да срещне Саша? Знаеше само, че тогава му бе изглеждало важно. Сега го безпокояха само две неща — да получи нещо за ядене и да се ожени. Ако се наложи, можеше и в обратен ред.

— На следващата сутрин Саша позвъни на Джиджи в агенцията.

— Джиджи. Саша е. Трябва да те видя, много е важно. Може ли да вечеряме заедно?

— Ох, миличка, тази вечер няма да стане. Братята Колинс са в града и ни канят на грандиозно празненство по случай успеха на новата им линия Abbondanza.

— Какво ще кажеш за обяд? Джиджи, наистина не търпи отлагане!

— Ами мислех да работя през обедната почивка, че ме чака сума работа, но добре, ще дойда. Какво е станало, да не са те подстригали лошо? О, Господи, да не е напуснала бавачката на Нели?

— Не, не, не се тревожи. Просто трябва да обсъдим нещо.

— Защо не ми кажеш по телефона?

— Защото не мога! Ще дойдеш ли в един в „Дом“?

— Разбира се. Само че няма да оставам дълго.

Саша затвори и се обърна към Вито: — Добри новини, тя не разполага с много време. Веднага след обяда трябва да се върне в агенцията.

— Ако можеше да се видиш колко изплашена изглеждаше, щеше да умреш от смях, миличко. Аз съм ужасеният, а не ти.

— Не приличаш на такъв.

Вито си бе облякъл продуцентската премяна — един от изумително скроените си костюми, ушит от толкова скъп плат, та банкерите и управителите на студиата решаваха, че си имат работа с някого, който не е чак дотам творческа личност. Много го биваше да си подбира дрехите за пред враговете.

— Лош късмет, дето Зак не е тук да ни пази от нея, но не може да напусне снимките — рече той, връзвайки връзката си с преднамерено нехайство.

— Все едно нямаше да дойде. Не е виждал Джиджи откак тя го изрита.

— Значи шуреят ми няма да бъде хванат натясно в една стая с дъщеря ми?

— Започваме сериозна семейна вражда, а още няма двайсет и четири часа, откак сме женени. Тайният ни брак не решава всички проблеми. — Саша се нацупи. — Не стига това, ами трябва да съм изрядна от главата до петите, иначе Джиджи ще усети, че има нещо нередно още преди да е седнала на масата.

— Все ми е тая, ако някой от твоето семейство не си говори с някого от моето семейство до самия свършек на света, стига да не ни създават главоболия.

— Кого точно включва твоето семейство? — Саша се огледа в голямото огледало. Косата и гримът й бяха по-бляскави от всякога, бе облякла най-елегантния си есенен костюм и с решителен вид би влязла във всяка бална зала, пълна с хубавици, които неизбежно щяха да бледнеят в сравнение с нея.

Вито стоеше до жена си — висок, як, но излъчващ несъмнено благородство от всяка своя пора, самоуверен като диригент на прочут оркестър. Не можеха да откъснат очи един от друг с плахо учудване, че представляват толкова красива двойка.

— Теб, Нели, Джиджи, Зак, майка ти и всички твои роднини — отговори Вито.

— Но те са и мое семейство. Как тогава няма да разговарят помежду си?

— Току-що осъзнах, че имаш един недостатък.

— Вече? — запита Саша оскърбена.

— Схватлива си.

Джиджи дотича в „Дом“ с десет минути закъснение. Една от помощничките на оберкелнера я поведе през дълъг, облицован с огледала коридор с маси от двете страни, така че всяка произнесена дума се чуваше навред. В края му се намираха две по-малки сепарета. Първото бе предназначено за хора, които искат да разговарят спокойно, без да ги подслушват, но все пак да се чувстват като в ресторант, а не в някакъв изискан Сибир.

Вито бе избрал маса в първото, та Джиджи да се съобразява с посетителите, заели другите четири.

— Саша, извини ме, задето закъснях. Татко? Колко хубаво! Изглеждаш фантастично. Всъщност и двамата сте просто чудесни. Но, татко… какво правиш тук? — Тя ги целуна и се настани до приятелката си.

— Каза ли му? — изсъска Джиджи в ухото й.

— Какво? — развълнува се Саша.

— Че трябва да поговориш с мен, естествено — озъби се момичето. — Ама че си, Саша! Татко, виж какво, ние двете имаме да си кажем някои неща. Не ми се ще да те помоля да идеш на своята маса, но не разполагам с много време.

— Всъщност… — госпожа Орсини млъкна безпомощно и загледа Вито с обожание и отчаяние.

— Джиджи — започна той, — Саша искаше да ти съобщи нещо, но загуби дар слово, затова аз ще говоря вместо нея.

— Може ли първо да поръчам? Каквото и да е станало, трябва да се върна в офиса след четиридесет и пет минути, а не ми се обядва с понички като вчера. — Джиджи се зае с менюто — едно от най-дългите в града. — Толкова е сложно. Ти какво си взе, Саша?

— Ние поръчахме телешко и пилешки наденички с топла картофена салата — отговори Вито.

— „Ние“? Теб кой те е поканил? Татко, натрапваш се в „момински“ разговор, което не е редно. Какво става с обноските ти?

— Всъщност… — поде отново Саша и пак млъкна.

— Всъщност бях поканен — рече Вито.

— Саша, защо си го поканила? Някой ден ще умреш от любезност. Как ще си говорим, ако той ни слуша? Извинявай, татко, но се смятай за непоканен. Много те обичам, но сега се махни. Ще те повикаме друг път, обещавам ти.

— Джиджи, ние със Саша вчера се оженихме.

— Много забавно. Какво мислиш за една пилешка салата по китайски?

— Джиджи — обади се младоженката, — истина е.

Момичето остави менюто и ги изгледа поред. Първо отблизо, после се облегна назад и се взря в тях от възможно най-далеч. Вдигна глава и се вторачи в тях, сякаш бяха представители на рядък животински вид. Подпря брадичката си с ръка и взе да ги съзерцава дълго и мълчаливо.

— О, виж ти — тихо произнесе тя. — О, виж ти.

— Зная, че ще ти е нужно малко време да свикнеш с тази мисъл… — прекъсна Вито мълчанието й.

— Вие двамата… Та вие дори не сте се срещали! Досега не съм ви запознавала, никога не сте споменавали един за друг. Ние със Зак дори се занасяхме по този повод. Разбирате ли какво означава това? Подсъзнателно съм усещала, че ще стане така. От километър съм го надушвала, иначе щях да ви запозная! Все има някаква причина, нали? Вие сте създадени един за друг! И на двама ви не се е случвало нищо по-прекрасно, но защо аз не ви събрах, ето какво не мога да разбера. Боже, сигурно съм искала да ви пазя само за себе си, и то поотделно. Каква отвратителна, ревнива, егоистична гаднярка съм само! Мразя хора като себе си! О!

Джиджи взе да плаче и да ги целува едновременно навсякъде по лицата като развълнувано паленце, така че масата им стана център на внимание за около десетина двойки.

Когато най-сетне си възвърна речта, момичето заразпитва, все още хлипайки:

— Откога се познавате? Как сте го опазили в тайна от мен? Не че ви обвинявам, като се има предвид колко дълго съм ви държала далеч един от друг. Предполагам, било е някак… деликатно да се срещате, особено докато сте изчаквали Саша да получи развод. — Издуха си носа, избърса си очите. Любопитството бе пресушило сълзите й.

— Запознахме се вчера — гордо заяви Вито.

— Е, сега вече си правите майтап с мен!

— На плажа в Малибу. Вито ме заговори.

— Дори не знаех коя е тя — добави той.

— Как сте се оженили тогава?

— Пристанах му във Вегас снощи — обясни Саша.

— Ох, колко тъжно! Съвсем сами двамата! Но пък толкова романтично! Само двамата, без да му мислите — луда любов… — Джиджи поклати глава под напора на многобройни чувства.

— Всъщност имахме свидетел — обади се Вито и усети, че му премалява. В края на краищата и така, и така щеше да научи.

— Кой?

— Моят… брат.

— Зак! Поканили сте Зак на венчавката си, а не сте повикали мен! Как сте могли? — избухна Джиджи. — Цяла вечер си бях вкъщи. Трябваше само да ми позвъните и щях да долетя като стрела… Толкова съм ви обидена…

— Но Зак ни запозна! — възрази Саша. — Той буквално ни изгони от снимачната площадка и каза да му се махаме от главата и да обядваме без него. Ако не беше брат ми, нямаше да се случи… толкова скоро, искам да кажа. Зак е лично отговорен за, ами… Джиджи, много добре ме разбираш! После Вито се прояви като достоен италианец и реши да поиска ръката ми от мъжа в моето семейство, а на кого другиго да се обади, освен на Зак. Той пък цитира целия Вехт завет, натрапи ни се и настоя да дойде с нас във Вегас, за да бъдел сигурен, че ще ни венчае равин, а не някой съдия или тип, дето се прави на Елвис. Наистина, Джиджи, права си — Зак е страшно безразсъден. Че дори и по-лошо.

— Е… в такъв случай… май разбирам. Със сигурност щях да забравя за равина. Но аз ще дам приема, а не Зак, ясно ли е?

— Напълно.

— Абсолютно.

— Току-що осъзнах. — Джиджи чак пребледня от възбуда. — Вече имам две мащехи — теб и Били! Ще преживееш труден период, Саша, моето момиче! Очаква те тежка надпревара за моята благосклонност. Освен това… Боже мой… сладуранката Нели е моя сестра, а Зак ми е — по дяволите! — какъв ми се пада? Не го искам, какъвто ще да е.

— Той е шурей на баща ти или брат на мащехата ти, определено не ти е чичо, ако това те безпокои. Поне на мен така ми се струва. — Саша си спомни за майка си. Тя навярно щеше да знае някоя съвсем особена дума от Вехтия завет за роднинските връзки на Зак и Джиджи, след като приятелката й — самата невинност — бе станала неотменна част от кръга на Орлов-Невски.

— Е, хвала на Яхве. Слушайте, ще ядем ли, или вие двамата сте толкова влюбени, че живеете само с въздух?

— Ей сега ще поръчаме — успокои я Вито. — И моля те, Джиджи, нито дума на никого, докато не уредим всичко. Само ти знаеш. Аз ще се заема с Били и Джош.

— Притежаваш многобройни таланти — възхити се Вито, след като Джиджи бе излапала яденето си и ги бе оставила сами. — Определено знаеш как да се оправяш с дъщеря ми. Как само извъртя историята със Зак. Без теб бяхме загубени.

— Добрите приятели са за това — самодоволно заяви Саша. — Не исках да се почувства засегната.

— Мислех, че аз съм ти най-добрият приятел — възнегодува Вито.

— Ти си ми всичко.

— И пред мен ли ще извърташ така?

— Ти ще получаваш само неукрасената истина, любов моя. Достатъчно си възрастен, за да я преглътнеш.

— Това, предполагам, беше първата глътка.

— Искал си да ме видиш, Вито? — Джош Хилман го изгледа студено. Ако идваш по правен проблем, по-добре се обърни — към специализирани фирми.

— Посещението ми няма нищо общо с филмовия бизнес, Джош. — Вито се взря още по-хладно в този човек, който допреди месец е бил законен съпруг на собствената му жена, макар от беглите думи на Саша да ставаше ясно, че въобще не я е заслужавал.

— Тогава с какво мога да ти помогна?

— Дойдох да те уведомя, че вчера сключих брак със Саша.

Джош усети пристъп на ярост, каквато не бе изпитвал в уредения си, умерен живот. Скочи, заобиколи бюрото си и се приближи до продуцента със стиснати юмруци.

— Как смееш!

— Обичаме се. Ти вече нямаш никакви права над нея.

— Ти, мръсно копеле такова! Зная всичко за теб, кучи сине, зная как се отнасяше с Били и защо тя се разведе с теб; как забрави, че имаш дъщеря, докато Джиджи не навърши шестнайсет. Зная, че Били финансира „Почтена игра“; колко усилия положи тя за „Огледала“ и по какъв начин ти й се отплати за своя „Оскар“; зная защо без проблеми стана законен опекун на дъщеря ти. И си въобразяваш, че ще се ожениш за жена ми!

— Саша не е твоя жена. Разбирам чувствата ти, но тя вече не ти е съпруга. Ти си я накарал да се разведе с теб. — Вито говореше спокойно и отстъпи една крачка.

— Имах напълно уважителни причини, Орсини, както сам ще разбереш.

— Зная всичко за интимния й живот в Ню Йорк — това бе първото нещо, което тя ми разказа. Виж какво, Джош, ние със Саша имаме еднакво мнение за предишните ни връзки. И двамата сме наясно, че ревността се появява, когато обичаш някого, това е естествено и дори простимо. Но се различаваме от теб — според нас, щом една любов е свършила, тя вече не предизвиква ревност. Тя не ни разяжда като рак всеки Божи ден и не убива новата ни обич. Сега Саша е моя и ми е все едно с колко мъже е спала някога. Тя ще бъде щастлива с мен, обещавам ти.

— Пукнат грош не давам за твоите обещания! Не ти искам мухлясалите философски разсъждения! Да не ме смяташ за глупак — зная, че си се мъкнал с моята съпруга зад гърба ми дълго преди да открия що за жена е тя всъщност. И предполагаш, че ще допусна дъщеря ми да расте при теб? Ще заведа дело за самостоятелно попечителство и ще го спечеля. Саша е неподходяща майка, а Бог ми е свидетел, ти отдавна си доказал, че не те бива за баща — ще ви отнема Нели…

— Джош, млъкни. Крещиш като побъркан. Повикай секретарката си — в приемната чака един човек. Поговори първо с него.

— Откъде-накъде! Ти ли ще се разпореждаш тук?

Вито го заобиколи, протегна ръка към вътрешния телефон, натисна копчето и произнесе:

— Моля, доведете я.

В кабинета на Джош влезе Били.

— Ти се оказа права — обърна се Вито към нея. — Имам нужда от теб.

— Знаеш ли какво ми е причинил този негодник? — нахвърли се Джош върху Били, без въобще да се изненада от появата й — толкова бе ядосан.

— Зная, и то от няколко часа. — Били се настани спокойно на един стол. — И ми се струва прекрасно.

— Били, ти не си на себе си — викна Джош. — Обработили са те. Това е Вито — мъжът, от когото ти ме помоли да те отърва на всяка цена.

— Спомням си кой е, обичах го достатъчно, та да му предложа ръката си. Спомням си също кой си ти, Джош. Ти си мой скъп и добър приятел, ценя съветите ти, без теб съм загубена, но в момента не се държиш като онзи Джош Хилман, когото познавам.

— Няма да го пусна да припари до дъщеря ми! — продължи яростно адвокатът, сякаш не я бе чул. — Открадна жена ми, сега иска да ми отнеме и детето! Той не може да си представи как ще го разигравам, ще го засипя с граждански искове, няма да се откажа от попечителството на Нели, докато тя не навърши осемнайсет…

— Седни и се успокой. — Били Айкхорн отдавна не му бе говорила с такъв тон и годините на безпрекословно подчинение си казаха думата. Джош седна зад бюрото си. — Вие със Саша сте разведени, Джош — наблегна Били на думите си. — Като юрист най-добре знаеш какво означава това. Ако продължаваш да я наричаш своя съпруга, то е, защото имаш временен пристъп на истерия. Ти не разсъждаваш като онзи Джош Хилман, когото познавам, който е една от опорите на лосанджелиското общество, към когото всички се обръщат за помощ и съвет.

— Били, пукнат грош не давам за своя имидж. Искам справедливост, искам те да страдат заради болката, която ми причиниха.

— Боже мой! Джош, ти си безнадежден случай. Искаш справедливост значи? И за какво? Каква справедливост си заслужил, след като съпругата ти, на която ти отказваше да простиш, да докоснеш, да разбереш, най-после те напусна и ти не се опита да я задържиш? Нима е била несправедлива към теб само защото е срещнала някого, който я обича, без да поставя условия?

— Ти не разбираш! — прекъсна я разгорещено Джош.

— Боя се, че те разбирам — отговори Били. — Позната история. Ти все още обичаш Саша, но не си в състояние да й простиш независимо колко си опитвал… ако въобще си опитвал. Не искаш тя да бъде щастлива. Никога. Ревност те разкъсва от главата до петите, тъй като тя се е влюбила в другиго. И желаеш да разрушиш това щастие. Би убил и двамата, ако можеше.

— Точно ти да свеждаш нещата до обикновена ревност! Спомняш ли си как се държа Вито, след като спечели „Оскар“?

— Не съществува „обикновена ревност“, Джош. След като прекарах половината си живот в Холивуд, стигнах до следния извод: на всеки, спечелил „Оскар“, се полага поне година милосърдие, това е трудно време за наградения. Вито не се справи добре, но и не по-зле от останалите.

— Ами Джиджи? Ти самата си ми разказвала какъв отвратителен баща е бил! И ти искаш да оставя дъщеря си при него? Не, Били, съжалявам, но няма да допусна тя да расте под един покрив с него. Никога! Ще се боря докрай.

— Вито, би ли ни оставил насаме за момент? — помоли Били.

След като продуцентът излезе, тя придърпа стола си по-близо до Джош и заговори с нисък, напрегнат глас:

— И ти невинаги си бил почтен и безгрешен татко, нали, Джош? Само преди седем години, добри ми стари приятелю, ти се разведе със съпругата си след двайсетгодишен брак, разби сърцето на една прекрасна жена, която с нищо не го заслужаваше, и й предостави пълно попечителство над трите ви непълнолетни деца.

— Какво общо има едното с другото, по дяволите? — За Джош нападението бе толкова неочаквано, че яростта му премина в изненада. — Джоан и аз бяхме стигнали до положение, от което няма връщане.

— Както биха казали французите, позволи ми да се засмея. Ти беше на четиридесет и две и имаше тайна връзка с момиче на двайсет и шест, бе готов да зарежеш всичко заради нея, включително и трите си деца; бе лудо влюбен и не ти пукаше за всичките ти отговорности и задължения, бащински или каквито и да било други. Искаше да отвориш нова страница в живота си… и всичко това заради любовта на едно очарователно червенокосо момиче…

— Какво?… Не можеш да го докажеш… Въобразяваш си…

— Не знаеше ли, че ние с Валънтайн бяхме приятелки? Много близки при това? Тя ми разказа абсолютно всичко, Джош: как си се влюбил в нея още щом си я видял, докато си работил за мен, ако не греша. Вито се е запознал със Саша едва след развода ви, сигурна съм. Но зная и за седмицата, прекарана тайно в хотел „Савой“ в Лондон, където си бил с Валънтайн. В течение съм и че си наел апартамент за нея и си бил там през много от вечерите, в които си казвал на Джоан, че ще работиш до късно. Не съм забравила и за уикенда, когато си завел Валънтайн в Ню Йорк на приема на Лейс — дори Джон Принс не се сдържа и ми съобщи тази пикантна клюка… Не ме гледай, сякаш съм призрак. Валънтайн ми разказа всичко, защото имаше нужда да сподели с някого, а бе сигурна, че аз ще си държа езика зад зъбите. И защото много те обичаше. Щеше да се омъжи за теб… ако не бе открила, че обича Спайдър много по-силно. Валънтайн и Спайдър. Моят Спайдър! И аз бих могла да затъна в отвратителната тиня на ревността, ако си бях позволила. Но не го допуснах.

— Господи, Били… ти си знаела… всичко… и дума не си казала…

Били стана и обгърна раменете му.

— Скъпи мой, ти нямаше късмет в любовта, но си оставаш най-привлекателният ерген в града… За теб все още има надежда — третия път ще ти провърви… Никога не си обичал Джоан, така че тя не се брои.

— Били… Не зная… просто не зная какво да правя.

— Примири се, Джош. Вито дълбоко и ясно съзнава колко зле е постъпил с Джиджи и ще бъде възможно най-добрият доведен баща на Нели. Ще навакса за всичко, пропуснато с дъщеря си, че и повече. Съвместно ще й бъдете настойници. Не губи самообладание. Много болка си причинил… и на теб са ти причинили силна болка.

Джош въздъхна дълбоко и отпусна глава на ръцете си. Били лекичко го погали по косата, както се милва дете. Най-сетне адвокатът вдигна очи:

— Допускам, че имаш право. Боже мой, сигурен съм. Но му кажи ти. Не искам повече да го виждам.

[1] Кашер (евр.) — както трябва. — Б.пр. ↑

14.

„Дали ще свикна отново да летя с гражданската авиация?“ — чудеше се Джиджи, докато се носеше към Ню Йорк с Беновия „Гълфстрийм“. Бе средата на септември. През тазгодишното лято, когато отсъстваше от Лос Анджелис, той често изпращаше самолета си да я вземе и да я откара при него за уикенда. Момичето се чувстваше така, сякаш незабелязано се е мушнало през задния вход при една върхушка със съмнително свободни нрави — нещо подобно на викторианската епоха, когато всички управници на Европа са имали родствени връзки помежду си и са образували една превъзходна нация със свои собствени неотменни закони и обичаи.

„Уинтроп дивелъпмънт“, компанията на Бен, притежаваше три реактивни самолета, така че служителите му можеха да посещават широко разклонената мрежа от търговски центрове при първо повикване. Но „Гълфстрийм“ бе негова лична собственост и той го използваше така небрежно, както хлапетата яхват велосипедите си. „Много бързо свикнах да ме глезят“ — разсъждаваше Джиджи. Тя вече не изпитваше същото вълнение, когато лимузината доближаваше полосата на летище „Бърбанк“ и шофьорът изскачаше да отнесе багажа й, а стюардът я изчакваше на малката стълбичка и я приветстваше с „Добре дошла“ на борда.

Сега щеше да остане в Ню Йорк почти седмица. Работата по проекта „Изумрудът на Уинтроп“ толкова бе напреднала, че Бен искаше тя да посети големия склад в търговската част на града, който той бе купил и превърнал в център за всички разработки по екскурзионния кораб. Цяло лято бе отделял всяка свободна от търговските си центрове минута, за да се специализира в новия бизнес. Но докато не се бе почувствал напълно подготвен, бе отказвал да споделя с нея каквито и да било подробности. Джиджи си даваше сметка, че нейното посещение бе нещо като тържествено откриване на създаденото от него. Мислеше, че ще се чувства далеч по-заинтересована, както бе с „Омагьосаният таван“ навремето, но бе прекадено заета в агенцията със своята собствена работа и не си бе дала труда да обръща особено внимание на радостната тайнственост, с която Бен бе обградил проекта.

„Всъщност отношението му към «Изумрудът на Уинтроп» в известна степен съвпада с отношението му към мен — каза си Джиджи, докато замислено поглъщаше пушената шотландска сьомга с тънки филийки черен хляб, току-що донесена от стюарда. — Когато един мъж е готов да направи всичко за теб, включително и да се ожени, но ти не си сигурна, че го обичаш, би следвало да спазваш определена дистанция между себе си и него.“

Болката от горчивия й опит със Зак, от която така и не бе успяла да се освободи, макар да се опитваше с всички сили, я бе научила ако не на друго, поне на това. Естествено, проблемът бе там, че колкото по-успешно спазваше тази съдбоносна дистанция, толкова повече Бен напираше да я унищожи. Ако преднамерено се бе старала да улови Бен Уинтроп, този улов на уловите, в мрежите си, не би смогнала да планира ходовете си по-хитро, но все пак не бе уверена, че го обича.

Дали защото Саша го бе кръстила „Господин Великолепни“? Прякорът дразнеше Джиджи, но нещо дълбока в душата й подличко се съгласяваше със светските възгледи на приятелката й — по това време напълно нелогично, но решително преразгледани по отношение на един-единствен човек — Вито, — според които никой мъж, колкото и добър да изглежда, не е цвете за мирисане.

По дяволите, та Бен наистина бе великолепен! Интелигентен, учудващо чувствителен към удоволствията и красотата и толкова приятен наглед. Би изглеждал прекрасно дори и беден, но човек някак не можеше да си го представи отделен от витаещата около него атмосфера на богатство. Дявол да го вземе, какво ставаше с нея, та усещаше потребност да го защитава от невидимата Саша и дори да изпитва противоестествено удоволствие от опитите си да му намери кусури?

И все пак какво да каже за навика му да урежда, да планира преживяванията си? Струваше й се, че бе започнало още когато се любиха за пръв път, когато бе пожелал да я целуне и едновременно с това да съзерцава Канале Гранде. Напълно безобидно и поетично хрумване, разбира се, къде по-необмислено от обиците на Нарди, дето „все едно щял да ги купи“ и ги бе извадил от джоба си в „Чиприяни“. Очевидно не бе взел сериозно възраженията й срещу този подарък. Щом Беи Уинтроп бе решил така, тя щеше да ги има, за Бога. Нищо че го бе накарала да ги задържи у себе си и само няколко пъти бе приела да си ги сложи.

Нима бе станала… по някакъв начин… част от… „художествена комбинация“, която той бе направил за себе си? Която щеше да си присвои, защото се вписваше във въображението му? Или бе абсурдно несправедлива към него, обърквайки проявите му на искрена любов с желанието му да се налага? Може пък да не знаеше как другояче да изрази любовта си. „Дяволите да я вземат Саша, нейна е вината, че седя тук и си задавам подобни въпроси! Та Беи има всичко, което бих могла да поискам от един любовник. — И все пак… все пак… нали все той избира времето и мястото?“

На другия ден след обяд Джиджи за пръв път щеше да посети главната квартира на „Корабите Уинтроп“ като представител на „Фрост-Рорк-Бърнхайм“. Ето защо се облече много внимателно в най-внушителните си парцали. Беше си купила нов костюм от последната есенна колекция на Карл Лагерфелд за „Шанел“, модната къща, в която напоследък бе постъпил и бе получил пълна свобода на действие, за да съживи старата й, някогашна слава, помръкнала след смъртта на госпожица Шанел. Костюмът бе от кремав туид с жакет и замятаща се пола, обточени с бежово-черен пепит. Момичето го облече с черна копринена блуза с огромна, падаща яка и с колан от тежка златна верига, препасан ниско на ханша. Огледа се в огледалото и усети, че напереният, свободен силует, характерен за 20-те години, отлично се съчетава с подстригания й на стълбичка бретон, с дългата до средата на шията коса и с черните й, гъсти и извити мигли. „Мадмоазел Шанел не би се срамувала от мен“ — реши Джиджи, докато излизаше от къщи и се опитваше да наподоби прегърбената походка на съвременните момичета, макар собственият й забързан и танцуващ вървеж да не се поддаваше на модата.

В преобразувания склад Бен най-напред я запозна с Ерик Хансен, шестдесет и три годишен човек, оглавяващ ръководния екип, водеща фигура в цялата операция.

Хансен бе дошъл от „Ройъл вайкинг лайн“ и бе един от тримата асове-администратори в екскурзионното корабоплаване. Бе приел предложението единствено защото му предстоеше пенсиониране, а все още кипеше от енергия и не искаше да се раздели с този бизнес, в който бе истински цар. Компанията „Корабите Уинтроп“ го бе осигурила финансово до края на живота му и бе сключила с него договор за десет години. Бе среден на ръст, с желязно телосложение, твърда като тел бяла грива и желязна хватка. Джиджи чак се изненада, когато той я дари с бърза, топла усмивка — неочаквано се бе превърнал в един железен дядо.

— Този човек — каза й Бен, докато пиеха кафе в кабинета на Хансен — съвсем точно знаеше кои водещи фигури да отмъкнем и списъкът му вече е запълнен.

— Така ли се прави? — полюбопитства Джиджи. — С кражба?

— Това е единственият начин — обясни Хансен. — Асовете се броят на пръсти и всички собственици на екскурзионни кораби непрекъснато се състезават за тях. Господин Уинтроп ме улесни, като ми даде пълна свобода: на действие относно заплащането им. Освен всичко друго ние предвиждаме най-хубавите офиси и помещения за екипажа — така ще примамим най-ценните кадри от останалите компании. Та нали животът им минава на борда!

— Всички назначени от нас административни директори доведоха със себе си своята свита — добави Бен. — Предният и средният ешелон вече са готови. Настанихме ги до един в тази сграда. Хотелиерският управител Юстас Джоунс работи на горния етаж. Той произхожда от прочуто британско семейство, търговци на чай с флот от клипери. Пер Дал — капитанът — е норвежец.

— Но защо са ви още отсега? — попита Джиджи. — Първото пробно пътуване на „Изумрудът“ ще се състои чак след година.

— Налага се да се консултираме с тях за всяко нещо — отговори Хансен. — Усложненията нямат край. Например главният инженер Арнсин Олсен е най-важният, що се отнася до проектирането на всички навигационни, комуникационни, електрически и отделителни системи. Той докладва на капитан Дал, който пък добавя своите познания и опит. Андре Сен Юбер, chef de cuisine, ходи по петите на Антонио Замбони, проектанта на ресторанта, за да се увери, че последният няма да инсталира миялните машини на мястото на печките. Макар Сен Юбер да се отчита пред Джоунс, хотелиерския управител, от друга страна, той е длъжен да взема решения заедно с главния си шеф Пол Вюйяр, както и с главния метрдотел Джани Фенди.

— Фенди? Сен Юбер? Няма ли американци? — учуди се Джиджи.

— Американците определено са неподходящи за елегантната атмосфера на ресторанта. — Хансен я — дари с желязната си усмивка. — Екскурзионните корабни компании от цял свят се обръщат към Италия за превъзходен обслужващ персонал — келнери, метрдотели, та дори за помощник-келнери. Италианците просто са най-добри. Португалците също ги бива, французите често са големи сноби и стават само за готвачи, а на испанците им липсват традиции. Стюардите и камериерките ще бъдат скандинавци, офицерите й капитанът — норвежци, датчани или англичани, а за болничен персонал ще поканим шведи. Казиното, както навред по света, ще се управлява от една австрийска компания, а собственикът на салона за красота е англичанин, притежател на концесии от всички кораби.

— Но „Изумрудът“ няма ли да плава под американски флаг?

— Не, под интернационален — обясни Бен. — Така получаваме правото да назначаваме, когото поискаме.

— Никакви американци ли няма да наемете? — настоя тя.

— Разбира се, че ще наемем — за оркестъра, за увеселителния състав и за треньори по гимнастика. Смятам да поканя гърци за corps de gigolo. Те са чаровни, възторжени и издръжливи. — Бен й смигна, като забеляза оскърбеното й изражение.

Хансен се изкашля, не обърна внимание на прекъсването и отново подхвана мисълта си за кухните:

— Виждате ли, госпожице Орсини, главният инженер Арнсин Олсен трябва тясно да си сътрудничи с главния готвач. Разглезените пътници са свикнали с любимите си яденета, а насред Южния Тих океан няма супермаркети. Използването на всеки инч от корабната площ е обект на бурни дискусии.

— Все едно че сте в ООН — забеляза Джиджи. — Кой е шефът?

— Собственикът господин Уинтроп и аз се отчитам пред него. След като плаща сметките, той трябва да взема окончателните решения. Естествено, би било по-лесно, ако можеше да се освободи за една година от останалите си ангажименти и да се премести във Венеция, но след като не е в състояние, ние пренесохме Порта Маржера при него. Щом веднъж завършим проектите и набавим всичко необходимо, ще обзаведем кораба в сухия док.

— Струва ми се, госпожица Орсини всеки миг ще припадне, ако не види поне част от чертежите — рече Бен и стана. — Познавам по очите й.

— Няма да припадна, а ще се разпищя — прошепна му Джиджи, когато той я хвана под ръка и я изведе от кабинета на Хансен. Прекосиха първия етаж, предназначен за офиси и счетоводство, качиха се с неотдавна монтирания асансьор до втория, който представляваше едно огромно помещение, претъпкано със стотина чертожници, втренчени в компютрите си.

Арнсин Олсен ги разведе навсякъде. Джиджи огледа непонятните компютърни чертежи на междупалубните пространства, в които щяха да бъдат разположени всички тръби, електрическата инсталация и телефонните връзки на кораба.

— Не допусках, че ще е толкова сложно — каза тя на Бен, използвайки един момент, когато Олсен се бе извърнал с гръб към тях.

— Нито пък аз — отвърна той. — А засега още нищо не сме видели — дори кабините на стюардесите. Всички тия работи, дето ги виждаш тук, ще се намират под водата.

— Не можем ли да…

— Ще ги обидим. Олсен много се гордее с това — отговори Бен на премълчания й въпрос. — Ти забърка тази каша, имай търпение. — Той нехайно я прегърна през кръста, като междувременно успя да я ощипе силно по дупето.

— Престани! — тихо го скастри тя, доловила заинтригуваните погледи на бригадата от чертожници, които дискретно се наслаждаваха на необикновеното посещение.

Той отново яко я ощипа.

— Търговските центрове не кръстосват океаните с отбрани пасажери на борда. За проектирането на един кораб са нужни поне петдесет хиляди компютърни схеми, и то само за улеснение на инженерите и проектантите, та да намерят най-сполучливите решения, защото компютрите ни най-малко не спестяват чертането на ръка. Така че ти заслужаваш нещо далеч по-лошо от някое и друго ощипване.

— Госпожице Орсини, искате ли да видите Sizione Maestral — попита Олсен.

— Зависи — отвърна Джиджи с любопитство. Словосъчетанието й прозвуча особено — наподобяваше нещо като система от канали за отходни води.

— Става дума за цялостния чертеж на кораба, за надлъжното му сечение — палуба по палуба.

— Моля! Водете!

С друг асансьор се качиха на третия етаж, съпровождани от Хансен и Олсен. Там работеха още повече чертожници на още по-голям брой компютри. Влязоха в някакъв просторен кабинет, разположен в дъното на залата.

Представиха Джиджи на капитан Дал, на Юстас Джоунс и на Ренцо Монтегардини, архитекта, отговарящ за цялостното вътрешно оформление на търговския кораб, което да го превърне в най-изискания екскурзионен плавателен съд, кръстосвал някога морета и океани.

Тя веднага усети, че Монтегардини бе най-важният в цялото това предприятие, с изключение на Бен, който чисто и просто подписваше чековете. Дори Хансен се подчиняваше на този висок, мършав човек над петдесетте. Бе облечен елегантно като Вито Орсини и излъчваше непосредствено обаяние. Когато се наведе да й целуне ръка, тя се почувства като удостоена с благородническа титла.

— Значи най-сетне се запознах с младата дама, чието вдъхновение ме принуди да напусна скъпата си Генуа, ненагледното си ателие, учениците си и останалите си клиенти.

— Карате ме да се чувствам виновна — рече Джиджи.

— Не ме съжалявайте, мила, прекрасна госпожице. Аз съм фанатичен поклонник на Ню Йорк. Обожавам го, съпругата ми го обожава, дори котката на съпругата ми го обича. А това ново предизвикателство е наистина примамливо. Преди винаги съм поемал корабите още от първата груба скица. Тук пред мен изникнаха направо омагьосващи проблеми, но тъй като силуетът и на трите е великолепен, ще се справим с всички неуредици.

— Значи ви харесват?

— Възхитителни са. Съмнявам се, че бих измислил по-добри, а никой в Италия не ме смята за скромен човек с изключение, разбира се, на съпругата ми, която ме познава като петте си пръста. Така или иначе, цялата работа тепърва предстои. Започнах с комина… но вие всъщност сте наясно с всичко…

— Не съм! — възкликна Джиджи, но си спомни за добрите обноски. — С изключение на кухните и на резервоарите за гориво и за вода.

— Ох, тия инженери! Винаги започват с практичната част. Професионално заболяване, дори мания. Но им прощаваме, тъй като един кораб все пак трябва да плава. Виждате ли, госпожице Орсини, коминът е от първостепенно значение. Той определя силуета на съда, лицето му, стила и романтиката, подобно кройката на вашия костюм, дело на Лагерфелд, приятеля на жена ми. — Монтегардини се обърна към някаква покрита рисунка на стената, заметната е платно.

— Кротувай, сърце! — прошепна Джиджи в ухото на Бен.

— Заради комина ли?

— Заради Ренцо, глупако. Каза, че бил женен, нали?

— Бен здраво обхвана дупето й и задържа ръката си там, докато Монтегардини сваляше платното от рисунката. Сърцето на Джиджи затупка учестено от вълнение и радост при вида му. Тя се извърна към архитекта с отчаян жест:

— Просто не зная какво да кажа.

— Вече го казахте — усмихна се той. — Мълчахте четири минути — значи съм успял.

— Надминали сте всичките ми очаквания.

— Джиджи — нетърпеливо се обади Бен, — разбрах, че го харесваш, но още не си видяла Sizione Maestra. — Той вдигна куп шумолящи листа, прихванати с металически кламер. — Докато не се запознаеш с това тук, няма да получиш представа…

— Ессо, Бенито, имам усещането, че госпожица Орсини достатъчно се е нагледала на рисунки — обади се Ренцо Монтегардини. — Сякаш е болна от прословутото хелиокопийно изтощение. Защо не й покажеш образцовите кабини, напълно обзаведения макет на ресторанта и покоите на собственика. А после ще слезете долу, стига госпожицата все още да има желание да разглежда чертежите днес.

— Не е хелиокопийно изтощение, а блаженство — обади се Джиджи. — Но сте прав, не ми се ще да развалям впечатлението си от рисунката заради карантиите на този божествен кораб.

— Както кажеш. — Бен неохотно остави книжата. — Ще дойдеш ли с нас, Ренцо?

— Че как иначе? Трябва да си изясня дали la bella signorina ще ги одобри.

— Днес ти направи още едно завоевание — прошепна й Уинтроп, докато вървяха към асансьора, следвани от свитата мъже.

— Защо той ти говори на малко име, а останалите не?

— Нарича всички, както намери за добре. Той е архитектът, художникът, а ние сме просто търтеи.

— Горкият ми, миличък търтей, да знаеш колко ми е жал за теб. Но в края на краищата върху кораба е изписано твоето име.

— Е, Ренцо ми позволи поне това — съгласи се Бен, докато стояха в дъното на асансьора, претъпкан от Монтегардини, Олсен, Хансен, Дал, Джоунс, Сен Юбер и Замбони, които нямаха намерение да пропуснат нищо от реакцията на Джиджи при огледа на образцовите помещения. Бен бе пъхнал ръката си между двете полукълба на нейното дупе и без никой да го забележи движеше средния си пръст в настойчив ритъм. От целта го отделяха единствено здраво стегнатите мускули на момичето и туидът на господин Лагерфелд.

— Няма да сляза, ако не престанеш. — Тя говореше тихо, за да не чуят околните, затънали в делови спор. — Те са безкрайно любезни и ще се дръпнат да ми сторят път. Така че ще си останем залостени тук до другата седмица.

Бен дръпна ръката си, когато асансьорът спря на следващия етаж. Докато се изнизваха, последвани от шестимата мъже, Джиджи се огледа и набързо обхвана с очи няколко помещения образци. Нужен бе поне час, докато ги проучат подробно.

— Разкажи ми за покоите на собственика. Не знаех за тях.

— Ще има на всеки кораб — два пъти по-големи от останалите апартаменти.

— И всичките все за теб ли, търтейчето ми?

— Само ако съм на борда. Иначе ще ги дават на най-важните клечки.

— Много те моля, нека разгледаме първо тях! Само двамата?

— Но…

— Нали ти подписваш чековете?

— Господа — рече Бен, аз ще покажа на госпожица Орсини покоите на собственика. Връщаме се след минутка.

Образцовите помещения бяха направени според точните мерки на кораба, така че стените им не достигаха високия таван на халето. Двамата влязоха вътре и вратата хлопна подире им, но в същото време отвън се чуваха гласовете на мъжете, които кръжаха наоколо и търсеха несъвършенства.

— Най-после сами — въздъхна тя, завъртя се и изрита обувките си.

— Хайде, миличко, престани. Нали е невероятно! Огледай се, за Бога, виждала ли си някога подобно нещо? И това е само спалнята. Ами дневната, кухнята, трапезарията, откритата тераса, баните и килерите за дрехи? Всичко е завършено, с изключение на дреболиите, които дизайнерите все още издирват из Европа.

Джиджи се изкатери в средата на огромното легло, покрито с ватирана кувертюра от бежова коприна, и се пльосна в цял ръст.

— Страхотен дюшек. Първо ела тук и ме целуни. Налага ми се да полежа малко, зашеметена съм.

Бен нетърпеливо вдигна рамене, седна до нея, наведе се и я целуна.

— О, по-хубаво — прошепна тя. — Ти умееш да го правиш много по-хубаво. Опитай се да ме съживиш, чувствам се съсипана.

Той се засмя, легна до нея и я взе в прегръдките си.

— Обезсоляващата система ли те довърши или Ренцо?

Тя се надигна и свлече жакета си.

— Мисля, че е от пътуването в асансьора — прошепна Джиджи. С единствено бързо движение откопча заметнатата си пола и я хвърли върху жакета. — Ами ако си ме насинил от щипане? Най-добре да установя размера на натъртванията. — Докато говореше, скорострелно смъкна чорапогащника си.

— Какво, по дяволите, ти става! — изсъска Бен. — Точно зад тази стена стоят всички мъже. Могат да те чуят.

— Няма, стига да говоря тихо. — Наведе се над него и разтвори ципа на панталоните му. — Няма, стига ти да не вдигаш врява.

— Престани!

Джиджи го яхна преди той да се усети, и се взря в очите му.

— Помниш ли онази песничка: „Представи си само.“ Мисля, че беше така: „Представи си само колко те обичам, представи си само колко ме обичаш.“ Или нещо подобно. Представи си само — затананика тихичко момичето, — че сме самички, скъпи, представи си само, че много ме искаш…

— Да не си се смахнала!

— Да… О, да, Бен, ветровете на откритото море проникнаха в мен. Започвам да вярвам, че тази стена стига до тавана и никой не може да ни чуе. — Джиджи пусна една порочна, безмилостна усмивка, пъхна топлите си пръсти в шортите му и с две ръце измъкна пениса му.

— Недей!

— Шшт, ще те чуят — тихичко го смъмри тя, докато сръчно опипваше провисналия му, отпуснат член. Всяко нейно поглаждане достигаше нежната главичка, задържаше се там за миг и после с въртеливо движение се спускаше по почти незабавно набъбващия член надолу до самата му основа. Не си губеше времето — искаше го по-голям от всякога, и то бързо. Веднага, незабавно, тук и сега.

Щом го усети наедрял и пулсиращ, щом разбра, че мъжът вече не се владее, няма да я отблъсне и да си затвори ципа, Джиджи наведе прекрасната си главица, пое с уста пухкавото, кадифено връхче на пениса и го засмука със сочните си устни. В същото време се вслушваше как Бен диша учестено и накъсано. Щом по стегнатите му мускули и промененото му дихание позна, че неговият оргазъм наближава, пусна члена му, плъзна се нагоре и пое дълбоко горещата плът между краката си, защото бе готова за това още преди вратата на покоите да се бе затворила.

Погледна лицето му. Той здраво стискаше клепачи, изпаднал в екстаз.

— От теб зависи — прошепна тя, докато неумолимо се движеше нагоре-надолу. — От теб зависи колко шум ще вдигнеш.

Не откъсваше очи от него — удоволствието се разливаше по чертите му и се засилваше с всяка изминала секунда. Скърцайки със зъби, той сграбчи дупето й с две ръце така, че несмущаван да се издига навътре в нея, но тя успя отново да заеме удобна позиция, та внимателно да го наблюдава. Устните му се свиха от усилие да не извика и Джиджи удвои неистовите си движения, а Бен направо подивя, неподвластен на волята си, насочен към неудържимата кулминация. Прехапа долната си устна толкова безмилостно, че тя се уплаши да не потече кръв. Едва тогава покри устата му със своята, за да приглуши ниските му, варварски стонове по време на огромния, див изблик на облекчение. Като го усети да се изпразва в нея, Джиджи се остави на изключителното удоволствие, което бе потискала, откак го взе в уста. Но свърши безшумно и той не забеляза нищо, потънал в усилия да сподави стоновете на собствената си безумна наслада. Щом се посъвзе, тя се изтърколи на гръб и невинно се взря в тавана на халето.

Бен с усилие отвори очи.

— Защо? — хрипкаво запита той.

— Защо ли? Реших, че точно това искаш… в асансьора… с ръка на дупето ми… и пръстът ти…

— Ти просто… си луда.

— Навярно сигналните ми системи са се повредили. Но само си помисли, сега вече знаеш как да свършваш, без да опищяваш орталъка. Ще ти бъде от полза някой ден.

— Кучка!

— Точно така! И да не забравиш!

— Боже, колко те обичам!

— О, Бен, благодаря! Ах, скъпи, няма ми чорапогащника.

— Майната му. Облечи се, за Бога. О, по дяволите, кувертюрата!

— Няма да напусна тази стая по-малко спретната, отколкото влязох. Какво ще кажат хората?

Джиджи намери дрехите си една по една точно където ги бе оставила и бързо се облече. Отиде до тоалетката срещу леглото, погледна се в огледалото и неодобрително поклати глава.

— Сега пък какво има? — жалостиво запита Бен, докато четкаше и приглаждаше кувертюрата.

— Да си отгоре, си има своите преимущества… Косата ми е в ред. Но несъмнено имам вид на току-що начукана.

— О, хайде, стига! Вече си отмъсти. Те дори няма да забележат разликата.

— Ренцо ще види, останалите също дори до един да са девствени.

— Тогава остани тук и се успокой. Вземи си душ или каквото искаш. Ще им кажа, че не се чувстваш добре, че те боли глава.

— Ама аз се чувствам направо страхотно — извести Джиджи, докато си слагаше червило. — Готова съм за останалата част от обиколката. Ще трябва да подмениш кувертюрата. Мисля, че спермата не се чисти с мокър парцал, а пък аз съм… изтекла. — Тя нахлузи обувките си и се запъти към вратата. — Идваш ли? — попита го през рамо и излезе. — Господа, обстановката в покоите на собственика ме освежи. Чувствам се като нова. Продължаваме ли?

Веднага, щом Джиджи замина за Ню Йорк, Виктория Фрост приведе в изпълнение плана си, обмислян месеци наред. Когато Арчи и Байрон поканиха Джиджи в агенцията, те й бяха обещали никога да не търсят „Скрупули две“ за клиент. Момичето бе твърдо решено да не се лакоми за този дебел в техния бизнес комат, носещ около тринайсет милиона годишно с изгледи печалбата да нараства, защото знаеше, че Били и Спайдър ще се чувстват задължени да го дадат на „ФРБ“ заради нея независимо дали искат или не. Докато Арчи и Бай не приеха условието й, тя бе отказала да обсъжда предложението им за работа. И двамата бяха убедили Виктория, че „Скрупули две“ е забранена зона.

„И сгрешиха“ — реши Виктория.

Първо, тук нямаше опасност от сблъсък на интереси: Джиджи не получаваше дял от печалбите на агенцията и спокойно можеше да работи над каталога. Второ, тъкмо заради нейните текстове в него той бе постигнал такъв голям успех. И, трето, Джиджи проявяваше непрофесионална придирчивост, прекалена старомодна сдържаност, която нямаше място в рекламния бизнес. Арчи и Бай не биваше да приемат това условие, но тогава тя им бе толкова необходима, че не й приведоха нужните доводи срещу нейната свенливост и свръхчувствителност.

Но бе изминала почти година. Виктория реши, че е време да се намеси. Добре си бе научила урока за „Русо и Русо“, сегашната рекламна агенция на „Скрупули две“. Нямаше да каже нищо на Арчи и Бай, преди да си осигури успех. Позвъни на Спайдър Елиот и си уреди среща с него в кабинета му.

— Добре дошли при нас — посрещна я Спайдър. — Не се виждам всеки ден с шефа на Джиджи… Не че тя някога е имала такъв в буквалния смисъл на думата: една доставчица — Емили Гадъръм, вие и аз. И съпругата ми, разбира се, но тя не е идвала тук, откак се родиха двете ни момченца.

— Толкова съм слушала за близнаците — пламенно рече Виктория. — Когато двете с Джиджи обядваме насаме, по женски, тя често ми разказва за най-новите им „номера“ и дори ми показва снимките им — съвсем като предана леля. Навярно се гордеете с тях.

— Направо съм побъркан по децата, но разбрах, че било нормално. Желаете ли нещо за пиене — чай, кафе, нещо разхладително?

— Не, благодаря. Господин Елиот…

— Спайдър, моля. Всички ме наричат така.

— А моето име е Виктория.

Спайдър никога не поглеждаше жена, без машинално да я разсъблече. Когато той ръководеше „Скрупули“, и най-самоуверените клиентки не смееха да вземат важно решение за някоя рокля без неговото одобрение. Тутакси установи, че Виктория Фрост не се нуждаеше от съветите му. В двуредната си рокля манто от крепирана бежова вълна тя представляваше съвършено съчетание от експедитивност и авторитет. В тази дреха изглеждаше като делова жена, но облеклото й бе до такава степен целомъдрено, че неволно създаваше впечатление за някаква скрита драма. Странно, Джиджи не бе споменавала, че е хубавица — с класическия, суров стил на балерина, който останалите мъже намираха за интересен.

След първото си впечатление от Спайдър Виктория съжали, че не би могла да се наслади на някой от тайните си следобеди с него. Всичките й познания за обноските, кодовия език и излъчванията на мъжете тутакси й дадоха да разбере, че той никога не ще се отзове на нейните сексуални повици. Бе хлътнал до уши. Повече от всеки друг.

Спайдър, дойдох да поговорим за рекламата на „Скрупули две“ — заяви тя с онази убеденост, която незабавно завладяваше вниманието на слушателя също както още първите ноти, изсвирени от някой велик пианист, успокояват публиката и я принуждават да се заслуша. — През последните четири месеца напрегнато следя кампанията ви и съм уверена, че „Русо и Русо“ просто не вършат работата така добре, както бихме могли да я вършим ние във „Фрост-Рорк-Бърнхайм“.

— Така ли? — „Не си губи времето с уводи“ — помисли Спайдър.

— Така е. Не са идеалният ви маркетингов партньор. Бих се обзаложила, на каквото поискате, че екипът им е мъжки.

— Права сте, но момчетата са будни, много будни. Рисуват страхотно. Харесват ми.

— При цялото ми уважение към тях, да са будни не е достатъчно. В рекламата е аксиома, че оцеляват единствено будните. Да не говорим пък за добрите рисувачи — те трябва да са подходящите рисувачи, иначе няма значение колко са добри.

— Ъхъ.

— Вие продавате единичен продукт — продължи Виктория, — каталог, от който се интересуват само жени. Единствената цел на рекламата ви е да накарате повече жени да си поръчват вашия каталог. Нито един мъж на този свят не би си направил труда да го разлисти, освен ако не е травестит, а въпреки това вие, един мъж, използвате творческите способности на двамина с мъжко мислене и мъжка физика. Прекалено много тестостерон тече в жилите на творческия колектив, Спайдър.

— Наистина ли смятате, че мъжете не могат да правят добра реклама за жени? Ами обратното? Жените могат ли да пишат за тях?

— Да, някои изключителни представителки на слабия пол. Например майка ми. Но тя е била в апогея си преди няколко десетилетия, а оттогава жените са се променили, особено онези, които пазаруват чрез вашия каталог — работещите, младите майки със служебни ангажименти. Те нямат време да обикалят магазините. Те са съвсем ново поколение, Спайдър, със съвсем нови нужди и изисквания и различни приоритети. И най-важното — с нови, различни фантазии… женски фантазии. — Тя млъкна за миг, за да се увери, че вниманието му изцяло е насочено към нея. После продължи: — Нито един мъж на този свят не е наясно какво става в съзнанието им и как се възприемат те от гледна точка на имиджа си.

— Знаем това, Виктория, иначе каталогът ни нямаше да се продава толкова успешно.

— О, съгласна съм, в него всичко е, както трябва, но вие използвате рекламен текст въз основа на създаденото от Джиджи. Имам пълното му течение. Там текстът не се е променил, откак тя е напуснала. Просто сте поразместили нейните думи и сте ги приложили към новите си стоки.

— Съвършено вярно. — От няколко месеца Спайдър имаше същите тревоги. Мразеше да разчита на повторенията, но никой не бе в състояние да пише за „Скрупули“ като Джиджи.

— Но рекламите във вашите броеве са се променили — решително продължи Виктория. — Според мен им липсва нещо. Те са най-доброто, което „Русо и Русо“ могат да предложат, но няма да стават по-добри — трябва им нова насока. Имате нужда и от сериозно планиране за медиите. Не участвате в множество от най-четените от купувачите ви списания, би следвало да рекламирате в избрани телевизионни шоупрограми. Като се имат предвид големите ви продажби, не отделяте достатъчно пари за реклама.

— Какво предлагате вие?

— Да ни станете клиенти.

— Малко съм объркан. Джиджи ли ще се занимава с творческата ни работа?

— Естествено, иначе не бих посмяла да дойда при вас. Тя за кратко време стана най-добрият ни редактор, като изключим Арчи, разбира се. Тя е жена и най-подробно е запозната с вашия продукт. Макар да имаме и други жени с огромен талант, изборът ни очевидно ще падне на нея. Първо ще включим всички творчески ресурси на агенцията, ще разгледаме идеите на всички екипи — били те мъжки, женски или смесени: това е очарователно нареченият „групов секс“, — но съм сигурна, че Джиджи ще се представи най-добре.

Спайдър заобиколи бюрото си и седна на писалището със скръстени ръце, загледан във Виктория.

— Тя знае ли за това? — строго попита той.

— Не. Прие да работи във „ФРБ“ при условие че не ви привличаме за клиенти. Но то бе много отдавна. Сега тя е истински професионалист. Никой не би се усъмнил, че здраво стои на крака без ничия помощ. Ето защо поех отговорността да се обърна към вас с тази настоятелна молба.

— А ще се смути ли, ако отхвърлим предложените от вас идеи и останем при „Русо и Русо“?

— Ха! Джиджи да се смути? Бих искала да я видя объркана, Спайдър. Няма да го приеме като лична обида. Тя е голям професионалист.

— Убедена ли сте? Онази Джиджи, която аз познавах, колкото и да бе делова… бе и много емоционална.

— Сигурна съм, че все още е такава. Но работата в агенцията бързо те научава да оставяш чувствата си у дома.

— Ами… вижте какво, говорите много разумно, Виктория. Харесвам начина ви на мислене. А най-вече липсва ми умът на Джиджи, на който съм се опирал преди. Имаме нужда от нов текст за самия каталог, не само за рекламите. Ще можем ли да я помолим и за това?

— То върви съвместно с маркетинговото ни сътрудничество, Спайдър.

— Виктория, ще бъда откровен… Бих направил всичко да спечеля Джиджи за „Скрупули две“. Не се чувствам добре с „Русо и Русо“. Нямам нужда от „групов секс“, нито от нечие друго сътрудничество. Зная, че вашите художници са страхотни, особено Бърнхайм. Обещайте ми екип, съставен от Джиджи и Бърнхайм, и ще ви дам поръчката.

— Бързо вземате решения. — Виктория се усмихна спокойно, добре прикривайки изненадата и ликуването си.

— Само когато на офертата не може да се устои — отговори Спайдър и й подаде ръка.

Виктория излезе от „Скрупули две“ и докато слизаше с асансьора, усети, че колкото по-надолу се спуска, толкова повече се надига радостта у нея. Джиджи щеше да пикае газ… но какво да се прави… работата си е работа и не би следвало да се изпуска сделка за тринайсет милиона — а скоро и за още повече — заради нечии лични съображения. Господи, чувстваше се в страхотна форма — с един куршум бе убила два заека — Джиджи и „Скрупули две“. Само ако Спайдър не бе толкова хлътнал по оная своя съпруга, зайците щяха да станат три. Но човек не може да има всичко.

„Да имаше с кого да поговоря!“ — рече си Били, докато правеше обиколки на басейна съвсем сама, като се изключат шестимата градинари, обработващи единадесетте акра парк. Бе обещала на Спайдър да не плува сама, но в случай че получеше схващане, някой от тях все щеше да чуе виковете й за помощ.

Джиджи бе в Ню Йорк. Саша бе заминала с Вито за няколко дни в Санта Барбара — двамата не можеха да предприемат истинско сватбено пътешествие, преди да приключи работата над „Дълъг уикенд“. Доли Мун, най-добрата й приятелка в Лос Анджелис, бе на снимки в Мейн — играеше в някаква бракоразводна комедия с Алън Алда. А Джесика Троп Страус, нейната най-отдавнашна приятелка от времето преди брака й с Елис Айкхорн, бе отишла в Европа със съпруга си, след като петте им деца отново бяха тръгнали на училище. Били нямаше никакво желание да си приказва с някоя от шестте сестри на съпруга си. Всички обичани от нея хора я бяха изоставили.

Близнаците току-що бяха потънали в дългата си следобедна дрямка, а Спайдър бе зает със „Скрупули две“. Мразеше плуването, но се нуждаеше от упражнения, инак нямаше да се напъха в многобройните си дрехи, не че имаше къде да отиде с тях. Отвратително глупавите, дребни, незначителни проблеми на горкото богато момиче…

Възмутена от себе си и от мислите си, тя рязко изскочи от басейна, грубо се разтърка с кърпата, навлече хавлиения си халат, нахлузи маратонките и забързано се запъти към оградената си градина — нейно лично убежище по всяко време на годината. Щом щеше да седи сама, по-добре тук, в това място, което си бе отредила специално за усамотяване. Апатично огледа възхитителните цветове на ранната есен, изпълващи градината, проектирана за нея от Ръсел Пейдж във всички оттенъци на бялото.

Били реши, че есента е най-скапаният годишен сезон дори тук, където цареше красота и покой. Красотата и покоят бяха необходими неща, но не по това време, когато нейната кръв от Източното крайбрежие кипваше. Наесен се излагаха новите експозиции на галериите, започваха забавите, хората се връщаха от ваканция, вместо да заминават, театрите откриваха сезона, жените обновяваха гардероба си… Да върви по дяволите Калифорния — тук настъпваше времето на горските пожари, а под горещото слънце нямаше нищо ново, освен все същата красота и покой.

„Имам нужда да променя нещо“ — осъзна Били, седнала на старата пейка под глициновия храст с пожълтели листа и отдавна прецъфтели цветове. Повече от десет месеца изцяло се бе отдала на майчинските грижи. Хал и Макс се бяха превърнали в център на живота й. Докато беше бременна, реши да не се възползва от правото си на пълен или частичен отпуск по майчинство, нито пък да се връща на работа. Избра да остане у дома и да изясни какво точно иска, след като, за разлика от повечето жени имаше достатъчно пари.

Не бе намерила отговора, ако се съди по противното самосъжаление, в което бе изпаднала от седмици, без да признава пред никого, дори пред себе си. И да искаше да си седи у дома с близнаците, пак щеше да изпита неудовлетвореност, защото двамата бяха прекадено заети един с друг и с новооткрития свят. Тяхната заетост се изразяваше в издирване и разрушаване на всичко, изпречило се на пътя им, сякаш бяха миниатюрни войничета, изпратени да осъществяват политика на опустошение с огън и меч. Нуждаеха се от нея много по-малко отпреди и почти не й обръщаха внимание.

Били уверяваше сама себе си, че без съмнение бе признак на изключителна интелигентност, дето двамата чупеха всяко нещо, за да открият какво представлява то — последният им обект бе казанчето в тоалетната, — но от това съсипията за нея не придобиваше същото очарование, каквото носеше на тях. След като проходиха и от самото начало съвсем ясно си пролича бъдещето им на олимпийски спринтьори, дори бавачката Елизабет поиска подкрепление и към детската бе прикрепена една бързоходна помощничка.

Естествено, би могла да се върне в „Скрупули две“ на старата си работа, но през последната година Спайдър бе разширил дейността си и бе обхванал и нейната. „Не се самозалъгвай, той пое командването — рече си тя. — Да му се не види, така е. И то изцяло.“ Били не го винеше… възможностите му винаги бяха надхвърляли задълженията му, но нямаше как да отиде и да се захване със старите си дела, защото той несъзнателно бе погълнал и нейната работа. Би се смаял, ако тя му кажеше колко рядко отделяше време да обсъди каталога с нея — предпочиташе да го забравя, щом излезете от кантората, съвсем като типичен бизнесмен, който се връща вкъщи при своята мила женичка.

— Как мина денят, Спайдър, скъпи?

— О, както винаги, любима, подробности, подробности… Кажи ми какво правиха децата, научиха ли нещо ново?

Не питаше единствено: „Какво има за вечеря?“, но навярно това бе само въпрос на време.

Трябваше да го предвиди. Още от първия ден, когато се запознаха преди десет години, докато той обхождаше „Скрупули“ и уточняваше до последната подробност какво бе сбъркала в управлението и украсата на скъпоценния й магазин, Елиот бе станал човекът с готовите отговори. Бе я изнудил да даде на него и на Валънтайн пълна свобода на действие и бутикът постигна небивал успех.

След време я бе убедил да отстъпи името „Скрупули“ на каталога, макар тя яростно да се бе съпротивлявала на хрумването на Джиджи и Саша. Бе се оказал прав, както винаги. Чудеше се дали някога е предприемала нещо, за което да не я бе убеждавал Спайдър. Чак дотолкова ли бе взел надмощие за последните десет години? „Да, по дяволите, да“ — рече си Били, скочи от пейката и закрачи напред-назад из градината. Бе се оставила този мъж да я води за носа, сякаш тя самата нямаше мозък в главата си, сякаш бе просто богата жена, за която той бе сигурен, че ще послуша съвета му, очарована от обаянието и от приказките му, и ще последва неговия пример. Тя — Вилхелмина Хънънуел Уинтроп Айкхорн Орсини Елиот се бе превърнала в богата, глуповата, зависима кукличка.

Е, какво пък! Бе й хрумнало нещо, и то много умно. Били излетя от градината. Дори не си даде труд да заключи вратата зад себе си и часове наред броди по гористите полянки и градини на своите единадесет акра, разсъждавайки твърдо и непоколебимо, както никога досега.

15.

— Ще излизаме ли тази вечер? — Спайдър се закова на прага на дневната и я погледна объркано.

— Не, мили, защо?

Били се бе извърнала към него така нетърпеливо, сякаш бе закъснял за предварително уговорена вечеря с приятели.

— Облечена си официално и сякаш изгаряш от желание да излезеш.

— Така ли? — Били бе съвсем наясно защо мъжът й се бе учудил толкова. Днес следобед, след дълго обмисляне на новата си идея, се бе почувствала прекалено радостна, та да нахлузи пак удобните си, привични домашни дрехи, с които бе свикнала през последните месеци. Оставаше с тях дори и по време на питието преди вечеря, докато двамата със Спайдър си играеха с децата. Обикновено си слагаше чисти дънки и нова риза само когато Хал и Макс съвсем я изпоцапваха.

Два часа преди завръщането му Били бе преровила огромния си дрешник, застлан с килим в цвят слонова кост и тапициран с бледолилава коприна, в търсене на дрехи, подходящи за възторженото й състояние, които обаче не изискваха да си обува чорапогащник и обувки — щеше да изглежда смешно за вечер вкъщи. Възможно ли бе жена, появила се за пръв път в списъка на най-добре облечените още на двайсет и три, да няма какво да си сложи за вечеря у дома със съпруга си? Това ли бе резултатът от майчинството?

Най-сетне в чекмеджето, където лежаха спортните й дрехи, намери подходящото: тесни панталони и ослепителна туника с дълбоко изрязано овално деколте, ушита от тежка ориенталска коприна в блестяща разцветка, колебаеща се на несигурната граница между крещящо и яркорозовото. Ансамбълът се бе превърнал в костюм, след като навремето си бе направила подходящи кадифени пантофки за него. Тогава й се струваше важно, жизненоважно, към всички дрехи да има подходящи обувки.

Взе си душ, вдигна с четката за коса тежките си къдри над челото и осъзна, че дрехите й изискват повече грим, руж и червило от обикновено. После видя, че липсва някаква окончателна нотка, и отиде в трезора си да избере подходящи бижута.

Толкова отдавна не си бе слагала нещо, което децата не биваше да докопват и напъхат в устата си, че почти бе забравила двете отделни, заплетени комбинации на ключалката. Тежката врата рязко се отвори и Били смаяно се взря в редовете табли от черно кадифе, внушително наредени една върху друга по полиците. О, да, тя имаше бижута, откак Елис Айкхорн бе започнал да й ги купува и да я дарява с тях като император — току-що омъжена принцеса… Но бяха толкова много… бе забравила какви съкровища притежава.

Избра си огромни сапфирени обици с голяма, чудновата перла, висяща от тях, и двойния наниз от перли и сапфири, който прекрасно вървеше на деколтето й.

„Всички знаят, че скъпоценните камъни трябва да се носят, защото от липсата на допир с кожата потъмняват. Или това се отнасяше само за перлите? Май дори се налагало поне два пъти годишно да плуваш с тях в солена вода. Както и да е, пак заприличах на себе си, нали?“

Огледа се от глава до пети в тройното огледало. След като навремето, на младини, се бе освободила от излишните тлъстини, всички дрехи и кройки й стояха добре при нейните източени, изящни крайници. Но тази вечер дъхът й направо секна от възхищение. О, изглеждаше великолепно — в оня смисъл на думата, в който я бяха прибавяли към имената си Лоренцо де Медичи и султан Сюлейман.

Стоеше пред една балконска врата, когато чу Спайдър да влиза в дневната. Нарочно остана извърната, докато не го усети зад гърба си.

— Боже мой! Сещам се какво има! — Той я хвана за раменете и я огледа от разстояние. — Можеш да си толкова красива и въодушевена само по една причина.

— Няма ли да ме целунеш? — Тя се протегна към него, но силните му ръце я задържаха на мястото й.

— И да размажа червилото ти? Няма, докато не ми кажеш, че съм прав — пак си бременна!

— О, стига, Спайдър! Според теб това ли е единствената причина да изглеждам красива? — възкликна Били, дълбоко разочарована.

— Това е най-добрата, за която се сещам, но не единствената — изненада се той от реакцията й.

— Каква е другата?

— Близнаците са направили нещо ново, например открили са за какво служат салфетките, а може да си намерила друг фризьор, който ще идва у дома, или пък масажът ти е минал великолепно, или… о, не зная, по дяволите. Да не си купила на децата куче — нали бяхме говорили?

— Силата на твоето въображение ме смайва. — Били скри раздразнението си. — Искаш ли да пийнеш?

— С удоволствие. Къде са момчетата?

— Играят си в детската с двете бавачки. Забавляват се да откъртват плочките от пода една по една. Всъщност се надявах да прекараме няколко минути насаме, като се прибереш, вместо непрекъснато да се борим с Хал и Макс да не пият от чашите ни.

— Ама, миличка, аз нямам нищо против — ако малките разбойници се докопат до чашите ни и вкусят напитката, току-виж, възненавидели алкохола за цял живот. Терапия чрез внушаване на отвращение. Защо не звъннеш на Елизабет по вътрешния телефон да ги доведе? Ако не ги видя сега, след вечеря вече ще са заспали.

„Пак съм била бременна — гневеше се Били, докато звънеше, — пак бременна… Като че ли близнаците не ни стигат. Сякаш единствената причина да изглеждам великолепно е, защото утробата ми все още функционира! Това ли съм аз за Спайдър — матка на два крака, нещо като тостер, който редовно изхвърля топли бебета? Ама че снизходително копеле! За каква ме мисли! Все пак, ако трябва да бъда честна, и аз съм не по-малко виновна от него“ — мислеше Били, докато отпиваше от чашата си, а близнаците се катереха по Спайдър, сякаш той бе шведска стена, и пренебрегваха нейното познато им до болка присъствие. Цели десет месеца сляпо се бе потопила в състоянието, наречено от някои викториански писатели „боготворене на бебето“; като се прибави към тях и бременността, когато изцяло се бе концентрирала върху очарователните си възпроизводителни възможности, нищо чудно, че той бе забравил коя е всъщност. А нима това не важеше и за самата нея? Струваше й се, че току-що се бе събудила от продължителна кома.

Все пак… не му ли бе изгодна подобна разсеяност? Не бе ли приел оставането й вкъщи с учудваща бързина и без всякакви възражения? Но ако разсъдеше справедливо, не би ли постъпил така всеки друг мъж? Май им бе заложено в гените на тия копелета? Дори и на Спайдър Елиот!

Е, тъй да бъде. Тя щеше да взриви този типично мъжки начин на мислене. Щеше да запази новата си идея за след вечеря — бе прекадено увлечена от нея, та да се храни и да я обсъжда едновременно.

„Защо ли — разсъждаваше Били, докато двамата със Спайдър след вечеря отново се изкачваха по стълбите към дневната, — колкото и да е голяма една къща, колкото и кътчета да си подредил за разговори, все се връщаш в едно и също местенце, което неизбежно се оказва най-малкото помещение в дома?“

Щом вратата хлопна зад гърба им, тя усети ръцете му около кръста си.

— Добре, не си бременна — рече Спайдър. — Но има ли причина да не те забременея още тази нощ? Помисли само, ще си имаме три деца под двегодишна възраст. И дори четири, ако имаш късмет отново да родиш близнаци.

— Ето едно наистина привлекателно хрумване. — Според Били отговорът бе прозвучал определено отрицателно, но когато той я извърна към себе си, настойчивите му, властни ръце й дадоха да разбере, че нейната ирония му бе убягнала. „Змийчето в панталоните си остава глухо за нюансите“ — осъзна тя.

— Ти си ослепителна. — Спайдър я целуна по тила.

Били се дръпна и се загледа в старинните японски вази, пълни с десетки разноцветни гербери. Тази вечер те бяха подбрани в различни оттенъци на жълтото и великолепно се съчетаваха с розовата й туника. Избра си едно цвете и се залови да си играе с листенцата му. Най-после заговори:

— Спайдър, имам една идея и нямам търпение да я споделя с теб.

— Аз имам по-добра идея и нямам търпение да ти я демонстрирам. — Той взе гербера от пръстите й и умишлено я целуна по устните.

— Спайдър, говоря сериозно!

— Аз също. Сериозно съм възбуден.

Били рязко се отдръпна и намери защита зад една тежка маса.

— Седни и ме изслушай. Ти винаги си възбуден.

— Само когато те видя.

— Тогава можеш да почакаш, нали? Моля те, моля те да ми обърнеш внимание.

— Колко ще продължи? — взе да се пазари той.

— Първо да се изкажа. И искам наистина да ме изслушаш, а не да ме търпиш, докато не стане време да се нахвърлиш отгоре ми.

Спайдър й пусна една от своите усмивки, от които й се приискваше да се сгуши в скута му.

Изпълнявам волята ти, целият съм слух, стига само да стоиш далеч от мен. Аз ще седна на стол, ти остани на дивана. Ако желаеш, нахлузи си книжна торбичка на главата… Не се безпокой, ще гледам в краката си. И тъй, каква е твоята идея?

— Дойде ми на ум днес следобед. Размишлявах, че трябва да направя нещо със себе си, вместо просто да си седя у дома, и реших да пренаредя…

— Защо не? Една съвсем нова обстановка ще ти дойде добре.

— Обмислях преобразованията — не му обърна внимание Били — и разбрах, че се нуждая от истинска работа, а не да се пипкам с неща, от които съм напълно доволна.

— Щом искаш да работиш, защо не се върнеш на старото си място?

— Старото ми място вече не съществува, Спайдър. Постепенно ме изместиха. Не се оплаквам. В края на краищата мина година и половина, откак не работя в „Скрупули две“. Колко души си назначил оттогава да се занимават с част от моите ангажименти?

— Чакай да видя… Доди работи с Принс. Освен това взехме Фабиан, Сърийна и Трейси да закупуват аксесоарите и старинното бельо на Джиджи. Мери Ан отговаря за облеклото за бременни. Саша разшири отдела си и има вече шестима помощници вместо четирима…

— С една дума, за мен няма място.

— По дяволите, мила, нали сме собственици — можем да създадем нови работни места. Наемаме все нови и нови хора само защото бизнесът се разраства много бързо и не успяваме да го контролираме…

— Спайдър — прекъсна го Били, — сега мога да погледна „Скрупули две“ и да си кажа: „Направихме го.“ Мога да прегледам всеки нов каталог и да си помисля със задоволство: „Ние със Спайдър работихме заедно и това е наше дело.“ Той е стабилно, перспективно постижение, в което вложих голяма част от себе си; той е мой и твой, на Джиджи и на Саша, съдържа обединените ни усилия и ще продължи да съществува. Но това не е достатъчно.

— А какво ще е достатъчно? — Спайдър се взираше в лицето й с любов и любопитство.

— Искам да направя нов каталог. Мой собствен още от първата стъпка, нещо, което не съществува… което никога не е съществувало.

— И какъв ще бъде?

— За обзавеждане. Ще го нарека „Къщата на Скрупули“. Ще възложа на шепа от най-добрите дизайнери на мебели да създадат цялостна, изключителна колекция от мебели за скромните, но съвсем не ниски цени, по които „Скрупули две“ продава дрехи… И искам…

— Но какъв ще бъде пазарът? — намеси се Спайдър. — Хората, нашите купувачи, не пазаруват мебели по каталог. Те желаят да идат и да си изберат, да седнат на тях…

— Ти всъщност ходил ли си някога в мебелен магазин?

— Всъщност… Май не… В Ню Йорк подбрах някакви вехтории за мансардата си… някоя и друга палма и една пружина. В Лос Анджелис наех две обзаведени къщи, а после се преместих тук — в мебелния рай… Не, не съм.

— Имаш късмет. Опитите да намериш продавач и да се оправиш в бъркотията водят до пълно объркване. Ако не се откажеш, след часове си тръгваш изтощен и с убеждението, че си направил скъпо струваща грешка. Абонатките на „Скрупули две“ нямат време да обикалят магазините, ето защо поръчват от нашия каталог.

— Добре де. Ами ако използват вътрешни декоратори?

— Спайдър, те не вършат работа на работещите майки. Иначе жените биха си наемали специален човек за покупки.

— Щом ти твърдиш така… Декораторите по интериора са твоя втора специалност.

„Има вид на човек, който потиска желанието си да угоди на комичния ми навик да пилея пари“ — рече си Били. — Не съзнава ли колко сериозно съм обмислила този въпрос?

— Смисълът на пазаруването по каталог — продължи тя, като внимателно наблюдаваше мъжа си — е да купуваш по възможно най-ниски цени, тъй като по същността си един каталог представлява удобен и добре подреден склад.

— Зная, Били — нетърпеливо рече Спайдър. — Това ми е работата. Все още не си отговорила на въпроса ми.

— „Къщата на Скрупули“ ще представя основното, най-главното за пет различни типа домове: традиционна градска къща, класически модерна, американска провинциална къща, френска ферма и западно ранчо. Пет прекрасни дивана, пет идеални кресла, пет маси за храна с най-разнообразно приложение и т.н. — вече си представяш, нали? Всички те могат да се закупуват наведнъж или поотделно според основния ни принцип да си подхождат, благодарение на който колекциите на Принс имат такъв шумен успех. — Били вдигна очи към Спайдър в очакване на някакъв отклик, но той изглеждаше объркан като преди. — Спайдър, обърни внимание! Нашата купувачка ще може да обзаведе дома си сама без ничия помощ. Тя ще се сдобие с най-основното по цени на едро.

— А с какво ще бъдат тапицирани мебелите?

— С едноцветен муселин. Освен това ще има богат избор на калъфи.

— Калъфи ли? За Бога, Били, ами че това ще бъде пълна катастрофа! Колко вида разцветки ще ти трябват, та да задоволиш клиентките си?

— Смятам, че като начало шест ще са достатъчни. Неутрални, перящи се, стегнати тъкани — док, памучен плат на бели и сини или бели и черни ивици, три основни, подхождащи си разцветки върху много здрави платове и един на цветя. Купувачките ще могат да се снабдяват и с пълен комплект от калъфи. Ако се наложи, ще добавям нови. — Били говореше с гордост. Идеята за калъфите бе най-удивителната и новаторска в цялото предложение — те бяха съвсем евтини за произвеждане, практични за употреба и лесни за съчетаване.

— Виж какво, нека засега оставим калъфите настрана — рече Спайдър, като се опитваше да се освободи от видението как Били затъва в стотици метри непотребни тъкани. Както вървеше, скоро щеше да открие магазин за продажба на изостанали топчета нежелан от никого плат.

— Какви ще са цените според теб?

— Като има предвид обзавеждането за прислугата тук, най-ниската цена на едро за един сносен диван за трима души ще излезе около шестстотин; една хубава, солидна маса за осем души ще струва някъде около четиристотин и петдесет…

— Но тук ти обзаведе преди три години, нали?

— Горе-долу.

— Ох, Били, Били… оттогава цените скочиха като луди. Пък и твоят мебелен каталог е предназначен за клиентките на „Скрупули две“ — жени с вкус, представителки на средната класа със солиден доход.

— По дяволите, Спайдър, искаш да кажеш, че съм купила неудобни и некрасиви неща за своите хора ли? Смяташ, че бих приела те да живеят в мизерия, така ли? За такава ли ме вземаш?

— Не си преценила практично и си се ръководила от собствения си вкус, а не от този на обикновените хора.

— Грешиш — пламна Били. — Ръководя се от своите предпочитания. Залагам на вкуса си, но не и на своята екстравагантност.

— Бог е милостив, любима. Твоят вкус струва скъпо.

— Аз мога да си го позволя. Но не храня илюзии, че мебелите за „Къщата на Скрупули“ ще са същите като моите. Те няма да са тапицирани със сто процента пух, нито ще са ръчно изработени.

— Само не ми казвай, че ще доставят същото удоволствие.

— Спайдър, не си прав! Ти просто не искаш да ме разбереш и не ме слушаш. Ако наема най-добрите дизайнери на каквато и да било цена и им дам строги указания да проектират красиви, но прости мебели; ако строго огранича избора и продам много от тях, ще направя страхотен удар!

Съпругът й стана, отиде до бюрото и взе да пише нещо. Били внимателно го наблюдаваше и усещаше как яростта й расте с всяка нова чертичка на молива.

— Според моите изчисления — рече той най-накрая, — твоята напълно обзаведена дневна ще струва поне четири хиляди долара и нещо, и то дори без лампа, на чиято светлина човек да погледне какво е купил.

— Разбира се, че помислих за килими, лампи и други аксесоари, но в отделен раздел на каталога — защити се Били. — Има страхотни предмети на такива ниски цени, че…

— А ти откъде знаеш, принцесо на креслата от по осемстотин долара?

— Абонирана съм за специализирани списания — от най-скъпите до най-евтините. Ох, защо не учих за декоратор…

— Аха! Сега разбрах откъде ти е хрумнало всичко това! Значи си искала да станеш декоратор? Никога не си ми казвала, чудя се защо. „Къщата на Скрупули“ е също толкова непрактична, както беше и „Скрупули“, когато за пръв път влязох там и открих точно копие на парижкия „Диор“, пльоснато насред Бевърли Хилс.

— Спайдър, никога ли няма да го забравиш? Сегашното ми хрумване е съвсем различно, базира се на всичко, научено в магазина и от каталога. Необходимостта от него е насъщна…

— Почакай за миг. — Спайдър вдигна ръка с властен жест, сякаш да спре натоварено улично движение. — В „Скрупули две“ получаваме парите предварително без всякакви затруднения, иначе нямаше да въртим търговия. Прав ли съм? И тъй, твоята клиентка поръчва мебели за своята дневна. Те пристигат и тя открива, че не й харесват: може цветът да не й допада или размерите да не отговарят, тъй като е измерила погрешно, или пък съпругът й да не ги одобрява. Какво ще направи — ще ти ги върне ли?

— Да — вторачи се в него Били. — Ще намеря някакъв начин.

— Ох, Били, помислила ли си за допълнителните разходи по пратката като такава? Имаш ли представа от какъв огромен склад ще се нуждаеш? Ако искаш моето мнение, не по-малък от щата Кентъки. И как твоята клиентка ще разопакова касетите, щом й бъдат доставени, и как ще ги внесе вкъщи? Ако работи, откъде ще е сигурна, че ще си е у дома за доставката, а което е най-лошо — как ще ги опакова отново, за да ги върне? Това са обемисти неща — не можеш да изпратиш диван за трима души по пощата, нали? Неприятности, Били, ще си създадеш само неприятности. А какво ще стане, ако сгрешиш — сума грешки допусна в „Скрупули две“, така че сигурно ще сбъркаш: ако никой не иска френска спалня, а ти си се заринала със стотици или ако всички искат само това и ти се нуждаеш от двеста броя незабавно?

— Още колко кофи студена вода ще излееш върху идеята ми? — попита Били, физически наранена от думите му. Гледаше го и го ненавиждаше.

— Мразя да ти противореча, но все някой трябва да ти каже, че планът е напълно непрактичен. Той е една прекрасна, добронамерена фантазия, но не е делови. „Скрупули две“ бе делово предложение от самото начало. Ти не смяташе така, докато не те убедих, но това… това няма да стане.

— Ще стане! — страстно извика Били. — Ще го осъществя със собствените си пари, ще видиш ти!

— А, да, такъв избор винаги съществува, нали? — провлече равнодушно Спайдър.

— Защо ми говориш с такъв тон?

— Ти не разбираш нищо от финансиране, никога не си подписвала ведомостта за заплатите, нито си вземала заем. Няма банка, която би ти отпуснала петаче за подобно предложение. Щом искаш да пилееш спечелените си с пот пари, моля, но като затънеш и дойдеш да ми се жалваш, да не кажеш, че не съм те предупредил.

— Обещавам ти. — Били с ненавист изгледа русата му коса, обърна му гръб и излезе на балкона.

Защо въобще му бе казала? Защо не бе наела дизайнерите, и толкоз? А после щеше сама да задвижи нещата. „Когато купих най-хубавото кътче в Бевърли Хилс и построих «Скрупули», нито питах някого, нито споделях, нито исках съвети, а от оня порив се роди голям магазин и страхотен каталожен бизнес години преди погледът ми да се спре на Спайдър Елиот“ — помисли си Били, разтреперана от гняв. Само защото се бе омъжила за него, той се смяташе за неин началник. Въобразяваше си, че сам е създал „Скрупули две“ — той, тоя невежа, дето, откак бе напуснал майка си и баща си, не си бе купил нищо повече от една саксия с цветя, който се бе задоволявал с мебелирани стаи под наем, докато не се бе пренесъл в дома й само с няколко чисти ризи. А сега имаше нахалството да й се прави на цар по домашно обзавеждане!… Защо, вместо да помогне, тутакси бе оплюл идеята й?

Спайдър излезе на балкона и здраво я прегърна откъм гърба.

— Зная, че си сърдита. Не биваше да говоря с такава сигурност. Може пък да стане, знае ли човек? Защо първо не опиташ с нещо дребно, например с каталог „Скрупули“ за спално бельо или за принадлежности за къпане. И ако излезе успешно, на етапи да предприемеш по-голям бизнес?

— Такива каталози съществуват. Получавам ги с дузини. Аз не започвам с дреболии. — Бе толкова ядосана, че не можеше да произнесе нито дума. Колко благородно от негова страна да й пробутва залъгалки под формата на фестонирани чаршафи и сапунерки! Какво лекомислие! Какво неуважение! Той не я уважаваше! — Уморена съм — каза Били и се изтръгна от ръцете му. — Ще си лягам.

Докато се събличаше и си сваляше грима на тоалетката, усещаше как ядът и неудовлетворението й продължават да растат. Облече си халат, взе някаква книга и седна на шезлонга в спалнята. Нямаше желание да си ляга в едно легло със Спайдър, освен ако той не спеше дълбоко. Двойните легла бяха дяволско изобретение.

— Хубава ли е книгата? — Опитваше се да създаде нормална атмосфера преди лягане.

— Не особено.

— Тогава защо не дойдеш при мен и не ме оставиш да се извиня по-ефикасно?

— Имаш забележително чувство за хумор. По-добре да чета. Дори лоша книга.

— Както искаш. — Спайдър записа нещо в бележника на нощното си шкафче. — Поглеждала ли си моя бележник?

— Не, защо? Да не са ти хрумнали нови идейки за каталог?

— Не, отказах се, благодаря. Просто си записвам да се обадя утре на „Русо и Русо“. Не мога да упълномощя другиго да се заеме с такава особена задача.

— Каква задача?

— Не ти ли казах? Реших да наема рекламната агенция „Фрост-Рорк-Бърнхайм“ за „Скрупули две“ и се налага аз да съобщя на момчетата лошата новина.

— Какво си направил! — Били захвърли книгата и скочи.

— Нали току-що ти казах. Сменям агенцията. Виктория Фрост се отби днес при мен и ме убеди, че изборът ни е бил грешен. Много внушителна дама.

— Аз наех Бил и Ед Русо. Аз ги открих — развика се Били. — Те са ми приятели и ти го знаеш. Рекламата влизаше в моя отдел. Как смееш да ги отхвърляш, без да се посъветваш с мен?

— По дяволите, Били, ти не си участвала в ежедневните решения, откак се родиха децата. Какво да се прави, „Русо“ не вършат работата си достатъчно добре. Нали не питам теб сутрин как да си закопчавам ципа на панталоните!

— Боже, какво глупаво, инфантилно клише! Говориш като осемгодишно дете. Забрави ли — когато си смени работата, Джиджи ни даде да разберем, че при никакви обстоятелства не бива да се местим при тях?

— Не съм. Виктория твърди, че сега Джиджи се отнася спокойно към този въпрос.

— Не зная, но съм сигурна, че Виктория Фрост не е веща по отношение на Джиджи. Те двете едва успяват да запазят приличие, когато са заедно.

— Аз останах с друго впечатление — мрачно рече Спайдър, който наблюдаваше Били с погнуса. „Има ли представа как изглежда, когато налага себе си и мнението си, сякаш парите на нейния бивш съпруг й дават право да върши каквото си иска?“

— Приел си предложението на Виктория Фрост и си готов да потъпчеш чувствата на Джиджи, както тъпчеш моите. Виж какво, Спайдър: „Скрупули две“ е толкова твой, колкото и мой. Длъжен си да се съобразяваш с мен. Ще позвъниш на Виктория Фрост още утре заран и ще й кажеш, че си променил намеренията си. Точка. Ще се консултираш с мен относно избора на нова агенция. Точка. Няма да се отказваш от „Русо“, докато аз не огледам проблема и не реша дали да им дам още една възможност. Чуваш ли! Няма да ти се размине проявата на неуважение към мен само защото не уважаваш Джиджи.

— Никой не може да уважава жена, която отхвърля секса, крещи като продавачка на риба и парадира със склонността си да държи своя мъж под чехъл.

— Вземи си думите обратно!

— Няма! — извика той. — Вярно е. И ти го знаеш.

— Вън от спалнята ми. Върви да спиш другаде. Повдига ми се от тебе. И не забравяй нито едно от нарежданията ми. — В гласа й прозвуча смазващо високомерие.

— Били, ти не искаш това, повярвай ми.

— Не ми казвай какво искам. Ти не знаеш какво искам. Ти не ме познаваш. За съжаление аз те познавам много добре. Ти си достоен за презрение.

— Излизам — заяви Спайдър толкова спокойно и снизходително, че Били изпита желание да го убие. — Махам се, иначе ще те обърна върху коленете си и ще те нашляпам, както заслужаваш.

На следващата сутрин Спайдър влезе в своята баня и намери до огледалото си за бръснене следната бележка:

Отивам си и не зная кога ще се върна. Ти се справяш отлично и без мен. Не виждам причина да остана и да ти водя домакинството. Не зная защо не ме уважаваш, но си личи по думите и поведението ти. Няма да търпя това. Ще изпратя да ми доведат децата.

Нямаше нищо повече, дори не бе подписана. Спайдър хукна към нейната баня и забеляза, че е взела част от гримовете си. Бъркотията в дрешника й свидетелстваше, че е подбрала достатъчно неща за един пълен куфар.

Позвъни на Бърго О’Съливан по вътрешния телефон:

— Кога тръгна госпожа Елиот?

— Преди около час дойде една кола да я вземе, господин Елиот.

— Благодаря, Бърго. Моля те, предай на готвача, че няма да закусвам вкъщи.

Изчисли, че е хванала първия самолет за Ню Йорк и вече е във въздуха. Нямаше съмнение, че щеше да отседне у Джесика. Винаги там търсеше убежище от неприятностите. Като се има предвид станалото, така бе най-добре, макар бележката й да звучеше смехотворно и драматично. Бог му бе свидетел, днес не би искал да я вижда.

Докато се бръснеше, си рече, че Джесика винаги намира начин да принуди Били да изслушва от нея неща, които жена му не би възприела от другиго. Тъкмо приятелката й я бе накарала да разбере Вито и да не прекрати брака си с него още през първите седмици. Единствено мъдрата, обичана и любеща Джесика, която товареха с какво ли не, владееше изкуството на компромиса и съзнаваше, че Били е прекалено богата и невероятно упорита, за да приеме каквото и да било без бой до последно.

Щяла била да изпрати за децата ли? Само през трупа му.

Изпълнен с праведно негодувание, Спайдър се втурна към кабинета си. Първата му работа бе да позвъни на братята Русо и да ги уведоми, че вече не са техни клиенти.

— Има само един проблем — каза Саша на Вито, докато вървяха по плаха в Санта Барбара, хванати за ръка. — Ще се наложи Джиджи да покани Зак на приема в чест на нашата сватба. И то в къщата, където двамата живееха заедно.

— Той ще бъде само един гост сред цяла тълпа хора. Тя ще трябва всичко на всичко да му каже „Добър ден“… Ще мине дори без „довиждане“, стига брат ти да си тръгне тихомълком, а съм сигурен, че точно така ще направи — успокои я Вито. — Но тя не може да не го покани, той вече е неин роднина или нещо такова. Дори Били да даваше приема, би следвало и двамата да дойдат — нали е заради нас в края на краищата.

— Кажи ми честно, смяташ ли наистина, че хората могат да се разбират помежду си, след като са се разделили? За всички би било далеч по-лесно и по-цивилизовано.

— Не, всъщност не смятам. Как би се чувствала, ако дойде Джош?

— О, Господи! Нали Джиджи няма да покани и него?

— Познава го, откак се помни, и вежливостта изисква да го покани — въздъхна Вито. — Но… я предупредих, че не е включен в нашия списък.

— Ти си ужасен, Вито, каза го само за да ме измъчваш.

— Обожавам те измъчена. Ти се измъчваш толкова чаровно.

— Не си играй с късмета си, момче.

— У теб има нещо от Джийн Харлоу, Саша, а може би от Мей Уест?

— А ти ми напомняш за… за… Джордж Рафт.

— Е, сега вече прекали. Предизвика ме.

— И какво ще направиш?

— Почакай и ще видиш.

— Докога да чакам, Джорджи?

— Тъкмо сега му е времето.

— Вито, не! Не на плажа! Престани!

В шест часа на следващата вечер във „ФРБ“ беше пусто, като се изключат Виктория, Арчи и Байрон. Бяха изпратили всички да си ходят, седяха на масата в кабинета на Виктория и допиваха втора бутилка шампанско. Мъжете бяха по ризи и отдавна си бяха свалили вратовръзките. Дори Виктория бе разкопчала почти монашеската си блуза и бе качила краката си на масата.

— Допада ми вашата непоследователност — наруши тя сънливата, ленива тишина, която се възцарява след силна възбуда. — Загрижени сте как ще реагира Джиджи, задето взехме „Скрупули две“, но ви е все тая, че тя получи „Омагьосаният таван“ и „Корабите Уинтроп“, защото спи с Бен Уинтроп. Макар че въпросът доколко са спали си остава дискусионен.

— Нейна работа — рече Арчи и го удари на песен: — Няма друга работа като нейната, ла-ла-ла, всички, ла-ла-ла, го знаят, ла-ла-ла…

— Клиенти, които зависят от секса, са… нож с две остриета. — Виктория подбираше думите си, тъй като Арчи и Байрон бяха доста по-пийнали от нея. — Сексуалното… напрежение… между клиента и твореца в най-добрия случай е опасно. Какво ще стане, когато на Уинтроп му омръзне? Ще възникне проблем, това е въпрос само на време. Той е голяма плячка. Поне знаем, че Спайдър Елиот се интересува единствено от работата й.

— Голяма плячка ли? — запита Байрон. — Искаш да кажеш, че ние с Арч не сме голям улов? Ще ти съобщя една новина: много жени няма да се съгласят с теб. Прав ли съм, Арч?

— Голяма плячка, в смисъл че е много богат. Не се обиждай, Байрон Бърнхайм Трети, ти даваш големи надежди, но си на светлинни години от неговото голямо, голямо богатство. Някой ден историйката на Джиджи ще приключи. — Виктория бе уверена в преценката си.

— Не е задължително — настоя Арчи. — Виждал съм ги заедно. Момчето здравата е хлътнало по нашата малка Джиджи… чак до ушите. Като нищо ще се ожени за нея.

— Тогава тя ще стане съпруга на наш клиент, ще спре да работи и ще води съвсем различен живот — продължи Виктория. — Първата й грижа ще бъде веднага след сватбеното пътешествие да смени рекламната агенция, в която я познават като работещо момиче. Съпругите на клиентите обожават да се месят в нашата дейност, макар да не разбират нищо от реклама. А Джиджи ще бъде хиляда пъти по-лоша… Тя знае прекалено много.

Тримата потънаха в мълчание, спомняйки си всички ужасни истории за жените на клиентите — легенди, превърнали се в неизменна част от рекламния занаят. Страхът от тези съпруги бе повсеместен, а Джиджи в лагера на противника би представлявала по-голям проблем, отколкото Джиджи, която чисто и просто върти любов с някой клиент.

— О, по дяволите, стига сме се кахърили — възбудено рече Арчи. — Я оставете това! Имаме такъв повод да празнуваме. Виктория, бъди човек, разправи ми отново за Харис Рийвс. Разправи какво точно се случи, той какво ти каза, ти какво му рече.

— Сериозно ли говориш, Арч? Един вид приказка преди лягане, а? — Виктория се усмихна толкова чувствено, че на лицето й се изписа еротично изражение.

— Още не мога да го смеля — отвърна Арчи. — Чувствам се като дете, Получило за рождения си ден цял цирк. Истински цирк със слонове, лъвове и ездачи без седла. Или собствено казино с хиподрум в добавка. Хайде, госпожице Фрост, миличка, не ме карай да ти се моля.

— Аха, давай — настоя Байрон. — И аз искам да го чуя още веднъж.

— Днес сутринта дойдох на работа и намерих съобщение да се обадя на Харис Рийвс в „Бийч Кажуълс“ в Ню Йорк. — Виктория умишлено замълча, та да се наслади на нетърпението им.

— Умолявам те, Виктория — приплака Арчи. — Продължавай!

— И аз, Виктория, дай газ! — извика Байрон. „Ама че късмет извадих — помисли си той, — да работя с тая страхотна кучка, дето не бута!“

— Обадих му се, но бе излязъл да обядва. Тъй като той е главен изпълнителен директор на най-голямата компания за плажни облекла, аз си седнах на задника, загризах си ноктите и зачаках, пресмятайки колко време ще обядва. В единайсет калифорнийско време — добре ли ви го описвам, момчета? — пак позвъних и го намерих. Май не се храни дълго. Обясних, че се обаждам по негово настояване, и го попитах какво мога да направя за него. А той каза… каза, че… Чакайте да видя какво беше точно.

— Виктория! Ще ти извия изключителния, шибан врат — заплаши я Арчи.

— Ама, Арчи, ако го направиш, ще свършиш в газова камера — изкикоти се тя.

— Виктория!

— Добре, добре. От мен да мине. Ама че сте бебета! Той каза, че бил страшно впечатлен от работата ни с „Индиговосините морета“, следял растежа на продажбите им, а аз му благодарих. Той рече, че неговият вицепрезидент, отговарящ за рекламата, ни направил цялостно проучване и чул само хубави неща от Джо Дивейн и от останалите. Пак му благодарих, а той се оплака, че сегашната му рекламна агенция взела да мухлясва, вече десет години работела без никаква конкуренция. Бил ги предупредил, а на тях не им мигнало окото, били се превърнали в същинско блато и не измисляли нищо ново и интересно. Аз издадох само едно „хм“ и тук той ми съобщи, че искал ние да поемем „Бийч Кажуълс“. Ето това е. Докато още се опитвах да изрека нещо разумно от рода на: „Много ви благодаря!“, Харис Рийвс заяви, че всички трябвало да вземем самолета следващата седмица и да заминем за Ню Йорк, за да се срещнем с хората му. Отговорих, че се чувстваме изненадани и поласкани, и го попитах кога ще им е най-удобно, а той рече, че в сряда, още преди почивните дни, за да сме се запознаели с всички, да сме обсъдели нещата и тем подобни, а аз отново му благодарих. Според него щял да възникне конфликт с „Индиговосините“, но аз го уверих, че веднага ще им откажем услугите си, той се зарадва, най-после стигнахме до церемонията по сбогуването и телефонният разговор приключи. Сега доволни ли сте, момчета, или искате да го повторя още веднъж?

— Изтърва най-интересното — оплака се Арчи.

— Тя го направи нарочно. Иска да й ближем петите — пригласяше му Байрон. — Свали си чорапогащника, Виктория, аз съм твой.

— Трогната съм, Бай, но няма да стане, благодаря. Може би по-късно.

— Остави това, Виктория, разкажи ни най-хубавото!

— Поръчката възлиза на девет милиона долара на година.

— Девет милиона — благоговейно прошепна Арчи.

— Девет милиона — повтори Байрон. — Девет шибани милиона. Каква шибана победа.

— Не — възрази Арчи, — не можеш да я наречеш победа, защото не сме се конкурирали. Каква шибана кражба.

— Не — обади се Виктория. — Не сте прави, деца, не сме я откраднали от никого. Просто ни падна от небето. Това е голям късмет. Никой не получава девет милиона току-така, дори майка ми!

— Господи, Виктория — похвали я Арчи, — радвам се, че Харис Рийвс е говорил точно с теб. Аз щях да получа сърдечен пристъп, ако е възможно да получиш сърдечен пристъп от добра новина.

— Останах с впечатлението, че човекът не е възхитен от вицепрезидента си по рекламата — рече Виктория на себе си. — Рийвс иска да държи нещата в свои ръце и не допуска друг, освен него да има реална власт. Представяте ли си как се е чувствал вицепрезидентът му след неговото обаждане? Рийвс е основал „Бийч Кажуълс“ преди цели трийсет години и е прав — рекламата му е традиционна.

— Ти ли ще позвъниш на семейство Колинс да откажеш услугите ни — запита Арчи, — или смяташ, че трябва да го стори Джиджи? Тя поддържа връзки с тях и навярно е редно тя да им се обади.

— Арчи, отказът от клиент заради конфликт на интересите с друг клиент, който е поне десет пъти по-мащабен, е работа на мениджмънта — рязко отговори Виктория.

„Арч и Бай да не мислят, че ще отстъпя другиму удоволствието да съобщя на «Индиговосините», че не са достатъчно представителни за Виктория Фрост? — зачуди се тя. — Ох, ох, а дали първият работен ден на Джиджи, след като се върне, преливаща от самодоволство заради суперскъпия екскурзионен кораб на приятелчето си, ще мине добре?“

Виктория наля шампанско на всички и вдигна тост:

— Наздраве за „Фрост-Рорк-Бърнхайм“, агенцията, която разбира същността на бизнеса!

Чукнаха се и пресушиха чашите си.

— Отварям нова бутилка — заяви Виктория. — Вие, ненаситни хлапета, излочихте първите две.

16.

Щом мина през високата порта и пристъпи по калдъръма на просторния двор на къщата си, нейния „частен хотел“ на улица „Вано“ в Париж, Били осъзна, че е избягала в единственото място, където имаше надежда да облекчи раздиращата сърдечна болка и натрапчивите размишления за наранената си душа. Покупката на тази къща преди почти четири години, къща, в която досега не бе живяла, бе един каприз дори и според нея самата, но по онова време, след развода си с Вито Орсини, бе готова да се поддаде на първото изпречило се на пътя й изкушение. Купила я беше само два дни след като я видя, на зашеметяващата цена от осем милиона долара; бе предопределена за нея — гостоприемно благородническо жилище от сив камък, построено преди стотици години за богато парижко семейство.

— Мадам ще остане доволна от състоянието на къщата — увери я Мари-Жан, съпругата на портиера Пиер дю Джарден; двамата живееха в специално определената за тях малка къща. — Всяка сутрин казвах на Пиер: „Ами ако мадам Айкхорн се появи изневиделица, без предупреждение, както имаше обичая, докато живееше в Париж?“ И повярвайте ми, мадам, всяка вечер, преди да си легнем, първо се уверявахме, че всичко в къщата е наред — от последната тръба в избата до последната керемида на покрива.

— Благодаря ви, мадам Мари-Жан. Знаех, че съм оставила къщата си в добри ръце.

— Отдавна не сме ви виждали, мадам.

— Да, така е — отвърна Били, — но животът ми е сложен.

— Разбира се, мадам — каза жената на портиера.

Дали мисис Айкхорн съзнаваше, че да зареже такава къща напълно празна, и то в сърцето на най-желания и аристократичен квартал в Париж, да изостави конюшнята с нейните отделения за конете, натъпкани догоре с истински съкровища от старинни предмети, все още неразопаковани, беше признак на живот не просто сложен, ами направо побъркан? На двамата с Пиер обаче плащаше добре и навреме всеки месец, а малката им къща, в която мадам Айкхорн бе поръчала същата модерна кухня и ново отопление като в своята, беше достойно за завистта на всеки портиер в Париж. Затова тя се зарадва на госпожата: добре, че пак бе тук и не бе продала имота на непознати.

— Мадам дълго ли смята да остане в Париж? — попита тя.

— Не знам още — отвърна Били. — Поне за известно време. Мадам Мари-Жан, искам сама да вляза в къщата, ако не възразявате.

— Но разбира се, мадам.

Щом широката двойна врата се затвори зад гърба й и се озова в кръглото фоайе, Били отново бе завладяна от особената атмосфера — едно рядко ухание на отминало охолство и изискан аристократичен живот. Къщата беше грациозно разточителна в съвършените си пропорции и в същото време завладяващо естествена в спокойствието, с което приемаше разрушителния ефект на времето. Паяжините и олющената боя бяха отстранени, изметнатият паркет и изронените от влагата корнизи внимателно възстановени в предишната им класическа елегантност и все пак намесата на новото не се усещаше. Струящото през дебело остъклените врати меко утринно слънце осветяваше голи блестящи подове и добре почистени, макар празни камини. Оригиналните огледала в декоративни рамки по стените все още предизвикваха размисли за едно по-спокойно и славно време; подовете продължаваха да проскърцват лекичко под всяка нейна стъпка с гостоприемен, обещаващ спокойствие звук.

Били обиколи всичките двайсет стаи и в транса на преоткриването разголената й душа сякаш намери някакво облекчение от болката. Накрая се озова в новата зимна градина, построена от нея в задната част на къщата, откъдето можеше да види просторния парк на хотел „Матиньон“, резиденция на министър-председателя на Франция. Тя се отпусна върху широката ниша за сядане на прозореца и потъна в размисъл.

За последен път бе влязла в тази стая преди Коледата на 1981; тогава всичките й мисли бяха съсредоточени върху предстоящото преместване тук и прекарването на празниците със Сам Джеймисън, скулптор от Сан Франсиско, който я познаваше само като Хъни Уинтроп, учителка от Сиатъл.

Беше поддържала успешно тази измама почти година, тъй че Сам да не разбере коя е всъщност; всички мъже се отнасяха с нея по особен начин, щом научеха, че е предизвикващата завист и злостни бележки богаташка, даваща храна на безброй клюки, онова почти извънземно създание, в което хората превръщат всяка независима жена — притежателка на значително богатство.

Всички с изключение на Спайдър Елиот, мъжа, който с насмешка я бе нарекъл „принцесата с кресло от осем хиляди долара“ и който се изказа с презрително пренебрежение за финансовия й нюх, знаейки, че за последен път бе работила за заплата преди двайсет и две години, и то като обикновена секретарка.

„Господи, та какво има да избирам между двамата“ — запита се Били. Ако се замислиш, и Сам, и Спайдър фатално бяха намесили парите в чувствата си към нея. Спайдър бе съумявал да прикрива това в продължение на години, а всъщност истинското му отношение към нея, както го бе изложил в едно писмо, бе като към „тесто“, което с лекота бе моделирал. Сам я беше видял една вечер в Парижката опера и бе открил истинската й самоличност. Моментално се бе отдръпнал, отхвърлил я бе изцяло дори и след като бе прочел агонизиращото обяснително писмо, което му бе изпратила на другия ден. Беше убеден, че тя стои в основата на успеха на изложбата му, уреждайки приятелите й да изкупят скулптурите му. Но Сам поне бе имал сериозното извинение, че го е лъгала непрекъснато в продължение на девет месеца.

Кое беше по-доброто: мъж като Сам, който те е отхвърлил, защото не си се отнесла с него като с равен, или мъж като Спайдър, който те третираше, сякаш изобщо не би могла да му бъдеш равна, сякаш всичките ти усилия да постигнеш нещо са предварително обречени без негова помощ? Не, всъщност кое беше по-лошото?

„Дано и двамата се пържат в ада“ — помисли Били, докато излизаше от къщата, за да потърси портиера.

— Мосю Пиер, реших да спя тук тази вечер. Моля, бъдете така добър да потърсите в конюшнята някакъв шкаф, една-две маси, огледало, няколко вази, свещници и два стола и да ги подредите в една от малките спални близо до банята.

— Но, мадам — възрази той; трябваше да почака с официалните поздрави, — в конюшнята има само старинна мебел, надали ще се намери легло за мадам.

— Леглото ще бъде тук след няколко часа — каза Били.

— В Париж! Ами! Ще е същинско чудо. — Той се изсмя на глас при мисълта за подобна експедитивност.

— Ще видите и благодаря, мосю Пиер, къщата изглежда чудесно.

— Благодаря, мадам, вие също изглеждате чудесно. Радвам се да ви видя отново.

— До скоро, мосю Пиер — каза Били, докато забързано излизаше през портата към колата и шофьора отвън.

— До скоро — машинално откликна той. Мадам не изглеждаше чудесно. Мадам изглеждаше… ако е възможно за такава красива жена… мадам изглеждаше съкрушена.

В мебелния отдел на „Галери Лафайет“ Били си осигури услугите на една енергична продавачка, пъхайки банкнота от хиляда франка в ръката й с настояването за експресна помощ.

— Какво мога да направя за вас? — попита я продавачката с първата си усмивка за деня.

— Нуждая се от легло с хубав матрак, две възглавници, хубави лампи, крушки, свещи, спално бельо, кърпи, плътни завеси за два прозореца, килим — о, и кош за дрехи в банята… Ако се сетя за още нещо, ще ви кажа.

— Но тези неща се намират в различни отдели из целия магазин — рече жената, скандализирана от списъка. — Аз работя само в мебелния.

— Освен това искам някой да окачи завесите, да сглоби леглото и да се заеме и с друго, ако се наложи. Живея на улица „Вано“. Трябва да се достави веднага, за да може да приключим до края на деня, ще ви дам още две хиляди франка, щом всичко свърши, и голям бакшиш на доставчиците и онези, които ще сглобяват.

— Разбира се, мадам, с удоволствие ще ви обслужа. Ще ви придружа и в другите отдели.

— Вижте — каза Били на съвършения си френски, — аз съм просто една побъркана американка, това обяснява ли нещата?

— О, не, мадам, не сте побъркана, може би само мъничко импулсивна.

— Точно това ще пише на надгробния ми камък. Да започваме, нямам време за губене.

Докато атакуваше магазина, Били си мислеше, че щеше да е къде-къде по-лесно да отседне в „Риц“, където бе живяла толкова време в четиристайния си апартамент, но това беше първото място, където щяха да я потърсят. Беше прекарала първата нощ в Париж в хотела на летището, а днес бе уредила да се прибере с кола чрез същата дискретна агенция за коли и шофьори под наем, която бе използвала през месеците със Сам Джеймисън, докато бе водила двоен и толкова влудяващо сложен живот, че издържа само благодарение на бурната сексуална и емоционална страст.

„Какво направих от любов“. Имаше подобна песен — помисли си Били, докато изпробваше един матрак — и навярно е писана за жени, глупаво измамени като мен, но сигурно нито една от тях не е бъркала толкова безнадеждно в чувствата си. И вероятно никоя от тях не е била французойка.

Едва преди четири години Били бе открила как умело да поддържа две отделни самоличности. Едната бе на американската милионерка Били Айкхорн, която живееше в най-добрия апартамент в „Риц“ и съобразно с положението си прекарваше времето си в проби на дрехи, покупки на старинни предмети, организираше приеми, а повечето нощи изчезваше скандално един Бог знае къде. Другата беше просто на Хъни Уинтроп, учителка в неделно училище от Сиатъл, чиито дни минаваха в изследвания върху Волтер, и пет нощи в седмицата спеше със Сам Джеймисън в непретенциозното студио близо до Плас де Вож — очарователен, освободен от условности район на Париж.

Сега, в черупката, в която нарочно се бе затворила, тя живееше сама, в самотно легло, не я очакваха никъде, не пазаруваше, не даваше приеми, не пробваше тоалети в „Диор“ и „Живанши“, нямаше любовник, нито лъжи за разказване, нямаше кола и шофьор — нищо, освен една почти празна къща и дискретна прислуга, която никога не й задаваше въпроси. За два дни Били се почувства тъй, сякаш се просмукваше през пукнатините на Париж като дим, наблюдаваща, ала незабележима.

Районът около улица „Вано“ беше кафява кокучка в сочната праскова на Париж, дотолкова лишен от туристически забележителности, че през нощта беше тихо като на село, макар че, ако се заслушаше по-внимателно, можеше да чуе непрестанния тътен на заобикалящия я град, изискано приглушената му покана за веселба, съблазънта на светлините му, нетърпеливите звуци на таксиметровите клаксони… „И почти заговорническия — помисли си тя — смях на мъже и жени.“

Но на Рю дьо Варен, най-близката пресечка на Рю Вано, строг полицай охраняваше резиденцията на министър-председателя и не позволяваше на колите да паркират. Наоколо почти нямаше търговска дейност, с изключение на една известна обущарница — „Кордонери Вано“, — където цялата стара аристокрация носеше за поправка ботушите си за езда и ръчно изработените си обувки; миниатюрен магазин за сирена; няколко магазинчета за цветя; няколко фризьорски салона; и тук-там обикновени бистра, чиято клиентела изцяло зависеше от хората в квартала.

Според Били нямаше опасност да срещне някой познат, още повече че ограничаваше странстванията си в района между своята къща и люксембургската градина. За нищо на света не би искала да попадне на някой, който би я разпознал и би я попитал какво прави в Париж. Но имаше всички причини да предполага, че дори и сега, в разгара на туристическия сезон, на никого не би му хрумнало да се разхожда из тихите сиви, тесни и малко меланхолични улици в тази част на Париж. Всички най-добри хотели и търговски центрове, както и повечето музеи и известни ресторанти бяха разположени на десния бряг; очарователните дребни антиквари, шикозните бистра и галериите се намираха на други места по левия бряг, по-близо до Сена. Непосредственото й обкръжение наистина бе великолепно, стига да познаваш тайните му, но иначе непривлекателно, мрачно и дори негостоприемно, освен ако нямаш достъп до някоя от големите каменни къщи и посолства, които криеха вътрешните си градини от погледа на минувача.

Били усещаше нужда да се разхожда, докато капне от умора. Единствено непрестанното движение пропъждаше мислите, които искаше да избегне. Но само паважът не й беше достатъчен. Тя погледна към изкушаващия изглед на просторната Люксембургска градина зад метална ограда с изострени, позлатени върхове. Точно срещу Били имаше слабо използван страничен вход. Оставаше само да пресече улицата и щеше да се озове в един от най-големите паркове на Париж, толкова буржоазно тежък, че бе способен да привлече само най-любопитните и може би заблудили се туристи.

Листата вече бяха придобили онзи особен оттенък на ръждиво златисто, характерния есенен цвят на всички парижки дървета. Били почувства остра нужда, осезаема жажда да усети под краката си добре почистените алеи на Люксембургската градина, да се загуби в уединението на нейната красота, създадена още през 1257 година от картезианските монаси, да седне на някое дървено столче и да се загледа в откритото небе. Спомни си, че само ученици, млади майки, студенти и пенсионери посещаваха парка през седмицата, макар през уикендите да се изпълваше с многочленни семейства от целия град, привлечени от кукления театър и големия шестоъгълен плитък басейн, в който поколения деца бяха пускали своите лодки играчки.

Тя погледна в двете посоки, бързо прекоси улицата и след секунди се озова в почти празните очертания на Люксембургската градина. Пое си дълбоко дъх, усетила свободата, и закрачи под старите дървета, оставяйки на фантазията си да избере следващата алея, като спираше само за да си отдъхне, когато умората я надвиваше.

Сякаш спеше зимен сън на открито, а не в някоя пещера. Били разсеяно и с благодарност се настани на неудобния стол, защото щеше да е немислимо да седне на тревата в парижки парк. Никой на света не знаеше къде е и освен ако не се строполеше мъртва на стола, никой нямаше и да разбере, но вярна на френските закони, тя винаги носеше със себе си някакви документи. Преди, когато бе живяла тук, държеше в чантата си фотокопие на паспорта. Днес имаше само шофьорска книжка и неколкостотин франка в джоба на панталоните.

Били знаеше, че се нуждае от това време на безгрижно уединение, преди да предприеме следващата стъпка в живота си. Ако се бе опитала да се усамоти в оградената си със стена градина вкъщи, никога не би могла да постигне усещането за пълно бягство, което бе възможно тук, на шест хиляди мили разстояние, сред един парк и непознатите му посетители, всеки със свой собствен живот. Хиляди нишки щяха да я обвързват с къщата отвъд градината, с хората в тази къща и с проблемите, които я бяха прогонили тук. През целия си живот е била опасно импулсивна, знаеше го прекадено добре, и това бягство в Париж, колкото и неочаквано да изглежда, беше начин да не прибързва с действията си, да обуздае импулсивната си природа.

Трябваше ли да се безпокои от тази самота? Ама че беше смешна. Жена с къща само на двайсет и пет минути път пеша оттук, жена с банкова сметка точно от другата страна на Сена, на Рю Камбон, жена, която трябваше само да махне на някое такси, за да се озове в „Риц“ и да бъде посрещната повече от радушно, жена, която още утре можеше да се качи на самолета за Ню Йорк, а оттам на друг за Лос Анджелис, едва ли такава жена бе откъсната от света. Люксембургската градина не беше Тибет.

Но, от друга страна, реално погледнато, тя беше сама, тъй като се бе скрила от всички и само портиерът и жена му знаеха, че е в Париж. Беше избягала инстинктивно след спречкването със Спайдър; избра това място, което не бе споделяла никога с него, което познаваше по-добре от себе си.

Колко дълго щеше да остане? Може би същият инстинкт, който я бе довел, щеше да й каже дали да остане завинаги, реши Били и се отправи обратно към Рю Вано, където си взе душ и се преоблече за вечеря в пуловер и панталони също толкова непретенциозни като старите. В момента най-важният проблем, който би искала да обсъжда, бе дали да започне вечерята с вкусни бретански сардини в масло, със зеленчуковата супа на деня или с парче парижка шунка, сочно и бледорозово. Беше се разхождала достатъчно, за да похапне всичко, което желае, осъзна Били, макар че по необясним начин бе загубила апетита си. Може би още не се бе аклиматизирала.

През следващите пет дни Били се разхождаше по шест часа на ден, спеше по десет часа, без да си спомня нищо от съня, и хапваше простички блюда, но без апетит. Живееше за момента и пропъждаше неприятните мисли с помощта на купчинка леки романчета с мека подвързия, едно, от които постоянно носеше в чантата си. Единственото нарушаване на този ритъм бе посещението й в малкия фризьорски салон две преки от къщата, затвърдило убеждението й, че е невъзможно да попаднеш на лош фризьор в Париж. Стана толкова смела в анонимността си, че от време на време си позволяваше да седи край басейна с лодките и да наблюдава премеждията на миниатюрната регата. Слушаше спокойното бъбрене на майките и бабите, заети с плетките си, и успяваше, съсредоточавайки се максимално върху безметежното си обкръжение, да не мисли за нищо. Един следобед, напълно отдадена на тази душевна леност, притвори очи, наслаждавайки се на октомврийското слънце. Изу маратонките си и блажено задряма.

— Казват, че ако останеш достатъчно дълго тук, ще видиш всички, които познаваш — отбеляза гласът на Сам Джеймисън, който придърпа един стол и седна до нея.

„Сигурно сънувам“ — рече си Били невярваща и не си направи труда да отвори очи.

— Още ли се представяш като Хъни Уинтроп? — Това беше неговият глас, предизвикателен и закачлив.

Тя продължаваше да стиска клепачи, без да показва, че го е познала, ала вече знаеше, че не сънува.

— Това е най-късият път от студиото ми до булевард „Монпарнас“, ако те интересува — продължи Сам. — И сигурно се питаш какво ли ще правя на „Монпарнас“ следобед? Ще повярваш ли, че съм тръгнал да се видя с един майстор на рамки за новата ми работа, която току-що завърших? Смятах да отида в събота, но денят е прекалено хубав, за да стоя затворен вкъщи. Виждам, че и ти мислиш така, иначе защо ще си тук? Нямах представа, че си се върнала в Париж. Аз останах тук, знаеш ли. Не, няма как да знаеш, нали така. Освен ако не четеш специализираните списания за изкуство. Имах изложба в Лос Анджелис миналата година, но не те поканих, стори ми се неразумно…

— Как се осмеляваш да стоиш тук и да ми дрънкаш глупости? — гневно го прекъсна Били, като отвори очи и се извърна към него. — Откъде тоя кураж да ме заговаряш? Безпокоиш ме на публично място и ако не се махнеш, ще го сторя аз!

— Е, поне си все така откачена. Ако само ми се беше изсмяла, щеше да ме съкрушиш.

— Не се ласкай — каза Били, възвръщайки си самообладанието, докато завързваше маратонките си с треперещи пръсти. — Наистина ли си въобразяваш, че ще продължавам да ти се сърдя цели три години? Много преувеличена представа имаш за себе си.

— Зависи — отговори Сам бавно. — Зависи колко долен и глупав съм бил. Би могла да ми се сърдиш вечно и пак да не е достатъчно.

— Ако това е извинение, задръж си го! Не ме интересува.

Били скочи на крака и бързо се отправи по посока на фонтана „Медичи“. Той я догони с лекота; бе все същият мускулест червенокос мъж, комуто бе позволила да я нарича „миличко“ и да я хвърли гола в леглото един час след като го бе срещнала.

Сам сложи силната си ръка на скулптор върху рамото й и я спря насред алеята.

— Моля ти се! Не си отивай, Хъни! Ако наистина не ми се сърдиш повече, защо не ми дадеш минутка да ти обясня?

Беше се озовала в капан. Ако не му дадеше тая скапана минута, той до края на живота си щеше да си въобразява, че означава за нея много, а последното нещо, което би желала, бе да подхранва егото му.

Тя погледна часовника си.

Мога да ти отделя минутка — каза тя. — Само не ме наричай „Хъни“ — беше прякор и винаги съм го мразила.

— Как тогава?

— Били.

— Били Айкхорн… Спомням си последната нощ, когато ми каза коя си. Все още ли се наричаш така?

— Много си близо до истината — отвърна тя пренебрежително.

— Били, прочетох писмото ти, но не му повярвах.

— Не ми казваш нищо ново. — Тя нехайно повдигна рамене. — Хенри ми каза, след като ти буквално се изплю в лицето ми в „Лип“.

— Опитай се да разбереш — продължи той умолително, решен да се обясни докрай. — Бях продал пет големи скулптори за един следобед. Пет! Повече от половината от изложбата, първата, която направих в Париж, а ги бях работил години. Изведнъж от някакъв неизвестен скулптор се превърнах в магьосник с нечуван успех. Разбира се, убеден бях, че ти стоиш зад това, всеки на мое място щеше да си помисли така, защо не и аз? Оттогава продавам почти всичко, което направя… но, за Бога, Били, това беше първото ми признание — и точно тогава открих колко си била богата. Бъди справедлива, ти не ми беше казала истината за себе си…

— В писмото ти обясних защо излъгах. — Били беше непреклонна.

— Имах само няколко минути да го прочета, преди да продам първата си работа. Онези първи клиенти, по дяволите, изобщо не им повярвах! Години на усилия и изведнъж, като гръм от ясно небе, такъв триумф? В такива мащаби? Били, с всяка продажба аз си вярвах все по-малко. Чувствах се… Божичко… като поддържан мъж! Като твой жиголо, твоя играчка, твой разглезен любимец, който не може да се оправя сам. Това беше най-отвратителният следобед в живота ми. Проследих всеки купувач до последния, разпитвах ги дали не са ти приятели — те решиха, че съм побъркан — и най-накрая си доказах, че нямаш нищо общо с това. Но ти вече беше изчезнала. И аз никога, никога не си простих.

— Чудо голямо — безжалостно реагира Били.

— Беше — безпомощно отвърна той. — По-голямо не ми се е случвало.

— Щом си се чувствал толкова виновен пред мен, защо не ми писа? Знаеше, че можеш да пишеш до „Риц“.

— Аз… трудно е за обяснение… — Той се изчерви силно, както ставаше винаги, когато бе много развълнуван.

— Сбогом, Сам — каза Били и бързо се обърна. Нямаше нужда да знае. Не желаеше да знае.

— Не, почакай, причината бяха парите ти, по дяволите! — Той заговори накъсано, почти без дъх. — Мислех си, че ако ти пиша, след като съм бил толкова… такова абсолютно лайно… толкова идиотски безсърдечен… онези хладни, ужасни неща, които ти наприказвах… ти щеше да си помислиш, че го правя… о, по дяволите! — заради парите, както всички останали мъже. Знаех, че не е така, но в писмото си ти казваше, че всички мъже, които си познавала, се променяли… от парите. Боях се да не ме вземеш за… един от тях.

— Винаги си бил прекалено горд, Сам. У тебе това е порок, а не добродетел.

— Да не мислиш, че не знам? — Той сграбчи двете й ръце в своите. — И виж какво ми струваше — така и не можах да се влюбя отново. Макар че опитвах, повярвай ми!

— Сам, не преувеличавай. Не ти прилича и не променя нещата, нито пък ги прави по-добри. На света има хиляди видове любов, ти може да твърдиш каквото си искаш, няма да ми подейства.

— Били, ти беше единствената жена за мен. Още си единствената.

— Красиви думи, Сам, но идват малко късничко, не мислиш ли? Приемам извинението ти, ако се опитваш да се извиниш, но другото е само поза. Хайде да си кажем довиждане, и без това съм в друга посока.

— Няма да ти кажа довиждане! Не и след като те открих заспала на слънцето между две старици. За малко да избягам, преди да събера кураж да те заговоря. Стоях там десет минути, целият разтреперан и неуверен. Виж, не може ли просто да си поговорим, просто да седнем някъде и да пийнем нещо? Вече знам коя си всъщност — дори знам кой всъщност съм аз, един нещастен слабоумник, който не вярваше достатъчно в себе си, за да ти се довери. Не може ли поне да пийнем заедно заради добрите стари времена? Моля ти се, Били, нека те погледам още малко, само за това те моля.

— В началото беше една минутка, сега искаш да пийнем.

Бе постъпила неразумно. Прекалено дълго остана на тази сенчеста, прошарена от слънцето пътека, прекалено дълго се бе взирала в нежната кожа на Сам, в красивите му, сближени сиви очи под тежките червеникави вежди, беше задържала очите си върху ямките под скулите му, където бе обичала да допира устни, върху голямата уста, която бе целувала толкова често, и беше открила, че си спомня колко хубаво ухаеше той.

Всъщност какво имаше да губи? Защо да не пийнат по нещо? Тя имаше време, той имаше време и беше точно моментът за по едно питие. Пък и беше започнало да захладнява и скоро щяха да заключат вратите към парка. Старите приятели, дори стари любовници не бива да се отбягват вечно заради някакво недоразумение, колкото и сериозно да е било, не и когато единият се е извинил толкова мило.

Освен това се бе уморила да чете романчетата си.

Отговорът й се криеше в мълчанието, в моментно просветление осъзна Сам.

— Коя е твоята посока? — попита я бързо.

— Ей там отзад, от другата страна на басейна.

— Близо сме до Сен Жермен де Пре — каза Сам. — Искаш ли да отидем във „Флор“ или в „Дьо Маго“? Или може би ще са пълни с туристи по това време на годината?

— Вече трябва да познаваш Париж колкото мен. Каза, че не си го напускал, а аз се връщам за първи път.

— Май изобщо не го познавам добре — призна Сам. — Преди да се срещнем, бях разгледал достатъчно според мен туристически забележителности. Когато ти изчезна, аз най-сетне научих френски и щом започнах да усещам джоба си наистина пълен, се преместих в по-голям апартамент точно зад ъгъла. Все още работя в старото студио и почти не се отделям от къщи, освен ако не трябва да отида в друга страна заради някоя изложба, организирана от импресариото ми. Но дори и тогава мърморя.

— Звучиш ми като някой старомоден парижанин — засмя се Били. — Много от тях са живели и умирали в кварталите си, без дори да проявят любопитството да пресекат Сена и да видят другия й бряг.

— Признавам се за виновен… Левият бряг не ми допада особено. Да те открия днес тук беше невероятна случайност… Ако не беше майсторът на рамки… ами картите ми не показваха, че ще ми дойдеш на гости в студиото.

— Хич не е за вярване, както казват по филмите. Но не изключвай и съвпадения. На сценаристите в Холивуд им се разрешават по две съвпадения на сценарий — иначе загазват.

— По-добре да побързаме — предупреди я Сам. — Иначе и ние ще загазим. Чувам полицая да казва на хората, че скоро ще заключват.

— Няма нищо по-дразнещо от навика им да заключват парковете още на здрачаване — отвърна Били. — Чудесно е, че го правят, но ми се иска да не беше така.

— Да, характерно е за французите. Имат репутация на романтици, но винаги се спират навреме.

— Истината е, че са най-разумните хора в Европа.

— Освен швейцарците.

— Освен швейцарците — съгласи се Били. — Хващам се на бас, че вече си излагал в Женева.

— Цюрих. — Той се ухили.

— Всичко ли продаде?

— Всичко.

— Това е чудесно.

— Благодаря. Накъде ще вървим? Аз се загубих.

— Ами в тази посока — безгрижно каза Били. — Все ще открием някое кафене.

Тя прекрасно знаеше накъде са се упътили. Трябваше да покаже на Сам своята къща. Преживяванията й с него нямаше да са описали затворен кръг, ако той не видеше къщата, където тя бе смятала да живеят заедно, конюшнята, която бе превърнала в мечтаното от него студио. И тогава той щеше да разбере колко много се е заблуждавал по отношение на нея.

— Какво е това? — попита Сам, щом Били отвори високата желязна порта, врязана в покритата с бръшлян стена на Рю Вано.

— Моят каприз. Добър вечер, мадам Мари-Жан.

— Добър вечер, мадам, добър вечер мосю.

— Добър вечер, мадам — каза Сам.

— Мадам Мари-Жан, ще бъдете ли така любезна да ми заемете бутилка червено вино и две чаши?

— Разбира се, мадам, веднага ще ги донеса.

— Благодаря, мадам Мари-Жан.

— Няма защо, мадам.

— Бихте ли ги оставили в зимната градина, мадам Мари-Жан?

— Разбира се, мадам. Веднага, мадам.

Били и Сам прекосиха двора, тресейки се в беззвучен смях от ритуала на обикновената френска любезност.

— Късметлия си, че не те представих — избъбри — Щеше да започне още едно безконечно „мадам“ и „мосю“ и неизбежното споменаване на времето.

— Коя беше тази?

— Жената на портиера. Почакай, преди да влезем в къщата, искам да ти покажа още нещо. — Били го поведе към едно от дългите каменни крила, с няколко стъпки по-високо от първия етаж на къщата, избра друг ключ и отвори катинара върху двойната дървена врата, над която имаше прекрасен барелеф с изправен на задните си крака кон. Фенери върху елегантни подставки украсяваха вратата от двете страни.

— Някога това е било конюшня — обясни тя, докато включваше осветлението, което бе поръчала да инсталират вътре, дълги редици от халогенни лампи, чиято светлина заливаше всяко кътче от единия до другия край.

— Прилича ми на огромен склад — каза Сам, премигвайки.

— Има две дузини отделения за конете, всяко препълнено с мебели, които чакат да бъдат разопаковани.

— Кога мислиш, че е строено?

— Някъде през двайсетте или трийсетте години на осемнадесети век.

— Впечатляващо е — измърмори Сам, поглеждайки към високия таван.

— И аз така мисля. — Били реши да не му казва все още защо е поръчала такова мощно осветление, което според архитекта бе струвало колкото осветлението в операционна. — Хайде да видим какво става с виното.

Били и Сам седяха в зимната градина и отваряха втората бутилка вино, която мадам Мари-Жан бе оставила на една табла на пода, бордото от 1971 година, пазено от нея за специални случаи.

— Никога не бих могъл да си представя как изглежда интериорът на къща като тази — каза Сам. — Докато не си бил в нея, дори и без мебели, не можеш да предположиш, че крие такъв чар. Разбирам защо си поискала да я притежаваш.

— Навремето никой не разбираше, но пък и аз не съм търсила ничий съвет.

„Не — помисли той, — ти не би търсила съвет, мое великолепно момиче, което намирах за безумно щедро, когато пожела да ми купиш онази миниатюрна бутилчица от битпазара. Ти, с твоята чистота, скрита красота, толкова срамежлива, та помислих, че никога няма да поискаш нещо, докато не ме помоли да ти покажа работите си, а се оказа, че ме искаш в себе си толкова силно, колкото и аз теб; ти, която отново заплашваше да ме възбудиш в онази пицария, когато отчаяно се нуждаех да хапна нещо, за да мога да те обладая за трети път в продължение на също толкова часа… и би могла да го сториш само с гласа си, с думите си, ако не те бях спрял… не, ти не би поискала съвет за нещо толкова маловажно като покупката на огромна къща.“

— Виждащ ли оня бор в градината, най-високия? — попита Били.

— Да, защо?

— Там смятах да окачим крушките за Коледа. Коледата на 1981.

— Оо.

„Господи, защо правиш това с мен, Хъни? Не ми казвай да те наричам Били — помисли той разбунтувано; — не е ли достатъчно, че ме доведе тук, в тази празна къща, да седиш с мен и да пиеш вино, да се изтягаш в тази ниша на безопасно разстояние от мен, но не толкова далеч, че да не мога да видя формата на зърната ти под пуловера и да си спомня как изглеждаха гърдите ти, когато лягаше отгоре ми. Бяха твърде големи и твърде стегнати, за да ги притисна една към друга. Но помниш ли как се опитвах да го правя, Хъни? Колко обичах да съм под теб, по корем, а ти да измисляш все нови и нови мъчения като онзи път, когато започна да ме ближеш от петите до глезените, нагоре-надолу, без да отиваш по-далеч, ближейки и смучейки, докато аз се възбудих толкова, че се изплаших да не полудея, изпразних се на леглото, ала ти не каза нито дума, просто продължаваше да смучеш чувствителното място в свивката на коленете, докато точно навреме не прошепна: «обърни се» и ме пое в себе си, помагайки си с ръка, а аз се изпразних още преди да проникна до края… помниш ли?“

— Всички дървета в градината са вечнозелени — каза Били. — Това беше единственият ми жест към Калифорния — зелена градина през цялата година.

— Добре си го измислила.

„О, Хъни — изкрещя той вътрешно, — какво ме е грижа за тези дървета, когато мога да мисля само за онези нощи в студиото ми, как спяхме в леглото ми, аз бавно се събуждах, никога не съм се събуждал толкова бавно, и откривах, че съм възбуден, с твоята ръка върху члена ми, и в същото време ти се преструваше, че спиш, обърната на една страна, и аз плъзвах члена си в теб отзад бавно-бавно, сякаш се боях да не те събудя, и се преструвах, че не чувам ускореното ти дишане. О, Господи, толкова беше хубаво, никой от нас не проронваше и дума… нито дума, дори и на следващия ден. Преструвахме се, че не се е случило. Точно това правиш сега с мен, Хъни, преструваш се, че не виждаш колко съм възбуден и само чакам от теб знак. Точно това правиш… Познавам те прекадено добре, Хъни, за да греша.“

— Били, ти изобщо омъжи ли се? — попита дрезгаво.

— Сам.

— Да.

— Щастливо?

— Така мисля — късо отвърна тя.

— Така мислиш? Какво искаш да кажеш?

— Ами… не съм сигурна.

„Това беше най-калпавият отговор, който съм давала някога — помисли тя, — това е почти покана. Не си сигурна? Щом не си сигурна, не би трябвало да си тук с този мъж, когото някога си обичала, нали? Трябва да си някъде в някое малко приятно бистро, да похапваш от добрата вечеря и да си четеш лекото романче, както бе правила цяла седмица, но положително не би трябвало да си тук, под тази оскъдна светлина, със Сам Джеймисън. Какво ли би си помислил Спайдър, ако ме видеше сега? Какво ли би си помислил Спайдър, ако знаеше, че съм тук, в тази къща, за чието съществуване може и да съм му казала, но може и да не съм? И какво би си помислил, ако реша да заведа Сам горе и да му покажа втория етаж? Само че аз не съм го решила, нали? Ако Сам знаеше, че съм го довела в къща само с едно легло… моето легло… той би… но всъщност кой кого иска да заблуди? Мога да падна на колене и да го имам още тази минута, мога да се хвърля отгоре му и да разкопчая панталона му, да извадя втвърдения му член, който познавам като собствената си ръка, и да го вкарам… о, Боже, искам устните му върху моите, искам члена му в себе си, трябва да съм била луда да остана тук сама с него, иска ми се да си разкъсам дрехите и да разтворя крака точно тук, в тази ниша, в тази минута, и да го оставя да ме докосва и да ме смуче, и да ме разтваря по неговия си начин, да му позволя да влезе в мен… Той го желае толкова силно… да не мисли, че не виждам? Сигурно знае, че светлината е достатъчна да видя колко е издут, колко е готов, побъркан от желание, но той няма да помръдне, ако аз не му позволя, ако не му дам знак, само най-малкият сигнал ще е достатъчен, и после бъдещето ще е известно, заровете хвърлени, аз ще се простя с мъките си и няма да погледна назад. Никога вече! О, този мъж още ме обича дори и без да ми го казва, не е преставал, разбрах, когато се изчерви, а също и по очите му, прекадено добре го познавам, за да се лъжа…“

— Затова ли си тук, в Париж, съвсем сама? — попита Сам. — Защото не знаеш?

— Да.

— Стигна ли до някакви изводи?

— Не още. Всъщност дори не мога да мисля за това разумно.

— Защо ме доведе тук?

— За да ти докажа, че в писмото съм ти писала истината, че възнамерявах да ти призная коя съм веднага, щом се открие изложбата, и че приготвях тази къща за нас. Отказах да се омъжа за теб по друга причина, а не защото не ти вярвах.

— Ами конюшнята?

— Мислех, че от нея става идеално ателие.

— Но на покрива няма прозорци.

— Не са разрешени съществени структурни промени в сграда дори и да е частен дом, ако е определена за исторически паметник, както е тази. Затова осветлението вътре е толкова силно.

— Разбирам. А ако сега те помоля да дойдеш с мен вкъщи и да прекараме заедно нощта, какво ще кажеш?

— Не мога, Сам.

— „Защо? Защо да не можеш, по дяволите“! За Бога, Били, аз те обичам, никога не съм преставал. Защо не ми дадеш още една възможност? Желая те… И не се опитвай да ме убедиш, че и ти не ме желаеш, защото няма да ти повярвам.

— Желая те, но не мога.

„Наистина не мога — смаяно си помисли Били. — Пощурявам, като си помисля за това, но не мога да се пресегна към теб, мътните да го вземат, защото не съм жената, която бях някога… Бих ли могла сега… да върша нещата, които би направила Хъни? Щях ли да се безпокоя за Спайдър? Щеше ли Сам да отклони мислите ми от Спайдър Елиот? Мога ли изобщо някога да го обичам пак толкова?“

— Не можеш! Защото още си влюбена в съпруга си?

— Май така излиза.

— Къде е сега това щастливо копеле?

— На шест хиляди мили оттук.

— Мисля, това ми дава отговора. Ние сме тук, само ти и аз, съвсем сами, и от него ни делят континент и океан. Никога няма да научи нищо за това, нали? Ти никога няма да му кажеш… ти си най-добрият лъжец на света, ала не можеш. Няма друга причина. Защото просто не го желаеш достатъчно.

— Така стоят нещата.

— Все нямам късмет. — Сам се изправи да си ходи.

Ще те изпратя — каза Били. — Външната врата се отваря трудно.

— Стой далеч от мен, госпожо.

— Сам, съжалявам.

— И двамата съжаляваме, но моментът е неподходящ. С нас винаги е било така. Били, още нещо, хрумвало ли ти е някога, че не бих могъл да работя без естествена светлина? Че тази великолепна конюшня щеше да ми изглежда като тъмна, мрачна килия в затвор, че предпочитам петте стъпала към таван, на който струи слънчева светлина?

— Не съм се замисляла… Била съм идиот! Но ти би могъл да запазиш старото си ателие…

— Не си ли спомняш как имах навика да се събуждам сутрин и да започвам работа веднага, щом се развидели, преди закуска, често с часове? Все още е така. Трябва само да нахлузя комбинезона и да отида зад ъгъла.

— Май съм приемала нещата за даденост.

— Само това. Не е голяма работа.

— Всъщност е голяма работа… Било е много глупаво от моя страна.

— Не се коси — и без това нищо не се получи. Ще ме целунеш ли за довиждане? Били, Хъни, любовта на моя живот?

— Не мисля, че е добра идея. През живота ми са ме наричали как ли не, но не и пълна глупачка, Сам, скъпи. Е, поне не напоследък… през последната седмица. — Били се засмя тихо и затвори вратата след него.

17.

Щом „Гълфстрийм“ достигна нормална летателна височина по обратния си маршрут към Калифорния, Джиджи се облегна назад в седалката и затвори очи, а мислите й се върнаха към проекта „Изумрудът на Уинтроп“, който се бе научила да разчита и разбира през последната седмица под вещото ръководство на Ренцо Монтегардини. Всички се бяха съгласили, че за да знае върху какво точно да наблегне в текста на рекламата, трябва да е подробно запозната с целия проект на кораба.

— На най-ниската палуба, наречена „Козирог“, пасажерите ще се хранят — обясняваше й Монтегардини. — Преди, когато корабът е бил товарен, тя е била горната палуба. Сега там са каютите на офицерите, кухнята и ресторантът и пътниците ще имат чувството, че се хранят в непосредствена близост до океана. Освен това, понеже е ниска и разположена в центъра, има преимущество на максимална стабилност.

— Как хората решават къде ще седнат за вечеря? — попита Джиджи.

— Правят заявките си през деня в зависимост от настроението. Метрдотелът ще задоволи всяка молба, от маса за двама до маса за дванайсет, а резервациите за вечеря ще се приемат по всяко време от седем и половина до девет и половина, за да може ресторантът да затвори в единайсет и половина.

— Има ли маса на капитана? — попита Джиджи.

— Може ли без такава? Ако няма, къде би се хранил капитанът? Всяка вечер той ще кани различни хора, за разлика от старата традиция, когато на капитанската маса са сядали едни и същи хора всяка вечер. А сега погледни тук, Грациела Джована, на следващата палуба, „Джемини“, сме разположили апартаменти, които ще отличават кораба от всички останали. От всяка страна на централния коридор има по четиринайсет апартамента, всеки по 560 квадратни фута. С тези на петте нови палуби общо стават 84 плюс апартамента на собственика. Когато е пълен, „Изумрудът на Уинтроп“ ще побира максимум — забележи добре, — максимум едва сто и седемдесет пасажери, плюс още сто и четирийсет души персонал. Обикновено кораб с такива размери побира два пъти повече пътници, но с по-малко апартаменти.

Това момиче го разсейваше, призна си Ренцо Монтегардини с киселата констатация на мъж, трийсет години по-възрастен от Джиджи, изискан мъж, мъж, на когото жените са предлагали много възможности, голяма част от които са били приети с взаимно удоволствие. Тя му пречеше да се съсредоточи, навеждаше се над проектите с такова покорно желание да получи обяснения, с пламнали от възбуда прекрасни очи под черните кадифени ветрила на клепачите.

— Всеки апартамент — продължи той примирено, мислейки си за Бен Уинтроп — има две стаи една до друга. Влиза се през къс коридор, от двете страни, на който има по една облицована в бледорозов мрамор баня и стая гардероб със сейф за скъпоценностите. За облицовката на стените съм използвал комбинация от бледо дърво и брокат в пастелни цветове, като съм помислил и за шумоизолацията. Използвам и много вградени огледала от пода до тавана, за да увеличават пространството ида отразяват морето.

— Ами люковете? — попита Джиджи.

— Скъпа колежке — шокиран започна архитектът, — в каютите на персонала да, много люкове, но в апартаментите съм проектирал прозорци от пода до тавана, които с натискане на копче ще се покриват с щори през нощта, за да могат пасажерите да си отспиват, без да ги дразни слънцето. Люкове!

— Откъде да знам — каза меко Джиджи. — А как изглежда останалата част от апартамента?

— Ето тук, на пет фута от фоайето, се вижда стената, която отделя стаите. В спалнята има голямо легло, което при нужда се разделя на две единични, вградени нощни шкафчета и дълга тоалетка срещу леглото. Другата стая е многофункционална, с телевизор и видео, вградено барче, писалище и кръгла маса, която може да се използва за закуска или разни игри. Всеки предмет, всяка отделна мебел бе подбрана от проектантския колектив с едничката цел да създава чувство за празничност.

— Тази разделителна стена тук ли спира? — Джиджи, слагайки пръст на проекта.

— Да, тя отделя само спалнята. Когато двете стаи се сливат в една, цялото пространство се превръща в просторна, удобно мебелирана дневна, с изглед към морето, с достатъчно място за коктейл за трийсетина човека — но и с уют, подходящ за двама.

„Устата й — мислеше архитектът в този удобен апартамент — ще е опасно мека и копнеещо жадна, когато отметне глава за целувка; гърдите й са разположени високо, закръглени и раздалечени, подобно на онези в старинните гравюри, които ме измъчваха като момче.“ Той въздъхна и си спомни възрастта й. И своята.

— Какво ще има на палубата, Ренцо? — нетърпеливо се заинтересува Джиджи.

— Бутици и туристическия офис, Грациела Джована. Горе ще намериш всички необходими помещения за един пътнически кораб, балната зала, големи и малки барове, казиното, библиотеката, фитнес залата, козметичния салон, гимнастическия, специален бар, наречен „При Рик“, и, разбира се, голям басейн, шезлонги и много пространство за сериозните спортисти.

— Ами какво ще стане, ако обиколя двайсет пъти откритата палуба и огладнея?

— Откритата палуба, която сме нарекли „Зодиак“, има открит скай-бар с пресни сокове за запалените по здравословното хранене. Тук, на носа на „Зодиак“, в салона „Екватор“, високо над капитанския мостик, сервираме закуски двайсет и четири часа на ден с традиционен чай следобед. Ако все още си гладна, има обслужване по стаите цял ден и цяла нощ. Изглежда, имате отличен апетит, пикола синьорина.

— Била съм готвач — обясни Джиджи. — Обожавам да мисля за храна.

— Очарователен талант — каза той. — Къде е удоволствието без апетит.

— Ренцо, а тук — каза Джиджи, сочейки с пръст, — тези две големи, празни пространства на кърмата на „Зодиак“ да не са основите на комини?

— Точно така. Нямат друга функция, освен декоративна. А отвореното пространство зад тях, точно на кърмата, е друга открита палуба.

— Ами ако на кораба има два големи хеликоптера? Можете ли да използвате тези основи като хангари? Могат ли хеликоптерите да се приземяват на откритата палуба?

— Би могло, разбира се, но не сме планирали два хеликоптера. Защо?

— Просто си мислех… да кажем, че през деня сте на док в Лондон — ако група жени поискат да посетят модно ревю в Париж, вместо да разглеждат забележителностите на Лондон, спокойно биха могли да го сторят с хеликоптер и да се върнат на кораба за вечеря, нали така? Или ако сте на док в Пирея, вместо да дишат мъглата на Акропола, с тях може да направят екскурзия до един-два гръцки острова — има хиляди начини да се използват.

— Обсъждали ли сте хеликоптерите с Бен?

— Не, но ще го сторя, щом смятате, че ще има място за тях.

„Бих намерил място дори за четири хеликоптера, ако ти намериш място за мен — помисли Монтегардини — с твоя разтапящ ме, поглъщаш, зашеметяващ чар, ако ме приютиш, докато се почувствам омаломощен като победител на бойното поле.“ Той прехапа устна и отново си помисли за Бен Уинтроп. Човекът притежаваше всичко, всичко.

— Ренцо? Ренцо! Не мислиш ли, че би могъл да поспестиш малко пространство от балната зала — прекалено голяма е — и да направиш склад за костюмите и пробна?

— С каква цел, мой скъпи начинаещ архитекте?

— За балове с маски. Мисля, че трябва да има бал с маски за всяко пътуване, бал с изненади, с различни костюми всеки път. Ще се закупуват предварително, ще се складират и ще се пробват от пътуващите с консултацията на опитни професионалисти. Не виждам къде другаде може да се направи това.

— И къде ще спят тези професионалисти?

— Може би… със служителите? — предложи Джиджи с мъркащ, предразполагащ тон, който за негово отчаяние му припомни котките на жена му.

— Ще опитам, Грациела Джована, на този етап няма нищо невъзможно.

— О, Ренцо, ти си ангел! Щом няма невъзможни неща, би ли могъл да направиш главната трапезария съвсем мъничко по-малка и да отделиш една стая за частни приеми, където хората да дават специални вечери: да речем, една китайска вечеря, една италианска, една индийска? Могат да я резервират още преди круиза и да си организират там честването на рождени дни и годишнини — не ти ли звучи добре?

— Ще видя, мила моя Джиджиета, ще се опитам да направя нещо — въздъхна той.

Джиджи дотолкова бе очарована от изучаването на проектите, че до края на седмицата вече ги имаше в умален мащаб и ги сложи в специална чанта заедно със Sizione Maestra, рисунката на „Изумрудът на Уинтроп“ и комплект фотоси от интериора на апартаментите. Този пакет с ентусиазираното одобрение на Бен щеше да се използва като специално рекламно допълнение, отделно подвързано и вмъкнато в „Таун енд кънтри“, „Аркитекчъръл дайджест“ и „Вок“. С помощта на подбрани пощенски кодове беше възможно изпращането му по местата, където живееха повечето от бъдещите американски пасажери на „Изумрудът“. На последната страница от това допълнение имаше само един ред текст — обява, че първият круиз на „Изумрудът на Уинтроп“ е разпродаден.

— Май не те притеснява, че броиш пилците си предварително, а, пикола Грациела Джована? — беше я попитал Ренцо с вдигнати вежди.

— Първият круиз ще е само за поканени — увери го Джиджи. — Директно от Венеция за Ню Йорк. Би ли отказал на такава покана?

— Ако е от теб, скъпа и безценна моя колежке, никога.

Джиджи с бележник и молив в ръка седеше в самолета, който я връщаше обратно в Калифорния, и пишеше картичка, която трябваше да върви заедно с подаръка й за Елеонора Колона, навършваща другата седмица шейсет и пет. През последната година Джиджи беше пътувала много до Сан Франсиско по работа с дизайнерите от „Индиговосините морета“, за да поддържа рекламната им кампания свежа и на ниво. Приятелството й с възрастната дама сериозно се беше задълбочило. Сега Джиджи винаги отсядаше в стаята за гости на Елеонора Колона и вече познаваше отблизо голямото сплотено семейство: от тримата братя Колинс и техните съпруги до последното внуче.

През петте дни престой в Ню Йорк тя бе имала време да посети някои от любимите си „ловни полета“ за изящно старинно дамско бельо, оглеждайки се за романтичните, богато украсени, шити на ръка одеяния, създадени в онези дни, когато жените са познавали еротичното предизвикателство на загадката и са били съвсем наясно, че колкото по-малко показват, толкова повече усилват желанието. В една кутия при краката й се намираше истинска находка, бански костюм от 1894, дреха на сто години, носена от еманципираните жени, след като специален звънец прогонвал всички мъже от плажа.

Състоеше се от четири части: първата — много широка и дълга до земята наметка от плътен бял лен, богато украсена с волани и панделки и завързваща се на врата под двойно набрана яка. Тя изцяло покривала банския костюм, докато собственичката се движела по плажа. Под наметката храбрата дама носела дълга до коляното клошпрана, силно пристегната в талията рокля от тънък лен, облечена върху отделни гащи от още по-тънък лен, набрани при коленете и стигащи почти до средата на прасеца. И роклята, и гащите бяха в тъмносиньо и бяло, с контрастираща бродерия с морски мотиви. Последната част от ансамбъл, а представляваше шапка на сини и бял и райета с панделки от двете страни, която трябвало да се слага на главата.

На Довил му бяха нужни двайсет и пет години, за да се възстанови след сензацията, предизвикана от онова загадъчно италианско момиче, което се появило една сутрин на плажа и дотолкова запленило мъжете в града, че за няколко дни по магазините из цяла Нормандия не останал нито един бинокъл. Никой не знаел името й, макар че през нощта всички в казиното я коментирали, дори крупиетата. Скоро мълвата донесла, че се казва Елеонора. Но дали била обикновена танцьорка или дъщеря на херцог? Благородна кръв ли течала в жилите й, или била актриса? Успели само да научат, подкупвайки прислужничките, които я изсушавали от водата след смелото й гмуркане в морето, че имала изваяното тяло на куртизанка, кожа на малко дете, лице на ангел и била скромна като монахиня. Освен това била само на петнайсет години. Побъркани от желание, двама млади принцове и изпроводили подаръци по прислужничките. Единият й изпратил диамант с големината на кестен, който преди това бил собственост на някакъв махараджа; другият — диамантена диадема, притежание на семейството му от петстотин години. Молели единствено за среща с Елеонора, докато се качвала в закритата карета, очакваща я в края на плажа. Ала тя върнала подаръците без отговор. Двамата принцове я наблюдавали всеки ден с биноклите си с толкова запленени сърца, че не мислели за нищо друго. Един ден за сума, достатъчна да подкупи президента на Франция два пъти, те успели да сменят прислужничките, като облекли техните рокли и бонета. Елеонора, която не била бъбрива, не забелязала нищо странно, докато не се върнала от топването си в океана и не отишла в кабината, за да й свалят банския костюм. „Защо ме карате да чакам мокра до кости?“ — изненадано попитала тя. — „Не виждате ли, че тази проклета дреха е полепнала по мен? Ще пипна грип, ако не побързате.“ Но „прислужничките“ й били толкова замаяни при вида на мократа тъкан, очертаваща божественото й сластно тяло, че не били в състояние да помръднат. „Е, добре тогава, ще трябва сама да се съблека“, обявила тя с влудяващо треперене и сама разкопчала банския си костюм, понеже била умно и сръчно момиче. В този миг и двамата принцове се хвърлили в краката й, засрамени от стореното, защото осъзнали, че Елеонора е жената, за която всеки от тях копнее да се ожени — а техните майки се опасявали, че такава жена не съществува. Закривайки очи в разкаяние, те се разкрили пред Елеонора, а тя спокойно отвърнала: „В такъв случай може би някой от вас ще е така любезен да ми подаде кърпата.“ Тази нощ Елеонора се появила в казиното на Довил под ръка с двамата принцове. Дори звукът от въртенето на рулетката заглъхнал, докато тя обикаляла царствено помещенията, облечена само в своята богато надиплена бяла ленена наметка, а дългата й черна коса падала свободно върху раменете. Украшения й били портокаловите цветчета в косата, понеже била твърде млада, за да носи диаманти. На следващия ден Елеонора изчезнала от плажа, а също и по-красивият от двамата принцове, онзи, който пръв й подал кърпата. Според достоверен източник те заживели в блаженство на калифорнийския бряг, където Елеонора вече била принцеса много преди тя и нейният принц да се откажат от титлите си, за да станат граждани на Съединените щати. Най-малката дъщеря на Елеонора е майка на Елеонора Колона, друга впечатляваща красавица, която съзнава могъществото на мокрия бански костюм.

С много обич, Джиджи

В долната част на картичката Джиджи внимателно бе нарисувала с много хумор и изразителност момента, когато Елеонора най-после излиза от спокойното море на Довил и бърза към прислужничките си, очакващи я с наметката, в която тутакси да я загърнат.

Доволна от себе си, Джиджи пъхна картичката в кутията и я завърза с панделка. Позвъни на стюарда да му каже, че е готова за обеда. Все още имаше на разположение цели часове, за да напише картички и за поразителния викториански сватбен комплект, състоящ се от пет части, който беше открила за Саша, и за шикозния смокинг с кадифена яка от епохата на Едуард, очевидно никога необличан, който беше изровила за Вито. Ще трябва да си пусне мустаци, за да е достоен за него.

Джиджи се появи в агенцията толкова рано в понеделник сутринта, че очакваше да е между първите гладни души край масата за хранене. Беше прекарала вълнуваща, безсънна нощ, превъзбудена и обсебена от проектите за „Изумрудът на Уинтроп“. Осъзна, че се е преуморила в три и половина посред нощ, когато все още мислеше как да придума Ренцо да отдели помещение за нормална по размери маса за пинг-понг върху частта от палубата, запазена за шезлонгите. Пинг-понгът беше единственият спорт, в който самата Джиджи изпъкваше, единственият спорт, с който според нея почти всеки би могъл да се справи колкото и да е неатлетичен. След още един час на трескава концентрация върху турнир по пинг-понг, продължаващ през целия круиз и завършващ с раздаване на фантастични награди, изведнъж й хрумна, че масата за пинг-понг може да се качва и сваля за минути, че не се нуждае от специално място, и най-сетне се успокои достатъчно, за да потъне в едночасов дълбок сън, но се събуди в шест, сякаш до ухото й бе прозвучала противопожарна сирена.

— Здрасти, Поли — каза уморено Джиджи на секретарката, докато си взимаше една чиния, надявайки се, че поничките не са толкова калорични, колкото винаги си бе мислила.

— Здрасти, забравихме те вече. Как е Ню Йорк?

— Фантастичен. Как е животът във „ФРБ“?

— Страхотен. Виж, Виктория иска незабавно да те види, веднага, щом се появиш.

— Тя тук ли е вече?

— Днес всички подраниха — каза Поли, имаше вид на човек, който знае нещо, ала не може да го каже.

— Което обяснява защо не са останали понички — каза Джиджи разочаровано, слагайки две лепкави канелени кифли върху чинията и наливайки си горещ чай от каната.

Отнесе закуската си в своя офис, в момента празен поради отсъствието на Лайза Леви, талантливия художествен директор, който работеше като неин творчески партньор, и реши, че нищо, което би могла да й каже Виктория, не е по-важно от храната. Не си беше приготвила закуска вкъщи и усещаше главата си олекнала. Устата й беше пълна, когато телефонът иззвъня.

— Поли е, Виктория иска да знае тръгнала ли си за офиса й.

Джиджи задъвка на ускорени обороти и припряно преглътна.

— Мога ли да се нахраня толкова бързо, за Бога? За малко да се задавя и да умра.

— Вземи си кифлата с теб, в кавгаджийско настроение е.

— Майната й. Кажи на мис Вики, че ще се появя веднага, щом приключа с трансценденталната си медитация и изчета „Диър Аби“. Ако не си изпълня сутрешния ритуал, денят ми ще тръгне накриво.

— Джиджи, моля те, направи го заради мен — рече Поли.

— Е, добре.

— „Ако Виктория си въобразява, че може да ми развали сутринта, греши“ — помисли си Джиджи, докато вървеше по коридора и влизаше в големия офис, където царуваше Виктория.

— Е? — каза Джиджи, спирайки отвътре до вратата. Арчи и Байрон, също тук, изглеждаха възбудени, а Виктория изпробваше нова мелничка за черен пипер, оставена до голяма чиния с понички, сирене крема и пушена сьомга. — Да нямам рожден ден? — попита Джиджи очаровано, когато и Арч, и Бай я приближиха, за да я поздравят с целувка.

— Малко парти за добре дошла — обясни Арч. — Липсваше ни жизнерадостната ти муцунка, ако щеш, вярвай, затуй те посрещаме с любимата ти храна — да изразим обичта си.

— Значи затова е било бързането — обърна се Джиджи към Виктория, чувствайки се съвсем мъничко засрамена от непочтителните си мисли. — Ами да започваме!

— Идеята беше моя — гордо заяви Байрон. — Арчи искаше да вземем торта, но аз знам какво обичаш най-много.

— Не си си дал парите на вятъра, Байрон Трети — поздрави го Джиджи, докато се черпеше щедро. — Тебе попитаха ли те, Виктория? — заинтересува се тя.

— Аз бях за хайвер „Белуга“ и „Дом Периньон“ — каза Виктория, — но предложението ми беше отхвърлено. Никога не съм си падала по понички. Джиджи, искаш ли черен пипер за сьомгата?

— Може малко — отвърна Джиджи. Когато Виктория Фрост свързваше купища хайвер и шампанско с Джиджи Орсини, значи нещо не бе наред.

— Разкажи ни ти как мина седмицата, Джиджи — каза Арчи, щом приключиха с яденето.

— Арчи, защо ти не разкажеш на Джиджи за нашата седмица? — пресече го нетърпеливо Виктория. Не беше ли достатъчно, че все пак се беше съгласила с тази абсурдна закуска, ами трябваше да слуша и изблиците на Джиджи за някакъв си кораб и проектите му? Беше очаквала този момент от миналия вторник, шест нетърпеливи дни, в които си представяше как ли ще се почувства Джиджи, когато най-после осъзнае, че в нейно отсъствие агенцията се е разраснала и е поела работа за милиони, че се е променила от наскоро създадена кантора, където тя бе глезена, привилегирована и смятана едва ли не за чудо, в агенция, в която просто ще е само още един служител, макар и зает с работа до гуша.

Байрон и Арчи си бяха подготвили защита за празненството по посрещането й. Въпреки че тя ги разубеждаваше, те се чувстваха някак неловко, задето бяха взели клиентите на „Скрупули две“ в нейно отсъствие. Арчи дори беше предложил да дадат на Джиджи поста асистент на художествените директори, ала Виктория го отряза.

— Ще й дадем някакъв пост, когато дойде и ни представи годишния си отчет — бе настояла тя и не отстъпи от решението си. Колко типично за момчетата, да припират с награди, които Джиджи щеше да приеме като даденост. Вече й бяха дали купища пари. Беше им останал само постът, ала Арчи и Бай нямаха талант да управляват, така и не разбраха какво наказание е една отложена награда и не осъзнаваха необходимостта от поддържане на ред сред творците.

Госпожичка Орсини без съмнение трябваше да получи възнаграждение, но нямаше смисъл да се престарават. Носът й беше вирнат още преди да постъпи на работа; беше влетяла като вихър, преливаща от самочувствие, но през онези напрегнати дни, когато се бореха да преодолеят трудностите пред новата рекламна агенция, беше невъзможно Джиджи да се сложи в някакви рамки — тя „свиреше соло“. Сега обаче, след гигантската придобивка на „Бийч Кажуълс“, картината напълно се бе променила и Джиджи оставаше на заден план. Нямаше вече да е момичето чудо, дребен доставчик на средни клиенти, осигурени от лесната щедрост на Бен Уинтроп, който сигурно се поздравяваше винаги, когато чукаше Джиджи безплатно, тъй като рекламата влизаше в разходите на всеки бизнес. Дали Джиджи бе осъзнала, че представлява сексуалната равностойност на един делови обяд?

— Защо не й кажеш, Виктория? — обади се Арчи. — Това е твоя рожба, не моя.

— Не ме интересува кой точно ще ми го каже — заяви Джиджи, — стига да разбера какво е. Имам да ви разправям толкова за „Изумрудът“.

— Джиджи, ти не си била тук повече от година — започна Виктория, възприемайки ролята на водач, принадлежаща й по право според нея.

— Доказа, че си добър редактор — продължи тя. — На всички ни беше ясно, че се боиш от семейственост и фаворизиране, когато настояваше да стоим настрана от „Скрупули две“. Само че…

— Само че… — прекъсна я Джиджи. — Не ми харесва тази дума. — Сега знаеше причината за хайвера и шампанското.

— Само че — продължи Виктория с лека усмивка, сякаш тя и Джиджи имаха някаква тайна помежду си — ти несъмнено си осъзнала, че вече си постигнала достатъчно голям успех, за да ни налагаш тези скрупули, не намирам по-добра дума, абсолютно непрофесионални и несправедливи по отношение на нас като твои работодатели.

— Намекваш, че не съм професионалистка ли, Виктория?

— Точно обратното. Когато беше млада и зелена, Джиджи, наистина не беше, но вече не е така. Всички сме съгласни, че се превърна в истински рекламен специалист. — Усмивката на Виктория стана по-широка, сякаш те двете се разбираха много по-добре, отколкото се предполагаше. — Преди ти да дойдеш тук, преди да разбереш естеството на работата, Арчи и Байрон направиха прибързана грешка. Оставиха те да ни подрежеш крилата и да ни попречиш в установяването на контакти с клиенти, за които бяхме съвършено готови. Миналата седмица се срещнах със Спайдър Елиот — отдавна не му харесва да работи с „Русо и Русо“ — и той не се поколеба да ни прехвърли „Скрупули две“… дори не желае да преговаря с никакви други агенции.

— Защо не ме уведомихте в Ню Йорк, преди да се уговаряте със Спайдър? — попита Джиджи разгорещено.

— Да те уведомим? Хайде, Джиджи, като професионалист ти отлично знаеш, че ръководството не е длъжно да иска разрешението ти за нов клиент. Приемаме съгласието ти за даденост.

— Кога стана всичко това? — попита Джиджи; бузите й горяха.

— Преди около седмица — има ли значение?

— Преди седмица? Спайдър и Били знаеха как се чувствам. Не са се обадили да ми кажат… — Джиджи се почувства напълно объркана, когато се огледа и видя как Арчи и Байрон сияят насреща й, въпреки че бяха нарушили тържественото си обещание.

— Явно семейство Елиот са съгласни с нас, че вече си голямо момиче и няма нужда да те глезят.

— Не ми е ясно защо от теб не става добър редактор, Виктория, много те бива в обидите — озъби се Джиджи.

Виктория не й обърна внимание.

— Ще работиш с Байрон като художествен директор — каза тя — и ще направиш нов текст за каталога.

— Правя го от години, много ти благодаря — рече Джиджи и стана. — Една от главните причини да дойда тук беше да избягам от тази работа.

— Джиджи, можеш да го вършиш с вързани очи — нетърпеливо каза Виктория. — Толкова ли е трудно да приемеш, че ни стоиш на пътя и ни пречиш да обслужваме клиент, който иска да работи с нас, както и ние с него?

— Благодаря ви за закуската, но нямаше нужда да ме тъпчете, за да ми съобщите новината.

Тя бързо се обърна към вратата, за да не гледа ухилените, предателски, самодоволни лица на Арчи и Байрон. Смятала беше, че може да разчита на тях, но вече знаеше, че е сгрешила въпреки чара им. Не беше ли чарът съществено оръжие за художествения директор? Беше смаяна и дълбоко разочарована, че бяха заговорничили зад гърба й, и то с Виктория.

Ако Виктория наистина я смяташе за такъв професионалист, щеше да поговори с нея какъв е най-добрият начин да вземат за клиент „Скрупули две“, вместо да я чака да напусне града, за да си свърши необезпокоявана работата.

— Има и още новини, Джиджи. Седни, не бързай толкова — припряно я спря Виктория.

— Какви новини? — Джиджи се обърна и видя, че тримата имат еднакви изражения на лицето — ликуващи и победоносни.

— Големи новини! Невероятни новини! — каза Арчи. — И „Бийч Кажуълс“ са наши!

— Не ви вярвам, по дяволите — смая се Джиджи. Беше опознала индустрията на плажното облекло из основи и разбираше какво означава това.

— Повярвай! — Арчи сияеше. — Деветдесет милиона долара на година!

О, Боже — това е фантастично… великолепно… ала… ала…

— Ала какво? — попита Байрон. — Няма „ала-бала“ с клиент, който струва деветдесет милиона долара.

— Ще… ще влезем в конфликт с „Индиговосини морета“ — не се предаде тя.

— О, за Бога, Джиджи, това не е аргумент — засмя се Байрон.

— Но конфликтът все пак е неизбежен — настоя тя.

— Разбира се — съгласи се Арчи. — Затова се отказваме от „Индиговосини морета“. — Най-невероятното беше, че „Бийч Кажуълс“ ни станаха клиенти в един и същи ден със „Скрупули Две“ и ние всички седнахме тук и се напихме — не беше за вярване — разказваше й Байрон. — Трябваше да бъдеш тук.

— Май вие е трябвало да бъдете тук — каза Джиджи тихо, съзерцавайки възбудените им горди лица. — Имахте ли проблем да съобщите новината на братята Колинс?

— Не е нещо, с което да не мога да се справя — самодоволно заяви Виктория.

— Попитаха ли дали аз знам за това?

— Казах им, че отсъстваш от града. Сигурна съм, че разбраха — и те са в бизнеса като всички нас.

— Не като всички нас — произнесе Джиджи бавно. — Мен не ме бройте.

— За какво говориш? — невярващо попита Арчи. — Сигурно се майтапиш как да не те броим, какво искаш да кажеш, по дяволите?

— Часът на истината, Арч. Просто осъзнах, че не ме бива да работя в рекламния бизнес. Не съм професионалистът, за когото ви е толкова удобно да ме смятате, аз…

— Виктория, предупреждавах те, че ще се разстрои — запелтечи Арчи.

— Не е заради „Скрупули две“, Арчи, а заради вашата двуличност. Заради неспазеното обещание, което ти и Байрон ми дадохте, преди да се съглася да поема тази работа — нарушихте го, защото имаше възможност да се сдобиете с клиент и не искахте да рискувате, като ми се доверите…

— Чакай, това беше идея на Виктория, не…

— Няма значение кой го е измислил, вие всички сте се съгласили, не ме уведомихте цяла седмица, а после очаквате, че няколко сладки думички ще оправят нещата.

— Хайде сега, Джиджи, нямаш ли малко вяра в себе си? — каза Байрон.

— С тонове, Байрон, и дори бих помогнала да спечелите „Скрупули две“, ако ме бяхте помолили.

— Значи това е големият проблем — не сме ти повярвали достатъчно — обърна го на шега Арчи.

— Не става въпрос за егото ми, Арч, а дали съм подходяща за рекламата. Вие, момчета, сте в бизнес, според чиито закони, ако се появи голяма риба, малката трябва да се извади от аквариума. А аз не се отказвам от малката си риба, привързвам се към хора, които са били добри с мен, като Елеонора Колона и синовете й, и се гордея с начина, по който помагахме на „Индигивосини морета“. Знам, че ми се доверяваха, а вие разрушихте това. Всички знаехте колко близка станах на цялото семейство. Разбирам, че е трябвало да се откажете от клиента, но защо поне не ми дадохте възможност да им обясня?

— Това е нелепо — ядно отвърна Виктория. — Ти не си в ръководството.

— Не е нелепо и ти го знаеш. Разделението между ръководство и творчески състав е напълно изкуствено, удобен начин за теб да получиш и задържиш властта, Виктория. Да не мислиш, че бих заложила всичко, което имам, само за да съм в творческия екип — да разбирам стойността на продукта, наистина да се отдам на клиента и после да го оставя на благородната ти милост, щом трябва да се взимат бизнесрешения?

— Е, нещата в нашата агенция стоят така. Виктория беше бясна. — Тя не е твоя собственост.

— Затова ще се махна оттук, госпожице Вики. Не ще се примиря с начина, по който се вършат нещата в този бизнес — или може би само в тази агенция да е така. Не си правете труда да ми изпращате личната кафеварка.

Джиджи напусна офиса, тръгна по коридора, излезе от сградата, качи се в колата си и подкара към къщи.

— Значи горкото ми детенце е останало без работа. — Вито нежно погали Джиджи по ръката, докато тя вечеряше с него и Саша.

— Както са тръгнали нещата — каза Джиджи, усмихвайки му се с любов, — накрая ще заживея в една стая с Нели.

— Нали семейството е за това — обади се Саша. — Това означава ли, че мога да уволня бавачката?

— На твое място не бих го сторила — посъветва я Джиджи. — Отказах се от бизнеса с храни, отказах се от рекламата, но няма да ми стигне куражът да бавя деца. Всичко друго, само не и това, но ви благодаря, че мислите за мен.

— Би ли искала да режисираш? — попита Вито.

Джиджи изсумтя развеселено. Всички в Холивуд — понякога като че ли и всички на този свят, включително архиепископът на Кентърбъри и главният равин на Израел — искаха да режисират.

— Бих могъл да те използвам — добави той.

— Какво му има на сегашния ти режисьор? — попита тя и както обикновено установи, че предпочита да не използва името на Зак, ако не й се налага.

— Нещо става с него — оплака се Вито. — Не мога да го разбера. „Дълъг уикенд“ е написан като черна комедия за Холивуд. Много от героите съвсем не са от приятните — те са в бизнеса, а ти знаеш какво означава това.

— Хора като теб, а, татко? — непочтително се ухили Джиджи, наслаждавайки се на щастието, което обгръщаше баща й и Саша, толкова голямо, че можеше да стопли всекиго около тях. — Най-обикновени скаути, а?

— Не се смей, както вървят нещата, някои от тях ще излязат точно такива. Черният хумор се превръща в горчиво-сладък, а оригиналният горчиво-сладък привкус избива на романтика. Един-два пъти Зак дори се увлече по сантименталното… и когато му изкрещях, той ми заобяснява, че режисирал, както го чувства. Господ да ме пази от режисьори! Кой го е молил да чувства!

— Не може ли да говорим за нещо друго? — попита Саша раздразнено. — В края на краищата той ми е брат и аз все пак се смятам донякъде отговорна за него. Сега вече знам защо казват да не правиш бизнес със семейство. Хайде да говорим за Бен Уинтроп, момчето милионер.

— Джиджи — каза Вито, — я почакай малко, та нали ти измисли „Омагьосанияттаван“ и „Линията Уинтроп“? Това най-малкото трябва да означава, че имаш пълно право да насочваш политиката на една рекламна агенция. Нали не възнамеряваш да оставиш клиентите си на „ФРБ“ след начина, по който се отнесоха с теб?

— Няма да се опитвам да им ги отнема — каза Джиджи. — Няма нищо по-лесно, ала колкото повече мислех за това, толкова повече осъзнавах, че е замесен голям проблем, нещо по-важно, отколкото, че ще им позволя да ги запазят.

— Какво е чак толкова важно? — Вито се втренчи в нея, добре развитото му чувство за справедливост бе дълбоко накърнено.

— Ами самият факт, че притежавам власт над клиентите. Не искам да моля Бен да им ги отнеме заради мен.

— Защо не? — запита Саша шумно.

— Не желая да го… притежавам. Ако го помоля, ще го стори на часа, но тогава аз ще съм… о, по дяволите, как да ви го обясня, за да ме разберете?… Ще съм под негов контрол много повече, отколкото сега.

— Чакай малко — каза Вито. — Ти контролираш клиентите, ала ако ги прехвърлиш към друга агенция, ще попаднеш под контрола на Бен Уинтроп, защото си използвала своя контрол? Правилно ли съм те разбрал?

— Точно. Но само дотук.

— Това, което дъщеря ти се опитва да обясни, е, че парите на Бен Уинтроп се харчат за рекламата на Бен Уинтроп и тя не иска да контролира начина, по който той си харчи парите.

— Но Джиджи не се притесняваше, когато го накара да инвестира в магазини и кораби — запротестира Вито.

— Но, татко, аз само предлагах как да харчи парите си, давах му идеи, които беше свободен да приеме или отхвърли. Щом веднъж вземеше решението си, агенцията ни се бореше за клиента си, но аз не съм контролирала решенията му.

— Хм. — Вито обмисляше думите й. — Значи, другояче казано, ти не възнамеряваш да се омъжиш за него, прав ли съм? Няма да станеш съпруга на клиент. В противен случай би прехвърлила тези клиенти толкова бързо, че Виктория Фрост щеше да пикае кръв.

— Саша, как му търпиш изразите? — попита Джиджи със смях, но не изглеждаше шокирана.

— Свиква се с времето. О, Джиджи, сигурна ли си, че няма да се омъжиш за него? Как ще оставиш толкова богат мъж да ти се изплъзне?

— О, още не е приключило. Все се опитвам да си представя как съм омъжена за Бен в продължение на пет, на десет години и все не мога. Въображението ми отказва…

— А моето не — замечтано рече Саша. — Представям си как двамата с Бен водите приказен живот по целия свят… и никак не ми е трудно.

— Когато срещна татко, виждаше ли се омъжена за него?

— Не е честно! Знаеш, че това е първото нещо, което си мислят всички неомъжени жени, щом срещнат нов мъж. Той ли е „избраникът“ или не? И ако не е, да спя ли с него все пак?

— Саша? — настойчиво повтори Джиджи. — Отговори ми на въпроса.

— Реших да се омъжа за него още в мига, когато Зак ни запозна.

— Е, видя ли?

— Това, което Джиджи се опитва да ни каже, е, че съдът още не е произнесъл присъдата си — обяви Вито. — Не се предавай, скъпа, навярно някой ден ще свикнеш да летиш със самолета на Уинтроп. Защо не си признаеш, че затова го харесваш — тайната на всяко женско сърце е транспортът. Ако имаш самолет и лимузина, няма значение как изглеждаш или колко си ужасен, наоколо ти ще гъмжи от мераклийки.

— Ами какво ще кажеш за яхта? — попита Джиджи. — Или кораб за круизи с хеликоптер на борда?

— Няма да е зле. — Вито продължи играта. — Но зарежи платноходките. Тях не ги броят. Транспортът трябва да има мотор.

— Честно, Саша — въздъхна Вито, щом се озоваха в леглото, — не знам какво става с тези хлапета — брат ти и Джиджи, с тия техни сантименти и деликатни, придирчиви чувства — май младото поколение е прекалено чисто, за да се справи с реалния свят.

— Саша се изкикоти.

— Какво смешно има? — попита Вито.

— Зак е по-голям от мен.

— Все забравям. Ти определено изглеждаш по-зряла. Обзалагам се, че никога нямаше да оставиш онези клиенти на Виктория Фрост.

— Щях да й смъкна скалпа, без да ми мигне окото. Виж, скъпи, наистина ли става нещо със Зак? Не исках да говорим пред Джиджи, но трябва да знам.

— Проклет да съм, ако го разбирам. За всеки друг режисьор бих казал, че му е отпуснал края, че си е стигнал тавана или му се е замаяла главата. Но нищо от това няма да е вярно за Зак, той е прекалено добър режисьор, отдаден на работата си, ала сегашният му филм изисква да е непрекъснато нащрек, а той от време на време се отпуска. Прекарвал съм часове на снимачната площадка, опитвайки се да го проумея, но почти без резултат. Всъщност само това вършех, преди да те срещна и да си намеря по-добра занимавка.

— Дали не е криза на средната възраст?

— Не е ли прекадено млад?

— Дори и да е. Не се ли държи като някой, преживяващ отвратителен развод? — попита Саша, а гласът й прозвуча още по-загрижено.

— Да, донякъде, и донякъде като някой, който се е влюбил в най-неподходящата личност, но не е това причината. Той не се е срещал с жени от месеци… всъщност вече не си спомням откога.

— Велики Боже! — ужаси се Саша и седна в леглото, изненадана от тази безпрецедентна новина.

— Наистина е престанал да се забавлява. Вместо да обядва с мен, той предпочита да слуша приказките на Елза Уърти — беше голяма звезда преди четирийсет години — за славните стари времена. Нали не мислиш, че се е влюбил в нея?

— Не му е в стила — отвърна Саша, още по-обезпокоена.

— Освен това е започнал да забравя. Да забравя! Ще повярваш ли, вчера първият помощник-режисьор трябваше да му напомни, че снима повторно вече завършена сцена? И това не се случва за първи път. Ако ме няма пет минути на снимачната площадка, започвам да се притеснявам.

— Защо не си ми казал за това преди? — поинтересува се тя.

— Не исках да те тревожа, скъпа. Мразя да пренасям проблемите от работата вкъщи, както имах обичай да правя някога. Официално ние все още сме в меден месец, който така и нямахме. В петък, когато той се обади на Майчето…

— КОГАТО КАКВО?

— Когато Зак телефонира на майка ви, за да я пита как е… Като всеки добър син го прави по няколко пъти в седмицата…

— О, Господи, Вито! Седиш си тук, разправяш ми, че Зак се обажда на майка ни и искаш да ме убедиш, че не е в депресия? Сигурно е жив-умрял. Майчето е последното убежище. Обаждаме й се само когато ни налегнат мисли за самоубийство! О, Боже, защо си мълчал досега? Да не би да си чакал да ми кажеш чак когато си пръсне черепа?

— Саша, преувеличаваш — търпеливо рече Вито. — Ти самата си ми казвала, че прекалено се притесняваш за Зак.

— Знам, но той й се обажда! Значи е в тежка депресия!

— Всъщност като се замисля, той не е вече същият Зак — съгласи се мъжът й. — Когато отидох в Калиспел, а това беше преди около десет месеца, тази… промяна… вече беше започнала. Не му се отразяваше на работата, затова не й обръщах голямо внимание, но, да, ти си права… в депресия е.

— Десет месеца? — машинално повтори Саша. — Толкова бях ангажирана с Джош и развода, с теб, че почти не съм виждала Зак през всичкото това време, ала десет месеца депресия, и то влошаваща се с времето? Е, знаем на коя мизерна злобна кучка трябва да благодарим за това, нали?

— Знаем ли? — смаяно попита Вито.

— Дъщеричката ти, твоята скъпа малка Джиджи, ето коя!

— Хей, внимавай кого наричаш мизерна злобна кучка!

— Извинявай, скъпи, но е такава. И какво прави сега тази неблагодарна, жестока изкусителка, играе си с чувствата на господин Великолепни, който за нея не е нищо друго, освен още една жертва на тщеславието й.

— Чакай! Престани веднага! Джиджи непрекъснато сменя партньорите си, което не е в стила й, а Зак не се чука наляво и надясно, което също не му е в стила, тъй че…

— А, значи, когато става дума за дъщеря ти, тя си сменя партньорите, а когато става въпрос за брат ми, той се чука наляво и надясно…

— Имай малко уважение, Саша, скъпа, и ме изслушай. Слушаш ли?

— Със затаен дъх.

— Джиджи и Зак още са влюбени един в друг.

Саша замълча, после възхитено кимна с глава.

— Никога няма да си простя, че не се сетих първа. А ти винаги ще ми го напомняш, нали, Вито? До края на дните ни ще го използваш като доказателство за превъзходството си.

— Само когато се налага — обеща Вито. — Какво ще правим сега?

— Ще уредим нещата, разбира се — каза Саша с обичайната горда увереност във възможностите си.

— Да, но как? Това продължава вече почти година.

— Толкова по-добре. Щом не са се забравили толкова дълго, значи е сериозно. — Тя притвори очи и се концентрира. — Няма много да го шикалкавим, ще уредим нещата по обичайния начин.

— Ще ги оставим на самотен остров за една седмица?

— О, скъпи, това е толкова типично хлапашко разрешение. Няма да правим нищо. Ти ще намекнеш на Зак, че Джиджи още е влюбена в него, а аз ще намекна на Джиджи, че Зак още е влюбен в нея. Но деликатно! Не забравяй, че те са умни почти колкото нас.

— Сценарият на „Много шум за нищо“, а? Не знаех, че още се използва.

— Използвал се е десет хиляди години преди Шекспир и ще се използва, когато колонизират Марс.

— Ами ако това не се получи с Джиджи и Зак?

— Тогава ще му мислим. Може да се обадя на Майчето — тя ще оправи всичко.

18.

В продължение на два дни след скарването с Били Спайдър Елиот живееше в монотонен, непрекъснат транс в опита си да се самооправдае, повтаряйки до безкрайност последните й думи към него. Едва ли сега някой, който го наблюдаваше, стръвно надвесен над работата си на бюрото, би могъл да си го представи като някогашния безгрижен калифорнийски сърфист. Държеше се толкова любезно с асистента си Томи Тетър, та човекът реши, че Спайдър сигурно възнамерява да го уволни.

Не преставаше да си припомня всички ужасни неща, които му бе причинила Били от момента, когато го нарече „безсъвестен чукач“ заради няколкото невинни целувки с Джиджи, до опита й да добави клауза за триседмичен изпитателен срок в трудовия му договор със „Скрупули“, когато за първи път дойде в Калифорния през 1977.

По средата на третата нощ, след четирийсет и осем часа мазохистична ярост, Спайдър се събуди след един сън за морето, който съживи у него усещането за румпела в ръката му и за безкрайния простор на океана. Лежеше в леглото, опитвайки се да си припомни всичко до последните подробности, и възпоминанията му за дните по море го завладяха.

След смъртта на Валънтайн през 1980 Спайдър си беше купил малка платноходка и с екипаж от двама души отплава на запад, пускайки котва на безброй острови между Лос Анджелис и Гърция, бягайки от самонаблюдения и притъпявайки болката си, като се впускаше в ежедневно състезание с природните стихии.

По време на това почти двегодишно пътешествие на жалейка и възстановяване той беше написал само две писма, и двете до Били. Беше изпращал на майка си пощенски картички от различни пристанища, но Били бе единственият човек, с когото бе изпитвал нужда да общува, единственият човек, когото продължаваше да чувства близък.

Сега, напълно разбуден, с гняв, който го изгаряше, той, шокиран и ужасен, осъзна, че изпитва чудовищна нужда незабавно да говори с Били и да изясни нещата помежду им. На света нямаше никой, при когото би могъл да потърси утеха от нещата, крито му бе наговорила Били, и от нещата, които й бе наговорил той — освен самата Били.

В последното писмо, което й бе изпратил по време на пътешествието, Спайдър й бе писал, че няма смисъл да се връща отново на работа, понеже никога няма да намери партньор като нея, с никого другиго няма да изпитва такова удоволствие да се бори рамо до рамо. Беше го писал на самотен гръцки остров в Егейско море, но сигурно тогава го е писал без капчица мозък в главата.

Крачейки из стаята, той си каза, че би дал всичко отново да изпадне в депресията, в която се намираше, когато той и Валънтайн дълго преди женитбата им се бяха скарали заради някакъв неин загадъчен любовник. Ето, това бе забавно, сравнено с начина, по който се чувстваше сега.

В онова спречкване с Валънтайн, припомни си внезапно Спайдър, той за първи път в живота си се държа съзнателно жестоко с жена. И за последен, преди да се отнесе жестоко с Били.

Къде беше тя, по дяволите? Още бе рано да я потърси у Джесика в Ню Йорк или в Мейн, където може да е с Доли — така мислеше Спайдър, докато се обличаше, защото вече нямаше никакви изгледи отново да заспи. „Хора с известността на Били не могат просто да изчезнат“ — каза си той, докато си приготвяше пържени яйца за закуска, но откри, че не е в състояние да се докосне до тях. Изпи няколко чаши нескафе една след друга и се взираше в часовника до пет часа, когато започна да върти телефоните. Джесика бързо го разбра от икономката й, беше във Флоренция, а Доли не бе се чувала с Били от седмица. В девет и половина Спайдър вече беше в офиса и чакаше да подхване Джози Спилбърг веднага, щом се появи на работа. Нямаше смисъл да упорства в гордостта си и да се преструва пред нея, че случайно е изгубил следите на жена си и се опитва да я открие само от чисто любопитство.

— Спайдър, ако знаех нещо, кълна ти се, щях да ти кажа. Не съм говорила с нея от пет, може би шест дни.

— Не би ли опитала да се свържеш с Джесика Щраус във Флоренция, Джози? И с когото още се сетиш?

До края на деня бяха изтощили всички, които можеха да знаят местонахождението на Били, от Джон Принс в Ню Йорк до портиера в Риц и колегите му във всички големи хотели в Париж, Лондон и Ню Йорк. Били просто бе взела лимузина до летището и се бе „изпарила“.

— Ще се върне, Спайдър, близнаците са тук — каза Джози успокоително.

— Повтарям си го цял ден.

— Елизабет — бавачката! Обзалагам се, че знае нещо! — възкликна Джози и Спайдър се втурна към къщи.

— Господин Елиот, щях да ви кажа, ако можех — увери го тя. — Но нямам никаква вест от нея. Аз самата вече се тревожа. Но според скромния ми опит тези… недоразумения… не продължават дълго, когато има малки деца вкъщи. Може би просто е искала да избяга за няколко дни от всички — почти година, откак ги роди, а това е голямо напрежение за всяка жена без значение колко хора й помагат.

— Трябваше да си вземем почивка — каза Спайдър. — По дяволите, защо не се сетих за това?

— Госпожа Елиот нямаше да се съгласи — равно отвърна бавачката. — Нямаше начин да я накарате да си вземе отпуск, освен ако не вземехте и близнаците с вас. Рядко съм виждала майка толкова… ами, отдадена на децата си.

— Това лошо ли е? — попита Спайдър.

— Всяко прекалено нещо е лошо. Винаги казвам на родителите да отиват някъде заедно от време на време, па макар и само през уикенда. Децата няма да усетят, щом аз съм тук, а родителите се нуждаят да останат насаме. Повторих го и на госпожа Елиот няколко пъти, но тя не искаше да чуе.

— Тя си има свои представи за нещата.

— О, да, наистина, и силна воля при това. Необичайно упорита жена е, две мнения няма, но аз си я обичам.

— И аз — каза Спайдър. — О, Господи, и аз!

В края на седмицата Спайдър бе толкова обезпокоен, че започна да мисли за намеса на полицията, макар Джош Хилман да го съветваше да я държи настрана.

— Какво може да ти каже полицията в Лос Анджелис? Знаем, че не е тук.

— Може би… ако се обърна към медиите?

— Спайдър, за Бога, нали не искаш да направиш личните си недоразумения достояние на всичко живо? Не се приближавай до медиите. Били не би го одобрила за нищо на света.

— Прав си, Джош, но все си представям…

— Ненужно преживяваш. Били не е от типа жени, които биха се самоунищожили, уверявам те. Тя е силна, Спайдър. Иди си вкъщи, поиграй с децата и помни, че след няколко дни всичко ще е само един лош сън.

— Да ти платя ли за тъпия съвет, Джош? По дяволите, съжалявам, знам, че правиш всичко, което е по силите ти. Отивам си вкъщи — нашата бавачка Елизабет ще трябва да се погрижи и за мен.

— Спайдър седеше в детската стая на близнаците като голяма, любяща играчка, докато те се катереха отгоре му, чувствайки, че няма да помръдне от пода, докато не стане време за сън. Не, той сам ще ги нахрани и двамата, и ще ги изкъпе също. Допирът до голите им телца му беше единствената утеха.

— Бау-бау! — каза Макс с умоляващо изражение на лицето. — Буу-гуу!

— Буу-гуу! — изплака с надежда Хал. — Буу-гуу!

— Куче ли искате, момчета? — попита Спайдър. — Бау-бау?

Те го гледаха настойчиво, решително издали напред долните си устнички в желанието си да бъдат разбрани.

— Буу-гуу!

— Бау-бау!

— Бавачке, чуйте ги само! Те искат куче! Току-що казаха първата си дума! Бау-бау! Добре, хлапета, ще идем да купим куче. Бау-бау. Невероятно е, вчера можеха само да махат за довиждане и да казват „мама“, а днес искат куче! Не са ли изключително интелигентни, само за едно денонощие да се научат да изразяват абстрактно желание?

— Не и като имам предвид времето, което Бърго О’Съливан прекарва с тях напоследък, измъквайки ги изпод носа ми. Съжалявам, че трябва да ви призная, господин Елиот, но първата им дума е опит да кажат „Бърго“. Момчетата проговарят по-бавно. Не му беше работа и му го казах, но белята вече беше сторена. — Елизабет неодобрително изсумтя.

— Бърго? Този кучи син, ще го убия веднага, щом го открия!

Спайдър се юрна да търси Бърго, оставяйки Елизабет да си мисли, че горката госпожа Елиот сигурно е била права да се махне от пътя на човек, способен на подобна ревност. Ставаше въпрос само за някакво си име в края на краищата.

— Бърго! Излизай от стаята си, страхливец такъв, или ще разбия вратата!

— Няма нужда да крещиш така — каза Бърго, появявайки се от покоите си със спокойната увереност на незаменим мъж.

— Къде е жена ми, мръсно копеле? Не ми разправяй, че не знаеш, децата те издадоха, нещастно лайно! Навъртал си се около тях — откога се интересуваш толкова от деца, жалък мошенико, долнопробен…

— Не знам къде е — каза Бурго с достойнство. — Няма нужда да ме обиждаш.

— Не, знаеш? — кресна Спайдър и го сграбчи за врата.

— Тя ми телефонира, не аз на нея — запелтечи Бърго. — Пусни ме!

— Защо не ми каза? Виждаш, че съм си изгубил ума, негоднико!

— Сигурно щях да го сторя след ден-два заради съчувствието ми към всеки представител на моя пол независимо кой е и как се държи, но трябваше да съм лоялен първо към госпожа Елиот, а тя ме накара да се закълна в гроба на майка си — с достойнство рече Бърго. — За щастие майка ми е жива и здрава.

— Какво, по дяволите, ти казва, Бърго? Какво, за Бога?

— Госпожа Елиот всеки път пита за децата и аз й разказвам с подробности, питам я как е тя и тя ми отговаря, че е чудесно, а после затваря.

— Слава Богу! — Спайдър се отпусна облекчено. — Сега, щом знам, че е добре, май просто ще трябва да почакам, докато се върне вкъщи. Може да е навсякъде.

— Един ден случайно я чух да казва нещо на някого, когото наричаше „Мери Джон“ или някакво такова чуждо име.

— Мери Джон? Откъде знаеш, че е чуждо?

— Госпожа Елиот не го произнася като американско име. Казва го по-гърлено и бързо, отколкото говори обикновено.

Спайдър вече въртеше телефона на Джош Хилман още преди той да бе довършил изречението си.

Джош, името Мери Джон говори ли ти нещо? Съпругата на кого! Мари-Жан? Били им изплаща заплати от години? И ти не се сети за тях? Господи, Джош, какво, ако къщата е празна и необитаема? Откога това би могло да възпре Били? О, съжаляваш, значи — върви на майната си. А сега ми дай този адрес, и по-бързо, задник такъв!

— Адвокати! — измърмори Спайдър на Бърго и му лепна една целувка на челото, после се втурна нагоре по стълбите, за да каже новината на Елизабет и да си вземе паспорта.

Били вървеше по улица Рю дьо Барбе дьо Жуи, размахвайки празна пазарска кошница. Беше отишла при най-добрия местен търговец на вина, за да върне на Мари-Жан виното, което портиерката й бе заела, и откри колко рядка е реколтата от 1971. Беше обещал да й намери една каса отнякъде, а ако не успее, да й поръча също толкова добро.

— Имате ли подходящо място да го съхранявате, мадам? — беше я попитал. — Ако имате, ще се опитам да ви намеря няколко каси.

— Имам отлична изба, мосю, но трябва да си помисля за по-голяма поръчка.

— На вашите услуги, мадам.

Трябваше ли да купува вино? Каси и каси вино? Най-добрите реколти, най-редките, големите съкровища? В Париж дори и в празна къща беше някак неудобно да нямаш вино подръка, в случай че някой се отбие. Във всеки нормален френски хладилник винаги имаше няколко бутилки шампанско; никой не се замисляше много, преди да си поиска шампанско, когато му предлагаха питие, защото знаеше, че бутилката ще свърши твърде бързо, за да се напие. Тя въздъхна, разочарована от лекотата на празната си кошница.

„Днес като че ли беше първият истински есенен ден“ — помисли си Били, докато завиваше зад ъгъла, за да измине късата отсечка от Рю де Варен, която отвеждаше към Рю Вано. Сутринта си беше облякла тъмночервено поло и чифт черни панталони и беше наметнала черен раиран вълнен шал. Не беше в настроение за Люксембургската градина. Сякаш се събуждаше от пристъп на леност, който я бе владял досега.

Беше в настроение да връхлети на Рю Камбон и да купи всичките нови костюми от колекцията на Шанел. Всички палта, всички рокли, всички колани, обувки, о, да, дузини и дузини, и дузини обувки!… О, не, щеше да загази! Не можеше да си покаже носа на Рю Камбон точно до задния вход на „Риц“. В „Шанел“ щеше да се сблъска поне с пет жени, които познава, особено в този следобеден час, когато всички имаха проби.

Ами ако си поръча кола и шофьор? Само няколко стъпки по тротоара, и щеше да се озове зад вратите от сиво стъкло на магазина; щеше да е със слънчеви очила и с голям копринен шал, който да закрива лицето й. Можеше предварително да се обади на управителя и да уреди да я отведат направо в някоя закътана пробна… Дали да не рискува? Същото силно желание да си купи нещо — каквото и да е — бе изпитала, когато купи къщата си. Подобно настроение е признак на опасна възбуда, на трескава нужда да се случи нещо. Чувстваше се тъй, сякаш бе преживяла тъмна арктическа зима или продължително възстановяване, през което е била принудена да остане в леглото и да не прави нищо.

Само Сам да не й беше изпратил онзи огромен букет от есенни цветя. И картичка, на която бе написал: „Ако някога промениш решението си, ако сметнеш, че моментът е подходящ, ето телефонния ми номер. Винаги ще съм тук за теб, любов моя. Сам.“

Не биваше да прави това. Това да не е крикет! Тя бе взела решението си и нямаше да го промени, но тези цветя, аранжирани във ваза от Мари-Жан, стояха на пода в една от стаите и червеникавокафявото им златисто великолепие й напомняше косата на Сам винаги, щом погледнеше към тях. „Ще ги изхвърля заедно с картичката веднага, щом се прибера у дома“ — реши тя категорично, завивайки на ъгъла на Рю Вано.

Облегнат на затворената врата на къщата й, стоеше висок мъж в тренчкот, кръстосал дългите си крака, сякаш бе там отдавна. Били спря поразена. Той беше с гръб към нея. Не я виждаше. Все още имаше време да се обърне кръгом и да отстъпи зад ъгъла.

Внезапно, без да разсъждава, се затича към него с всички сили и нищо не бе в състояние да я спре. При звука от стъпките й той тутакси се обърна и се втурна към нея и светът се промени завинаги.

— Не, скъпи, не, не сега, ще говорим за това по-късно. Ах, мадам Мари-Жан, ето ви и вас. Това е мъжът ми, мосю Елиот. — Били издуха носа си и избърса влажните си очи, пипкайки се с ключовете, кърпата на Спайдър и ръката му, която не искаше да пусне.

— О, мадам, простете ми! Той позвъни, ала аз не му разреших да чака в къщата. Не знаех, че мадам очаква мосю… — Мари-Жан млъкна, все още гледайки въпросително към Били, докато се здрависваше със Спайдър.

— Мосю Елиот ни изненада и двете. — Били се обърна към Спайдър. — Влизай в къщата, горкото ми бебче, едва се държиш на краката си, никога не съм те виждала толкова изтощен.

— Нямаше директен полет до Париж, затова летях за Ню Йорк през Атланта или може би беше Чикаго, не си спомням вече, после изпуснах конкорда и трябваше да чакам пет часа в Ню Йорк… Сигурно щях да пристигна по-бързо, ако бях гребал с лодка. Имам нужда да пийна нещо — грохнал съм, но от щастие. Искам да те целувам цели два дни. Две седмици. Два месеца.

— Мадам Мари-Жан, бихте ли… възможно ли е да ни заемете две бутилки от вашето вино, а също и две чаши?

— Разбира се, мадам. Къде да ви ги донеса, мадам?

— О, в малката приемна… не, всъщност по-добре ги донесете горе и ги оставете на пода пред стаята ми.

— Добре, мадам.

— Благодаря ви, мадам Мари-Жан.

Мари-Жан забърза към къщата си, за да вземе вино и да съобщи на Пиер новината. Високият рус мъж със спортни обувки, когото Били представи за свой съпруг, изглеждаше дори по-добре според нея от красивия червенокос от вчера. Дали утре няма да се появи някой висок чернокос мъж с черна обувка? Да работиш за мадам Айкхорн беше по-интересно, отколкото да ходиш на кино. И както вървят нещата, май ще трябва да поръча още вино.

Спайдър, моля те, нека да говорим утре, толкова си изморен, че ще се разпаднеш — каза Били, загрижена от отслабналото му лице и хлътнали очи, особено открояващи се сега, когато се бе изкъпал и обръснал и бе облякъл бял хавлиен халат, който не стигаше дори до коленете му.

— Ще се разпадна по-късно, първо искам да си изясним нещата с теб — заинати се той. — Само за това мисля и се нуждая от него много повече от почивка.

— Забраних си да си спомням за разговора ни през онази нощ — каза Били. — Знаех, че е крайност, но поне не изглеждам смазана като теб. Ядях, спях и се разхождах… Не бих се чувствала по-добре дори след една седмица във фитнес център.

— Аз не се хранех и не спях, защото знаех колко съм виновен. Никога няма да забравя колко отвратително се държах, нито пък ще си го простя, но щом ми мина ядът, се опитах да проумея защо — защо се отнесох така идиотски с теб, защо отказах да приема идеята ти за рекламния каталог с уважението, което заслужаваше, защо ти държах отвратителна, евтина сметка за парите, без да имам понятие от финанси?

— И успя ли да проумееш? — попита хладно Били, чувствайки как се изчервява при думите, които се бе опитала да изхвърли от съзнанието си.

— Да, накрая, щом осъзнах, че съм бил жесток с жена още един път, когато Валънтайн ходеше с Джош.

— Ти си знаел за тях? — Били не беше подготвена за това. — Валънтайн ми каза, но мислех, че никой друг не знае.

— И на мен ми каза — след като се оженихме. — И двамата умеем да пазим тайни — рече замислено Били. — Но какво общо има една кратка любовна връзка между други двама души през 1977 с теб и мен през 1984?

— Ревнувах от Джош — дори не го познавах тогава, просто някакъв мистериозен любовник, който ангажираше съзнанието на Валънтайн — и дори не знаех, че ревнувам, защото не бях осъзнал, че съм влюбен в нея. Изяждах се от яд, защото тя нямаше време да работи с мен както обикновено, защото вниманието й беше отклонено от мен и насочено към някой друг.

— Е, и? — попита Били, напълно озадачена.

— Когато се прибрах вкъщи онази вечер — нима е минала само седмица оттогава? — аз те видях отново, каквато изглеждаше преди, сияеща и очарователна, завладяна от ентусиазма на новата си идея — и почувствах… ревност, че тя може да те отнеме от мен…

— О, хайде, стига, това е лудост! Не си ме познавал другояче, освен като работеща жена…

— Откакто се родиха децата, ти си стоеше вкъщи с тях и аз се прибирах всяка вечер у дома при съпруга, която беше точно където бях очаквал да е през целия ден и вършеше онова, което очаквах от моята възлюбена да върши. Бях забравил какво е да живееш с наелектризирана, кипяща от енергия жена, която осъществява идеите си с едно само докосване на магическата си пръчица, жена с неограничени възможности, която не се нуждае от мен…

— Да не би да се опитваш да ми кажеш, Спайдър Елиот — невярващо го прекъсна Били, — че ти, точно ти, си искал да си остана вкъщи завинаги, да се грижа за децата и да чакам върховната минута на деня, когато ти най-после ще се появиш за вечеря?

— Аха. Идиотско, нали? Точно това исках дълбоко в сърцето си. Старомодна съпруга като майка ми. Връщане към 50-те години въпреки всичко, в което вярвах. И щом тази мисъл се загнезди в съзнанието ми, зазвъня звънец, който оттогава не е преставал да звъни. Исках ти да си като всички останали. Исках да ти бъда шеф. Исках ти да бъдеш моята малка женичка.

— Много си патетичен — рече Били. — Не съм слушала толкова абсурдни глупости.

— Но това е истината — с болка каза той.

— О, знам това — заяви тя презрително, — долових го в гласа ти и в моята глава зазвъня звънец… това е най-ужасното от всичко. Точно ти!

— Да, аз, истински пещерен човек по сърце. Може ли още малко вино? Още съм в шок.

— Ако знаех, преди да се оженим…

— Какво?

— Пак щях да се омъжа за теб, идиот нещастен. Ти, Спайдър Елиот, си като повечето мъже на планетата, просто го прикриваш по-добре. А сега, като знаеш противната истина за себе си, направи усилия да изпълзиш от пещерата или поне, щом се сетиш, че си пещерен човек, осъзнай се с един ритник в задника и започни да се държиш и да мислиш като интелигентното човешко същество, каквото знам, че си.

— Да, мадам — ухили се той, обезсилен от благодарност, отново напълвайки чашата си.

— И да ги нямаме повече такива! Без фалшива скромност. Бъди откровен с мен или ще ти напомням, че искаш момиче точно като онова, което се омъжи за горкия стар татко, ти… ти… извратен тип такъв.

— Тази песен е малко тъжна, ако се абстрахираш от думите.

— Може би е писана, преди някой да е знаел колко е тъжно това — каза Били отстъпчиво.

— Ами, авторът на текста е бил роднина на Фройд. Знаел е какво казва. Виж, скъпа, аз още не съм свършил.

— Да не искаш да кажеш, че има и по-лошо?

— Върнах се назад в мислите си до началото на „Скрупули“. — Спайдър отпи от виното, докато си припомняше:

— Осъзнах, че оригиналната идея за различен вид бутик на Родео Драйв бе твоя, ти беше двигателят за построяването му — аз само промених декора, гледната точка и наех нови продавачи… подробности.

— Но точно това го превърна в успех, както често ми напомняше.

— Все пак си беше определено твоя рожба. А „Скрупули две“ беше моя рожба — е, оригиналната идея принадлежеше на Джиджи, ако трябва да сме честни, но аз прозрях възможностите и те убедих. Хайде да пием за това! Щом се съгласи, ти веднага се залови за работа, убеди Принс да направи първите колекции, нае подходящи хора за техническото осъществяване и това го превърна в успех… тъй че ние работехме рамо до рамо през цялото време, веднъж единият вършеше по-важната работа, следващия път другият. Бяхме истински и равностойни партньори във всяко отношение.

— Хмм, истински равностойни ли? И аз бих могла да ти кажа това, но ти не желаеше да слушаш. Защо смяташе, че рекламният каталог е ужасна идея, щом не съм толкова безнадеждна?

— Не смятах! Мисля, че може да има огромен успех, но не искам да се превърне в мания за теб, както се бяха превърнали „Скрупули“, когато започна да откриваш нови магазини по целия свят. Ето къде правеше големите пари. Работеше по двайсет и четири часа на ден. Спечели с много труд парите си, не го забравяй. Ако не беше затворила всички магазини след смъртта на Валънтайн, щеше да удвоиш състоянието, което ти остави Елис Айкхорн… и няма да намираме достатъчно време един за друг, ако това отново се случи. Ти се залавяш за нещата по начин, който ме плаши.

— И мен ме плаши. Ако ти не беше дошъл днес, сигурно вече щях да притежавам „Шанел“. Не само дрехите, цялата компания. Не се майтапя. Всъщност бас държа, че ще е чудесна инвестиция сега, когато за тях работи Лагерфелд… Знаеш ли, скъпи, трябва сериозно да помислим…

— Виж, между всички проблеми, които споменах — прекъсна я Спайдър, допивайки чашата си, — няма неразрешим. Ще говорим за това утре…

Спайдър се заклати към леглото, пъхна се между завивките и моментално заспа.

Били погледа известно време как мъжът й спи, после състави списък с продукти и изпрати Мари-Жан да купи масло, хляб, шунка, сирене и други деликатеси, които не се нуждаеха от готвене, като пастет и студено пилешко, за да може да го нахрани още щом се събуди. Може би ще е достатъчно изтрезнял да си помисли за закупуването на „Шанел“… идеята не беше чак толкова лоша…

Но той не се събуди и Били си приготви лека вечеря, после, по-изморена, отколкото съзнаваше, се мушна в леглото и заспа толкова бързо, че имаше само няколко секунди да се наслади на присъствието на Спайдър в леглото до нея. Той все още спеше, когато тя се събуди рано сутринта. „Е, стига му толкова“ — помисли Били и го разбуди, макар и трудно.

— Къде съм? — попита Спайдър.

— Париж, Франция. Кой си ти?

— Спайдър някой си.

— Какъв си?

— Пещерен човек.

— Исках само да проверя. — Били се засмя.

— Ела в пещерата ми — нареди й Спайдър, сграбчвайки я нежно за косата. — Ние, пещерните хора, можем да понесем всичко, само не и да ни разделят с половинките ни.

— Къщата наистина ли е празна? — попита по-късно Спайдър, докато се обличаше, за да слезе в кухнята за закуска.

— С изключение на тази стая да. Повечето мебели са в кашони в конюшнята. Бих ти показала всичко, но нямам търпение да се върна у дома да видя момчетата. Хайде да се обадим в „Риц“ и да видим дали не можем да хванем първия самолет.

— Умирам от глад! — възрази Спайдър. — Нека позвъним след закуска, скъпа.

— Ами ако изпуснем следващия самолет само защото не съм се обадила по-рано?

— Един ден повече или по-малко…

— Лесно ти е на тебе… видял си ги вчера. Или може би онзи ден, губи ми се вече.

— Къде е кафеникът? — попита Спайдър веднага, щом се озова в новата кухня.

— Няма такъв. Сега, като се замисля, няма нито тенджери, нито тигани, само два ножа, оставени от работниците, тирбушон и моята чаша. На другата улица има кафене. Ще изпратя Мари-Жан.

— Ти какво си закусвала?

— Ами чаках водата от чешмата да потече вряла и после си слагах в чашата пакетче чай.

— Моята скаутка. Такова умно момиче. А как се свързваш с Мари-Жан, огън ли палиш?

— Май я чувам да отваря входната врата. Мадам Мари-Жан, вие ли сте? — извика Били.

— Да, мадам. Имате още посетители. Да ги поканя ли вътре?

— Мъж ли е, Мари-Жан?

— Не, не съвсем, мадам.

— Тогава значи жена? Каза ли си името?

— Не го каза, мадам.

— Пуснете ги да влязат, мадам Мари-Жан — рече Спайдър на своя френски, усвоен по времето, когато беше фотограф.

— Да, мосю. Подозирам, че са ме последвали — каза Мари-Жан, докато Хал и Макс, припкайки несигурно около Елизабет, се втурнаха в кухнята, почти поваляйки се един друг в желанието си да се доберат до Били. Запълзяха по краката й към скута и я сграбчиха за врата с пълнички силни ръце.

— Мама! Буу-гуу, мама!

— Мама! Бау-гау, мама!

— Спайдър, те говорят! — каза Били през сълзи и целувки. — О, пропуснала съм да чуя как произнасят първата си дума!

— Искат куче, госпожо Елиот — обясни Елизабет, сияеща. — Бау-бау.

— Откога сте тук? Току-що ли пристигнахте?

— О, не, взехме първия директен полет веднага след като тръгна господин Елиот. На момчетата пътуването страхотно им хареса. Настанили сме се много удобно в апартамент в „Риц“, както ни заръча господин Елиот.

— Казах й да ги доведе днес тук, ако не й се обадя — обясни Спайдър. — Мислех си, че ако всичките ми доводи пропаднат, те ще са най-силният ми коз. Исках да ти покажа колко добър баща съм.

Мари-Жан без особено съжаление се отказа от надеждите си за високия чернокос мъж с черната обувка. Нямаше съмнение, че мосю е съпругът на мадам, й дори и да не бяха официално женени, най-малкото бе баща на децата й. Тези две руси ангелчета приличаха много повече на него, отколкото на нея. И възрастта им беше съвсем подходяща да започнат да учат един цивилизован език.

По-късно през деня, оставяйки децата да поспят в „Риц“, където бяха отседнали вече всичките, Спайдър и Били се върнаха на Рю Вано, за да се сбогуват с мадам Мари-Жан и за последен път да разгледат къщата, преди да я обявят за продан. Не се вписваше в живота й тази прекрасна къща-убежище в този обичен град. В нея трябваше да се живее, тя заслужаваше да бъде използвана. Жестоко беше да я държи празна.

— Ще ме разведеш ли из „двореца“ си? — попита Спайдър, щом спряха в празния двор, понеже пазачът и жена му бяха отишли на гости на дъщеря си, за да й съобщят последните новини. Той притегли скъпата й главица към рамото си, наблюдавайки как ярката есенна светлина се е заиграла в тъмнокафявите й къдрици.

— С удоволствие — отвърна Били, изражението й бе оживено от чувство, което той не разпозна. — Ела с мен.

Тя поведе Спайдър из всички стаи на къщата на Рю Вано, като се спираше в замечтан унес, преди да излезе от тях. Докосваше нежно огледалата, прокарваше пръсти по орнаментите над камините, изправяше се до прозорците и се наслаждаваше на изгледите, взимайки си последно сбогом с тях.

— Горкият мосю Дьолакроа — въздъхна Били, когато влязоха в една празна спалня с просторен изглед към великолепните стари дървета в парка „Матиньон“.

— Дьолакроа?

— Декораторът ми. Най-разочарованият човек в Париж. Точно когато всичко беше готово за монтиране, до последната завеса, точно когато приключихме с купуването на старинните мебели — всичко, освен кухненската посуда, — аз се върнах в Ню Йорк. Така и не я видя завършена. Мисля, че това му разби сърцето.

— Значи ти не си се нанесла? — попита тихо Спайдър, обезпокоен от любовта й към тази къща, прозираща във всеки неин жест, че дори и в деликатния начин, по който се движеше по паркета. Знаеше защо не бе живяла тук. Спомняше си статията за Били и Сам Джеймисън до последната дума. Това беше мястото, където тя бе смятала да се настани с този нещастен глупав идиот, който бе загубил най-обичната жена в света. И слава Богу!

— Просто не беше писано да се случи — каза Били, опитвайки се храбро да прикрие съжалението в гласа си.

— Може би тогава не, но, честно казано, не понасям мисълта, че няма да я мебелираш. Ще останем тук, в Париж, и Дьолакроа ще ни помага, докато не разопаковаме всичко и не му намерим мястото, докато стаите не се изпълнят с цветя, камините с дърва, свещниците със свещи, а кухнята с тонове храна и някой, който да умее да приготвя свестен чай — и дори кафе, — и тогава, ако все още я обичаш поне наполовина толкова, колкото сега, ще останем да живеем тук, докато не ти се прииска да се върнеш в Калифорния. А ако не пожелаеш, няма да се връщаме.

Спайдър! — възкликна Били. — Ами „Скрупули две“? Не можеш да ги оставиш просто така!

— Разбира се, че мога. Проклетото нещо всъщност само се управлява. Какъв е смисълът да наемам скъпо струващи служители, ако не могат да работят вместо мен? Освен това винаги ще се свързват по телекса или телефона. И двамата сме склонни прекалено да се увличаме в работата за сметка на удоволствията. Откакто се родиха децата, ти сякаш работиш на две места плюс нощна смяна.

— Не можех да се спра — съгласи се Били. — Такава съм си.

— Щом аз мога да се преобразя от пещерен в нормален човек, ти също ще се научиш да не си толкова…

— Съвестна? Тази дума ли търсиш?

— Съвестна и… прекалено всеотдайна… О, Били, имаме нужда да отделим малко време за себе си. Има толкова неща, които ни предстои да открием и които не са свързани с работата, но така и няма да ги опознаем, ако не се огледаме за няколко месеца около себе си… пък и ако се позамислиш, тази къща ти дължи покрив над главата, след като толкова години си я поддържала в отлично състояние. Ако наистина желаеш да я продадеш, щеше отдавна да си го сторила. Винаги си се надявала да се върнеш тук, само че не си го осъзнавала.

— Напомняш ми за човек, когото познавах преди време — каза Били с усмивка.

— Кой е той?

— Спайдър Елиот… човекът, който можеше да ме придума за всичко.

— Само защото и ти го искаше — целуна я той. — Хайде да идем да видим какво има в онези сандъци в конюшнята. Дали у съпруга на Мари-Жан няма да се намерят чук и лост?

Държейки се за ръце, те излязоха на двора и видяха Пиер и Мари-Жан, които се връщаха от дъщеря си.

— Мосю Пиер, да имате случайно чук? — попита Спайдър.

— Разбира се, мосю. Мога ли да ви помогна?

— Всъщност да, четири ръце ще се справят по-добре от две. Хайде да отворим няколко от сандъците в конюшнята и да видим какво има в тях.

— Eh bien, мосю — отвърна Пиер стреснато. — Това е работа за двайсет човека.

— Утре ще са тук, но аз искам да започна веднага.

— Значи мадам най-после ще разопакова? — попита плахо Мари-Жан.

— О, да! — възкликна Били, замаяна от щастие. — Смятаме да се нанесем с децата и бавачката… и едно куче.

— Куче! Dieu, merci! Винаги съм искала куче! Аз съм единствената жена на портиер без куче. Ох, мадам, това направо плаче за по чаша шампанско.

— Да, съвсем на място ще е! Надявам се, че си записваш колко вино ти дължа.

— Бъдете спокойна, записвам си, мадам. Но шампанското е от нас, от Пиер и мен. Голямо или малко куче, ако смея да попитам?

— Ще видим, но ще е истинско френско куче, не се безпокойте за това, мадам Мари-Жан.

19.

— Бен Уинтроп ще бъде в града същата вечер, когато ще давам прием за теб и татко — имаш ли нещо против да го поканя? Още не си го виждала — Джиджи попита Саша, докато двете си играеха с малката Нели в градината на мебелираната къща в Брентуд, която Вито беше наел, докато си намерят нещо постоянно.

— Разбира се, че не. Иска ми се най-после да зърна господин Великолепни, и кой знае, може пък да го придумам да ме повози в летящата си машинка. Нали не би отказал на молбата на младоженка на закъснелия й сватбен прием?

— Няма — отвърна уверено Джиджи. — Къде искаш да отидеш?

— О, на разходка! Сега, когато те уволниха, бихме могли да отскочим до Сан Франсиско за един приятен обед и да пообиколим магазините, слагайки си бели ръкавици и шапки като истински тамошни дами, а после да се приберем навреме за вечеря.

— Предполагам, ти ще ми заемеш шапката и ръкавиците? Но Сан Франсиско е страхотна идея — ще мога да занеса подаръка си на Елеонора Колона лично. Саша, не искам да казваш, че са ме „уволнили“. Аз напуснах „Фрост-Рорк-Бърнхайм“.

— Каква е разликата? — попита Саша. — Нали не получаваш пари на края на седмицата?

— Но изборът беше мой и не можеш да си представиш колко свободна се чувствам. Пък и без това си имам достатъчно работа: ще организирам вашия прием, а после и венецианското празненство — не бих могла да се ангажирам с каквато и да било друга постоянна служба.

— Венецианското тържество ли? — попита Саша. — Искаш да кажеш, онова след пускането на вода?

— То ще е второто, след една година. Сегашното е след две седмици. Правим го заради бизнеса, за повече реклама. Бен вижда в него възможност да покаже успехите на „Уинтроп Дивелъпмънт“. Поканил е всичките ключови фигури от компанията си, включително момчетата, с които работех напоследък в Ню Йорк.

— Какъв е смисълът, щом корабът е още на сух док? Ти ми каза, че това е гледка, приятна само за окото на собственика.

— Когато се строи кораб — заобяснява Джиджи, — в първата плоча на кила собственикът вгражда една монета за късмет. Бен иска да смени старата плоча с друга, в която ще има сребърен американски долар в чест на покупката на трите кораба и преустройството на „Изумрудът“. Аз организирам всичко съвместно с една голяма туристическа агенция. Трябва да привлечем пресата във Венеция, после в Порта Маржера за церемонията по заменянето на плочата и отново във Венеция за честването в „Чиприяни“. Транспорт, храна и квартири за почти две хиляди журналисти и няколко десетки служители на Бен.

— Ще ти платят ли за това венецианско „шоу“? — попита подозрително Саша.

— Бен искаше да ми плати, но аз отказах.

— Джиджи! — Саша беше скандализирана. — Като твой бивш агент не мога да позволя това.

— Саша, аз просто не мога — няма — да приема пари от него.

— Колкото и да е странно, разбирам как се чувстваш с това толкова деликатно балансиране, с тази… неуточненост помежду ви. О кей, работи безплатно, не ме интересува. Радвам се, че Бен ще дойде на приема, защото гледката на двама ви, толкова узрели за сватба, може да е точно онова, от което се нуждае Зак, отрезвяването, което му липсва. Прекалено дълго се отдава на емоционалните си фантазии и побърква горкия Вито с разсеяността си. Бих направила всичко да те забрави. О, Нели, това е червей, мила, не играчка. Дай го на мама. О, Джиджи, тя го пъха в устата си! Спри я, за Бога!

— Нели, недей — каза кротко Джиджи и взе червея от ръчичката на детето. — Ето ти една хубава лопатка, иди да копаеш.

— Вчера намери един червей и го изкъпа в чашата си с портокалов сок — каза Саша. — Нищо не му направи, върна го обратно в градината. Мислиш ли, че от нея ще излезе зоолог?

— Такава щура майка ще има късмет, ако изобщо оцелее дотогава.

— Не мисля, че съм щура, като се интересувам за бъдещето на Нели. Сега за жените няма нищо невъзможно, а когато тя порасне…

— Не ми играй театър, Саша Невски, познавам те чудесно.

— Саша Орсини, моля. Толкова ли ти е трудно да споделяш това име с мен? Вече от години не играя театър.

— Тогава какви са тези глупости за Зак?

— Де да бяха. Вито се е поболял заради него. В „Дълъг уикенд“ вече не е същият фантастичен режисьор и горкият ми съпруг се е видял в чудо. Една черна комедия се превръща в сантиментален романс, защото режисьорът все още е хлътнал по дъщерята на продуцента — как мислиш, дали от това също не би могло да излезе филм? Може да го предложа на Вито, ако не е много късно да се преправя сценарият.

— Саша, не виждам друга причина, освен садистичното ти желание да ме дразниш, като ми разправяш, че Зак все още е „хлътнал“ по мен — ама че отвратителен израз. — Знам как умираш да създаваш неприятности, но си мислех, че браковете ти с двама мъже един след друг са те излекували от това.

— В теб има нещо дребнаво, Джиджи, напомняш ми за Джош тъкмо когато съм толкова щастлива. Как можеш?

— Няма да ме накараш да се почувствам виновна, Саша, тъй че престани. Защо ми наговори всичко това?

— Ако Зак ходеше по срещи, дори с актриси, изобщо нямаше да ми хрумне, че все още вехне по теб — този израз повече ли ти харесва, от 30-те години е, — но той не го прави. Зак Невски е престанал да се занимава с жени, откак двамата с него скъсахте. Питам те, Джиджи, здравословно ли е това за млад мъж в разцвета на силите?

— Откъде измъкна целия този боклук?

— Всяка вечер, щом се върне вкъщи, мъжът ми в продължение на един час го изтърсва в скута ми. Попитай го. Мислиш ли, че баща ти би си измислял подобно нещо?

— Ако му помага да си прави филма, да. Но това… е някаква игричка. Вие двамата сте намислили нещо.

— Мили Боже, не мислиш ли, че си имаме и по-добри занимания, отколкото това да ласкаем фаталния ти чар? Как може да си толкова егоцентрична? Нели! Престани! Джиджи, тя разряза червея на две с лопатката! О, Господи, как можа да го направи?

— Като порасне, ще стане сериен убиец, рядкост при жените, но се случва. Или терминатор. Върни я в кошарката й, за Бога. Прилича на огромно дебело колибри. Изнервям се, като я гледам. Сега разбирам какво трябва да е преживяла Били с близнаците.

— Ще дадеш ли на Нели шишето? Вече й е време.

— Не, няма — каза Джиджи през зъби.

— О, хайде, бъди по-смела, някой ден ще ти се наложи и на теб. Почти всяка жена го прави, дори Майчето трябваше да ни храни с шише, а може пък да ни е кърмила. Когато Зак й се обади следващия път, ще го помоля да я попита.

— КОГАТО ЗАК НАПРАВИ КАКВО? — Джиджи изненадано опули очи. Изпитваше страхопочитание към Татяна Орлов Невски, могъщата доминираща фигура в клана Невски, с пословично зъл нрав.

Саша въздъхна.

— Обажда се на мама, понеже се нуждае от нежното й съчувствие. Вито казва, че напоследък го прави два пъти седмично.

— Нали не ме лъжеш, Саша?

— Казвам ти чистата истина, кълна се в малката Нели.

— Но… не се обиждай, но твоята майка е диктатор. Уважавам я и й се възхищавам, но не бих искала да съм нейно дете.

— Знам, но когато се чувстваш наистина отчаян, толкова, че Маминка да забрави какво разочарование си за нея, тя успява да изсмуче от себе си малко състрадание. И аз й се обаждах по време на неприятностите с Джош и след това се чувствах по-добре. Поне си имах майка, колкото и да е ужасна.

Джиджи смилаше думите на Саша в мълчание. Тази черта на Татяна за нея беше непозната.

— Зак никога не е — попита тя колебливо — казал нещо… за мен, имам предвид… на татко, нали?

— Нито дума. Нито на мен, нито на Вито.

— Виждаш ли, фантазираш си.

— Точно обратното. Щеше да е така, ако беше положил усилия да те изтрие от съзнанието си. Като се има предвид колко време прекарва с Вито, това е крайно подозрително. Ако Зак дори веднъж го бе попитал как я караш, просто от куртоазия — но да не споменава името ти в продължение на година, когато всеки ден са заедно с Вито — това аз наричам сигурен признак, че още не се е излекувал. В края на краищата ти говориш за Зак, без да те е еня, защото си влюбена в Бен, но горкото ми, смазано от любов братче, дори не може да произнесе името ти на глас, защото така и не е успял да свикне с факта, че ще трябва да прекара остатъка от живота си без теб.

— Значи е глупак.

— Точно това казах на Вито.

— И какво отговори скъпото ми татенце?

— Нещо сладко, в смисъл че също не си представя живота без мен, но Вито все пак е по-различен от Зак, той е възрастен, а Зак е едно болно от любов момче.

— Момче?

— Момче? Наистина, Саша, бракът ти с по-възрастен мъж те е направил много снизходителна. Зак е поне на трийсет и една.

— Но все още е момче по сърце, страстно, романтично момче, като Хийтклиф. Дали Хийтклиф е презимето му или малкото име? Джо Хийтклиф? Хийтклиф Джоунс? Няма значение. Тъжно е, но се опитвам да не мисля за това. Ето ти я Нели, можеш да я оригнеш, щом не искаш да я храниш. Приятно е да оригваш бебе — не само да чуеш оригването, но и да усетиш как излиза от телцето навън.

— Щом Нели е достатъчно голяма да тича насам-натам и да разрязва червеи, сигурно може да се оригне сама.

— Разбира се, но не искам да те лишавам от такава рядка възможност, щом обещаваш да летим заедно за Сан Франсиско.

Сгушена в леглото, Виктория Фрост отново и отново се наслаждаваше на мисълта за последните им успехи. Сега агенцията можеше да разчита на клиенти, носещи почти сто и деветдесет милиона долара годишно, а освен това тя се бе отървала от тая нахална малка въртиопашка, самозваната рекламна специалистка Джиджи Орсини, без да загуби клиентите, които й бе осигурила Джиджи, освен „Индиговосините морета“, но бездруго не биха могли да ги запазят.

Въпреки заявлението на Джиджи, че напуска рекламата, през цялата изминала седмица Виктория бе напрегната в очакване да чуе, че Джиджи е убедила Спайдър Елиот да си оттегли „Скрупули две“, а Бен Уинтроп да ги лиши от „Омагьосаният таван“ и „Корабите Уинтроп“. Накрая, ловко подпитвайки колеги в бизнеса, Виктория, Арчи и Байрон разбраха, че Джиджи не е отишла на работа в друга агенция и не е взела клиентите със себе си, макар да можеше лесно да го направи. Предварителната работа по „Бийч Кажуълс“ и „Скрупули две“ напредваше бързо.

В допълнение на това „ФРБ“ беше поканена на преговори с три важни компании със седалище в Ню Йорк. Изготвянето на предложенията за всяка от тях струваше пари и време и изискваше пълно съсредоточаване, но те бяха във форма като никога досега. Вече бяха популярни в цялата страна, не само на местно ниво, и всичко това бе постигнато за по-малко от две години.

Вече не съществуваше дори най-нищожна причина Ангъс да се колебае да напусне Ню Йорк. Отдавна беше осъзнала, че той държи на навиците си, че е мъж, който не гори от желание да предприеме следващата неизбежна стъпка в живота си — не беше ли това всеобща, основна слабост на мъжете? — ала страстта му се бе задълбочила след оредяването на срещите им. Усещаше с всяка своя клетка, с костите си, с всеки косъм на главата, че никоя жена не притежава такава физическа власт над мъж, каквато тя имаше над Ангъс.

Виктория се обърна по гръб и се замисли за мъжете, с които се бе забавлявала в Калифорния. Всеки от тях бе добавил по нещо към еротичния й опит и сексуалната й изобретателност. Бяха й послужили добре. Всеки път Ангъс обладаваше тялото й с такава необуздана страст, че на моменти тя се плашеше от него. Тя притежаваше този мъж. Той й принадлежеше. Дошло беше време тя да поставя условията. Животът му с майка й бе болезнен фарс, беше й го казвал стотици пъти. Чакала беше, колкото бе преценила за необходимо. Сега беше моментът да си поиска своето.

При сегашния й успех не бе от значение, че много от клиентите на Ангъс няма да оставят „Колдуел и Колдуел“, въпреки безкрайното време, отделено от него за осъществяване на промяната. За тях двамата щяха да се намерят достатъчно щедри предложения тук, в Лос Анджелис. И Нещо също толкова важно, ръководството на „ФРБ“ наистина се нуждаеше от Ангъс.

Работата на Виктория бе прекалено обемна за сам човек, макар че досега успяваше да го скрие от Арчи и Байрон. Те двамата бяха твърде много заети да наемат хора за творческите екипи за новите клиенти, а тя от своя страна все още ограничаваше обхвата на дейност на помощниците си, както и броя им до минимум, тъй че мястото на Ангъс в ръководството го очакваше.

Беше рано сутринта в събота. Виктория се беше събудила преди зазоряване. Ангъс и майка й трябва да бяха в Саутхамптън за уикенда. Виктория погледна часовника на нощното шкафче, но бе толкова рано, че сигурно майка й още не се бе появила долу за закуска. Сега Омразните ограничения, продължили години, изведнъж се разлетяха на парчета под напора на успеха и нетърпението й. Седна в леглото, взе телефона и набра номера в Саутхамптън.

— Мистър Колдуел, ако обичате. Джо Дейвън иска да говори с него — каза тя на прислужничката, която вдигна телефона.

След минута Ангъс пое слушалката.

— Аз съм. В коя стая си? — попита тя.

— В библиотеката, какво по дяволите…

— Не ме прекъсвай. Сигурно си прочел, че „Бийч Кажуълс“ ни станаха клиенти?

— Да, но…

— Ангъс, минаха почти две години. Няма да чакам повече. Омръзна ми да ме държат като куче на верижка, не мога да издържа такъв живот. Няма никаква причина да оставаш там, където си, нуждая се от теб тук.

— Моментът е неподходящ, прекалено много бързаш…

— Моментът никога няма да е по-подходящ. Идвам в Ню Йорк следващата седмица. Имаме една неофициална среща с Харис Рийвс във вторник сутринта и кратка среща с Джо Дейвън следобеда. Следващите три дни ще прекараме с „Бийч Кажуълс“. Ще имаш предостатъчно време да й кажеш.

— Аз… виж, аз…

— Ако ти не й кажеш, ще го сторя аз.

— Не го мислиш, Виктория…

— По-добре не ме изпитвай. Сбогом.

Ангъс Колдуел затвори телефона, без да каже повече дума. Затвори вратата на библиотеката и остана вътре, все още чувайки гласа на Виктория в ушите си. Настъпи денят, който бе отлагал и отлагал, надявайки се — не, вярвайки, — че нещо ще го предотврати. Че тя ще срещне някого, че ще го надрасне, ще загуби интерес… Беше подхранвал всякакви надежди, но никога не бе смятал, че този момент наистина ще дойде.

Внезапно, неспособен да стои повече зад затворени врати с тези опасни мисли, Ангъс Колдуел бързо излезе от голямата къща, построена неколкостотин ярда навътре в океана. Прекоси съвършената зеленина на моравата и пясъка и спря едва когато стигна до миещите брега вълни, тази сутрин спокойни.

Той обгърна с очи просторния хоризонт на Атлантическия океан и се замисли за равностойното си съдружие в агенция, която скоро щеше да разполага с милион долара годишно. Той и Милисън бяха добри шефове; честно бяха спечелили всичките си милиони.

Живееше по-добре от всички свои познати мъже, но там горе Милисън все още спеше в спалнята си, Милисън, която му даваше всякакви свободи, само не и онази, за която копнееше. Ако Виктория бе тук в момента, той щеше да намери място, където да я има, където може да получи освобождението, възможно само с нея, защото гласът й по телефона го беше възбудил непоносимо, до степен на болка. Не, не би бил в състояние да се спре дори ако трябваше да я хвърли на пясъка пред погледите на цялата къща.

„Ако ти не й кажеш, ще го сторя аз“, бе казала тя. Когато вълните се оттеглиха, той издълба голяма дупка в пясъка с върха на маратонката си, наблюдавайки как обратните вълни постепенно я запълват догоре. Вдигна рамене при това неизбежно явление и започна да бяга по широкия бряг, движейки се плавно и с лекота, мъж, който изглеждаше тъй, сякаш единствената му грижа на света бе да поддържа добра спортна форма, за да удължи своя заслужаващ завист живот.

Вито и Зак прекъснаха за кафе, докато редакторът преглеждаше кадрите на сцена, върху която работеха във временния редакторски кабинет в един мотел недалеч от Малибу.

— Там май има няколко кадъра, по-добри от онова, което току-що видяхме — каза Зак с надежда. — Можем да направим тези последни снимки значително по-сполучливи.

— И аз мисля, че можем — каза Вито. — Всъщност колкото повече лента изразходваш, толкова по-добре изглежда филмът. Миналата седмица имаше дни, когато си мислех, че ни остава само да изгорим негатива и да се надяваме, че ще ни се размине, но сега „Дълъг уикенд“ се превърна в интересно забъркана „гозба“, ексцентрична, получерна комедия, примесена с лек сантиментализъм и освежаващ секселемент.

— Ако си прав, Вито, то ще е заради няколкото ми щастливи проблясъка и алхимията на актьорите. Не бях на ниво, не мисли, че не го съзнавам. Все ми се привижда как Сискел и Еберт ми показват среден пръст, а в петък приключваме.

Вито се засмя от сърце.

— Това е само един филм, както непрекъснато ти повтарям, Зак. Не го взимай толкова навътре, хлапе. И двамата сме имали проекти, които са се заличали в началото. А понякога всичко върви страхотно, а накрая се получава едно миризливо нищо. Гледал ли си „Военнополева болница“? Не, остави! Не искам да те притеснявам.

Вито отново се засмя и си наля още кафе.

— „Дълъг уикенд“ започна кутсузлийски. Местните хора сигурно са се събирали заедно всяка седмица и са ни правили малки восъчни фигурки, забождали са игли в тях и са ги пържели в олио. Те изобщо не желаеха този филм да се снима тук, това място е тяхното съкровено убежище, пазещо кръвосмесителните им тайни. Но не можаха да ни надвият и вече сигурно са се предали. „Дълъг уикенд“ трябваше да се нарича „Черната бъркотия в Малибу“. Всъщност ще поговоря за това с гилдията утре.

— Вито, защо си толкова спокоен? Изнервяш ме. Откак заработих с теб, всяка минута беше въпрос на живот и смърт, а сега, когато оплесках всичко, ти го приемаш с лекота — е, относителна. Това не е същият Вито Орсини, когото познавах.

— Първо, ти не си оплескал нищо, филма си го бива. Второ, не съм оня Вито Орсини, когото си познавал, и трябва да благодариш на сестра си за това. Когато се прибирам вкъщи при Саша, животът ми добива други измерения. А ако се върна навреме да оригна Нели, забравям колко страници сме снимали през деня.

— Ти наистина обожаваш това бебе, нали? — попита любопитно Зак.

— А мога ли да не го обожавам? Яд ме е единствено, че не съм бил наблизо, когато Джиджи е била на същата възраст. Но сега Джиджи ми е такъв проблем, толкова ме безпокои, че наистина се радвам, задето между вас двамата не се получи. Нейната ексцентричност, твоята ексцентричност — щеше да е обречена комбинация.

— Благодаря.

— Слушай, хлапе, нали не ме обвиняваш, че искам да видя Джиджи задомена за Беи Уинтроп, а? Той много настоява, но тя не желае да обсъжда предложението, дори не ми позволява да се срещна с него. Саша казва, че съм продажен, ала кой баща не би се радвал на мисълта дъщеря му да се омъжи за млад, богат, красив и доколкото ми е известно, достатъчно почтен човек? Саша твърди, че няма начин това да стане, понеже Джиджи е с тотално объркани чувства и дори и да се омъжи за Уинтроп, той просто ще се е възползвал от нестабилното й състояние, а и бракът им няма да просъществува, понеже тя ще се омъжи за него, за да забрави теб.

— Саша не е с всичкия си! — горчиво възкликна Зак. — Господи, какво й става? Винаги е смятала, че съм неустоим за жените, тъй като й напомням за нея самата. Мислех, че бракът може да я излекува… Явно не се е получило.

— Знаеш ли какво, Зак? И ти, и сестра ти сте заплаха за обществото. Никой мъж досега не е успял да забрави Саша. Виж този нещастник Джош Хилман. И дъщеря ми, най-приземеният човек, когото познавам, все още е толкова чувствителна по отношение на теб, че не смея да произнасям името ти пред нея, защото на лицето й се изписва онова уязвимо, наранено изражение, което ме кара да се чувствам като безсърдечен звяр. Нито веднъж не ме е попитала как върви този филм само защото го снимаш ти. Поканих я да дойде някой ден на снимачната площадка, нали сега не работи, но не благоволява. За другите филми не ме е оставяла на мира, все искаше да види как върви, макар да я предупреждавах, че ще й е скучно. Просто не е способна да се срещне с теб.

— Тогава няма да дойда на тържеството. — Гласът на Зак прозвуча рязко.

— Трябва да дойдеш, Зак, знаеш, че трябва. Саша и аз няма да ти простим, ако не дойдеш. Джиджи е душевно подготвена за това. Всъщност и физически, вече спря да се затваря в спалнята като отшелник. Мисля, че това е добър признак. От друга страна, прекарва цяла сутрин в четене на „Диър Аби“, Ан Ландърс, Джойс Бръдърс и на хороскопите във всички списания, които успява да купи. Да не си мисли, че ще намери отговора на проблемите си с теб в тия измишльотини? Очаквам всеки момент да започне да спи с плюшено мече.

— Вито, по дяволите, не аз скъсах с нея, тя скъса с мен. Не е моя вината, че тя е… това, което е.

— Знам, Зак. Никоя от бившите ми приятелки не се е държала сантиментално и многострадално като Джиджи. Дори с Били се разбираме сега. Следващият си филм ще продуцирам за Сюзън Арви и Маги Макгрегър, и отношенията ни са като на много добри познати.

— Ти и Сюзън Арви! Не думай!

— Разбира се, ти какво си мислиш? Сега съм нов човек… но навремето си поживях. И то славно. Добре, че Саша не иска да знае за това, иначе ще трябва да й разкажа и подозирам, че истината няма да й хареса.

— Ами Маги? — очарован попита Зак.

— Това наистина продължи дълго, преди да срещна Били. Защо, мислиш, ти обърна такова специално внимание в Калиспел?

— Не се замислих. А би следвало да съм по-съобразителен.

— Нищо подобно, за това е нужно да знаеш някои неща. Казва ти го човек, врял и кипял в тези работи. Ето например Джиджи, тя си е купила касетата на „Какви бяхме някога“ и си я пуска всяка вечер, когато е сама вкъщи.

— „Какви бяхме някога“?

— Е, ти не си Редфорд и тя не е Стрейзънд, но темата, Зак, темата за двама души, които не могат да живеят заедно, но между тях има любов, която няма да умре — винаги ще те разчувства, дори и да я знаеш наизуст. Двайсет носни кърпички. Гледал ли си филма?

— Да, веднъж… не ми направи особено впечатление — неумело излъга Зак. Взимаше под наем касетата винаги, щом усетеше, че му се гледа, веднъж седмично, а понякога и за уикенда. Не си позволи да я купи. Щеше да го зароби.

Вечерта на сватбения прием, който Джиджи подготви за Вито и Саша, все още запазваше от зноя на деня, необичайно топъл за края на октомври. На небето се бе показала луната, обла и оранжева, преди още слънцето да е залязло.

Джиджи беше репетирала за тържеството няколко вечери поред, затъмнявайки къщата и поставяйки нови крушки в малките лампички, от които сега извираше мека розова светлина. По всички клони на дърветата висяха фенери, също в розово, а по балконите висяха гирлянди от миниатюрни бели светлинки.

Отначало Джиджи мислеше да украси къщата в бяло, но отхвърли идеята, защото нито Саша, нито Вито се женеха за първи път. Вместо това отиде на пазара за цветя в центъра на града и натовари един пикап с двайсет дузини саксии с най-бледорозовите циклами и двайсет дузини саксии с бели и розови хризантеми, които тъкмо разцъфтяваха. После отиде на фермерския пазар, за да купи розови плодове, но изборът беше нищожен.

Ябълки, реши Джиджи, щайги и щайги ябълки, във всички нюанси на червеното. Обикаляше из пазара, помирисваше, докосваше и най-сетне попадна на миниатюрни връзки розови и бели репички със зелени листенца. Изкупи ги всичките, неколкостотин, и ги нареди между ябълките в щайгите като оригинална допълнителна украса.

Чудеше се къде да сложи бара. Опитът й в този бизнес я бе научил, че пред баровете винаги се получава струпване. Тя щеше да избегне това, като разположи барчета на четири различни изхода, на места, достатъчно тесни, за да предразполагат хората да се помайват там.

След като дълго търси какво по-особено да сервира, Джиджи реши да е разумна и да се обърне към изпитания от времето италиански бюфет, любимата храна на Вито. Невъзможно бе някой да не си хареса нещо измежду петте вида тестени блюда, пилетата с черни маслини, колбасите с чушки и печените агнешки крачка. И сватбена торта, разбира се.

Успя да наеме покривки за маса с щампа от розови и бели ябълкови цветчета на фона на по-наситенорозово; кърпите за храна бяха бледорозови, свещите бели. Казала беше на служителя от компанията за организиране на приеми да използва маси за групи от по осем човека и да ги разположи из цялата къща.

Гостите. Джиджи беше изпъшкала на глас заради тежката задача, която й предстоеше. Хората, които Саша беше поканила от „Скрупули две“, никога не се бяха срещали с когото и да било от холивудския списък на Вито. Нищо чудно, че Саша и баща й не се бяха запознали по-рано. Единственият гост, когото щяха да познават бегло, беше Зак. „И Джози Спийлбърг, и Бърго“ — поправи се Джиджи. Можеше да разчита на Джози и Бърго, и двамата бяха добри компаньони, но не и на Зак, който, надяваше се тя, щеше да прояви добрия вкус да се появи символично и после да изчезне.

Веднъж Зак й беше казал, че единствената й грижа, когато организира тържество, е как гостите да прекарат добре, а как ще се чувстват домакините, било без значение.

Навремето това й прозвуча разумно, но сега приемът беше такъв, че трудно би постигнала философската дистанция, която бе измислил той. Освен това къщата, макар и прекалено голяма за нея, щеше да е твърде малка за гостите и може би ограниченото пространство щеше да доведе до по-голяма задушевност. Елза Максуел, прочута с приемите си между двете войни, винаги бе настоявала, че подобна задушевност е ключът към всяко добро тържество.

Благославяйки деня, когато Саша сключи договор с бедния господин Джими за производство на имитации на нейното старинно дамско бельо, в резултат на което сега Джиджи разполагаше с пари, за които не бе и сънувала, тя потвърди наемането на дванайсет момчета от службата за паркиране, на осем цигулари, които щяха да свирят романтични мелодии на най-големия балкон, и на оркестъра за танцова музика в двора.

Докато се обличаше за приема, изстиналите й ръце трепереха и за малко да й засече ципът. В „Нийман-Маркъс“ беше открила рокля от шифон, чийто светлозелен цвят й напомняше за игривите забавления на русалки и морски духове рано напролет. Беше със силно вталена горна част, прилепнали по ръцете ръкави, завършващи при китките с миниатюрни маншети, и дълбоко изрязано деколте, което някак си съумяваше да започне точно където розовото на зърната й рязко контрастираше с пресечената от сини вени белота на гърдите. Полата. Ушита от три пласта шифон, скроена на верев, се диплеше при движение, разкривайки всяка извивка на тялото й от кръста надолу. Завършваше до средата на коляното, точно дължината, от която да е видно, че е краят на 1984, нито ден по-рано, нито ден по-късно.

„Когато баща ти се ожени за жена само три години по-голяма от теб — каза си Джиджи, докато си купуваше най-дръзката и предизвикателна рокля в живота си, — длъжна си да изглеждаш така, че новата ти мащеха да не се чувства обременена от заварено дете, твърде невинно, за да се грижи само за себе си. Или прекалено скромно. Е, тази рокля би могла да изглежда скромна единствено на жена, която смята ръцете си за най-чувствителните ерогенни зони.“

Оглеждайки се критично в огледалото, Джиджи установи, че тази вечер изглежда безсрамно греховна и откровено прелъстител на, както би изглеждало всяко красиво момиче. Съзнанието за това я изпълни със задоволство. Беше оставила косата си да расте и сега тя бе по-дълга от всякога. Спускаше се до средата на шията й и при всяко движение на главата се гънеше в преливащите цветове на есента. „Нямам нужда от нищичко повече, освен от позлатените сандали“ — реши Джиджи, докато отстраняваше бижутата си. В тази рокля се съдържаше послание и дори една гривна би разводнила това послание за… за какво точно? Разбира се… съвършената домакиня: уравновесена, спокойна, дружелюбна, уверена в себе си и зряла. Особено… зряла.

Един час по-късно, когато тържеството беше в разгара си, а вечерята тепърва щеше да се сервира, Джиджи можеше да се отпусне и да се движи из препълнените стаи с онова главозамайващо удовлетворение, познато само на триумфиращата домакиня. Празненството се оказа успех още от минутата, когато се появиха първите гости. Хората от „Скрупули две“, които като всички в Лос Анджелис се смятаха заети в двоен бизнес — техния собствен и шоубизнеса, — бяха очаровани да се срещнат с холивудската тълпа, също доволна да намери нова, жадна за впечатления публика, поддържаща чувството и за собствената й значимост.

Във въздуха се носеше празничността на случая, реална като фенерите и пълната луна, и настроението на Джиджи пърхаше и се въртеше под звуците на музиката, докато тя „прелиташе“ от гост на гост в позлатените си сандали. Усещаше се тъй, сякаш шампанското, което бе изпила, я повдигаше няколко сантиметра над земята.

Чувството й за пълна удовлетвореност внезапно се разклати, щом се появи Зак, почти изпълвайки рамката на вратата с раменете си. За един миг никой от тях не направи нищо, само се взираха един в друг. И сякаш годината на раздяла изобщо не беше съществувала, двамата се озоваха дълбоко потопени в недвусмислена интимност.

— Този цвят… никога не съм те виждал с него — избъбри Зак изненадано.

— Не беше заради цвета, а заради кройката — оправда се тя и леко потръпна.

— Пуснала си си дълга коса — каза той полуодобрително, полукритично.

— И ти.

— Продуцентът ми не ми оставя време да се подстрижа.

— Защо не се оплачеш на агента си?

Джиджи си спомни времето, когато между целувките го подстригваше в банята с ножичките си за маникюр.

— Ами… — Зак млъкна.

Тя беше непоносимо красива, но ако не можеше да й каже дори това, какво друго безопасно да й каже? Ако се загледаше отблизо в очите й, щеше да му струва живота, щеше да е като хващане на оголена електрическа жица с ръка.

— Ами — автоматично повтори Джиджи, накланяйки се леко към него, чудейки се паникьосано какво друго да каже, без да предизвика някакъв спомен от съвместния им живот. Без да мисли, пъхна чашата си с шампанско в ръката му.

— Какво да правя с това? — попита Зак.

— Изпий го.

— Чашата май е празна.

— О, извинявай, върни ми я. Защо не отидеш да поздравиш булката и младоженеца и да си вземеш нещо за пиене?

— Булката и младоженеца? — Той я погледна объркано. В мига, когато прекрачи прага, беше забравил причината, поради която се озова тук, прехласнат от сладката възможност отново да съзерцава Джиджи.

— Саша и Вито — успя да му припомни тя, мислейки си, че никога преди не бе виждала Зак объркан, не и Зак, който обикновено доминираше навсякъде със заразителния си смях, впечатляващата си фигура и магнетичното си присъствие.

— О… тях ли. Правилно! Ще ида да ги поздравя. Нали за това дойдох? Къде са те?

— На горния етаж, във всекидневната.

Джиджи се изчерви толкова силно, че си пролича как пламнаха дори гърдите й. Точно в тази стая за последен път бе видяла Зак, там му бе казала да си върви.

— Ще ги намеря. Ти се погрижи за другите си гости.

Входната врата се отвори зад него и Бен Уинтроп влезе във фоайето. По своя делови, забързан навик пренебрегна Зак и се насочи право към Джиджи.

— Здравей, скъпа — каза той, целувайки я леко по устните. — Извинявай, че закъснях — не можах да свърша съвещанието и секунда по-рано. Изглеждаш очарователно, но ако някоя рокля плаче за изумруди, то това е тази. Защо не ми каза какво смяташ да облечеш? Щях да ти ги донеса.

— Бен, това е Зак Невски. Зак, Бен Уинтроп.

— Невски? Сигурно сте братът на булката — каза Бен любезно, докато се здрависваха. — Толкова съм слушал от Джиджи за Саша, та чак не вярвам, че още не я познавам. Или бащата на Джиджи, и него не съм виждал — добави той с бавната си, уверена усмивка. — Подозирам, че нарочно ме крие от семейството си. Хайде, скъпа, води ме при почетните гости, за да ги поздравя най-после.

Джиджи се обърна и забърза нагоре по стълбите, оставяйки двамата мъже да я последват в реда, който си харесат; единственото й желание бе да се разтопи, да изчезне, да се изпари, да се пъхне под леглото. Кой дявол я бе накарал да покани Бен на тържеството? Бе й се сторил най-естественият начин да го запознае без церемонии с Вито и Саша, без да прави голям въпрос от това, но не беше съобразила, че ще дойде и Зак. Ама че зряла домакиня се бе оказала!

„Може би — помисли тя напълно объркана, а цялата й гордост на домакиня се беше стопила, — може би те просто ще се пренебрегнат един друг, и двамата толкова властни по природа, че биха могли дори да не се забележат. Защо не познавам някой невзрачен мъж? Някой приятен, невзискателен и с мек нрав? Като Дейви Мелвил…“

„Значи това е господин Великолепни“ — помисли си Саша, докато очаровано поздравяваше Бен. Да, побъркващо секси, трябваше да признае, и с добре овладяно самочувствие. Говореха си за незначителни неща, докато острият й ум работеше на бързи обороти, преценявайки го. Макар Бен да бе малко по-висок от Вито, в него имаше нещо специфично, някаква аура, която моментално й напомни за забележителните ниски мъже, които познаваше в Ню Йорк — те изглеждаха високи върху невидимите си пари. „Дори и да не знаеш за богатството на Бен — помисли си Саша, — можеш да го усетиш в стойката му, в ненатрапчивата му привлекателност, в определеното отсъствие на всякакъв открит опит да очарова.“ Този интелигентен мъж с педантичен израз бездруго си знаеше, че е очарователен. Всъщност сега, като се замисли човек, не беше ли малко неприлично да е толкова хладен, щом за първи път се среща със семейството на любимата си? Сигурно е върхът в леглото. Напълно в стила на Джиджи да не спомене нищо.

Но като оставим това настрана, що се отнася до Бен Уинтроп, според Саша може би малко скромност и съвсем лека нервност, дори неловкост, биха били уместни тук, при тези деликатни обстоятелства, пък макар и демонстрирани само заради Джиджи.

„Боже мой — помисли Саша, щом се появи Зак и я взе в широката си прегръдка, — Бен Уинтроп не заслужава да измести брат ми от живота на Джиджи. Той никога няма да я обича така безнадеждно и всеотдайно като Зак, защото просто няма сърце за това.“ А Саша Невски Орсини поназнайваше нещичко за сърцата, както и за големите чукачи. Двамата с Бен продължаваха да бъбрят и тя ловко намери възможност да намекне за пътуване в самолета му.

— Ама, разбира се, много ще ми е приятно, по всяко време, когато ви е удобно, но имам по-добра идея — каза Бен. — Защо двамата с Вито да не летите с мен и Джиджи за тържеството във Венеция като мои гости?

— О, Вито, какво ще кажеш? Има ли възможност да отидем? — Саша се обърна към него, изгаряща от желание.

— Ами… зависи — бавно произнесе Вито, изненадан от неочакваната покана.

— От какво? — не го остави Саша. Какво, че щеше да е представяне за медиите — но да изтърват тържеството във Венеция!

— Току-що приключихме с филма… сега редакторът прави своя монтаж, това ще отнеме около седмица, после Зак има няколко месеца за режисьорската работа…

— Значи ще сте абсолютно свободен десет дни — отбеляза Бен.

— Теоретично да — отвърна Вито неохотно; не обичаше да го насилват за нещо, което не беше негова идея. Но как би могъл да откаже на Саша, щом тя го желае?

— Прекрасно! Разчитам на това. — Бен се обърна към Джиджи: — Скъпа, ти ще се погрижиш за организацията, нали? Мисля, че един апартамент в Грити ще е най-доброто. Така Саша и Вито ще могат да ти махат през канала.

„О, бихме могли, и защо не“ — каза си Вито със силно, но добре прикрито раздразнение. Тройно проклет да е, ако се занавежда през хотелски прозорец, за да маха на дъщеря си, отседнала при този мъж. Той беше модерен баща и беше приел факта, че дъщеря му не е… вероятно… съществуваше такъв момент… девственица, общо взето… но не би искал да навлиза чак дотам в подробностите от личния й живот. Някои неща не бива да се излагат на показ толкова публично. Имаше нещо… неделикатно… в иначе лъскавия Бен Уинтроп. Само как държеше ръката си около раменете на Джиджи, без да го е еня за стегнатата й, напрегната стойка. Уинтроп имаше усета и нерва на отличен танцьор, защо тогава не уважаваше скрития език на тялото?

Зак се беше отделил и седна на един диван в другия край на стаята, където бързо го заобиколи група приятели от минали продукции. Улавяше се как всяка минута поглежда бързо към Вито и Саша, все още на горната площадка, поздравяващи закъснелите гости. Джиджи и Бен се бяха изгубили сред навалицата в другите стаи. Беше възнамерявал да си тръгне веднага, но изведнъж се бе превърнал в Отело. Можеше ли да си иде, докато Уинтроп е тук? Можеше ли Отело да каже на Яго да си обира крушите? Значи това зелено плачело за изумруди, а? Ако изумрудите можеха да унищожат някой цвят, това бе именно този. Ама че надуто лайно, ама че дебелокож, самодоволен, захилен, проклет негодник!

Най-сетне, наблюдавани отблизо от Зак, Джиджи и Бен се присъединиха към Саша и Вито, стоящи с гръб към него.

— Вече е време да сервираме вечерята — каза Джиджи.

Усети как ръката на Бен се плъзна под талията й и накрая легна плътно върху дупето. Тя я избута леко с припряно движение, надявайки се баща й да не забележи.

— Саша, твоите гости всички ли са тук? — попита Джиджи.

— Ако не са, значи са закъснели — отвърна Саша, безразлична към появата на още закъснели гости.

— Моите приятели са тук до един — увери Вито дъщеря си.

Бен Уинтроп, нетърпящ възражение, върна ръката си на старото й място и гальовно я задържа там.

— Престани — изсъска Джиджи в ухото му, възползвайки се от шума наоколо.

— Какво да престана? — попита той, обхващайки още по-настойчиво плътта под тънкия шифон. — Не мога да ти устоя в тази рокля. — Беше неустоима в своето сладко, срамежливо объркване, не разбираше ли каква чест е, че той я закача?

Зак не усети кога бе прекосил стаята с три големи крачки, докато не извъртя към себе си Бен, улавяйки го за рамото, и не го халоса здраво в окото. Бен се олюля назад, тутакси възвърна равновесието си и налетя на Зак със съсредоточената решимост на колежански шампион по бокс, какъвто бе навремето.

Двамата сумтящи мъже се налагаха злобно като в нереален филм. Никой в стаята не беше наблюдавал юмручен бой, освен на екрана и изведнъж всички изпаднаха в приповдигнато настроение, сякаш внезапната експлозия на ярост беше част от забавленията на вечерта. Джиджи и Саша се вкопчиха една в друга, парализирани от истинско смайване, докато Вито стоеше по-назад с царско достойнство, прегърнал ги с ръка и наблюдаващ боя като професионален съдия. Каквото и да го бе предизвикало, той залагаше парите си на Зак, просто заради физиката и мотивацията му, макар Бен да го превъзхождаше по форма.

Бърго О’Съливан, ветеран от многобройни кръчмарски скандали, се измъкна от изненаданата тълпа и с помощта на братята Джоунс накрая раздели биещите се, и двамата силно кървящи, но все още на крака.

— О, Джиджи, тия ревниви побойници развалиха чудесното ти парти — изплака Саша.

— О, не! — засмя се Джиджи с необяснимо приповдигнато настроение. — Направиха тази вечер паметна.

Тя вдигна връзка репички, която се търкаляше на пода, пъхна я зад ухото си и даде знак да започнат със сервирането на вечерята. „Значи това било — помисли си Джиджи — да се чувстваш като Хубавата Елена.“

20.

— Това е по-лошо, отколкото нагласена от родители сватба — промърмори през напрегнати устни Байрон, докато той, Арчи и Виктория чакаха асансьора да ги отведе в „Бийч Кажуълс“. — Чувствам се, сякаш ще повдигна воала от непознатото лице на жена, с която трябва да прекарам остатъка от живота си — някоя, избрана от майка ми, защото е здрава.

— Отпусни се, Бай — посъветва го Арчи, оправяйки възела на вратовръзката си за десети път в продължение на две минути. — Погледни Виктория, спокойна е като кралица Елизабет. Страхотен костюм, Виктория.

— Благодаря, Арчи. Мислех си, че случаят заслужава нещо ново.

Виктория Фрост се усмихна едва-едва на съдружниците си. Беше нервна колкото тях, докато всички чакаха в пълното със суетящи се хора фоайе на голямата сграда на Седмо авеню, но професионалното й самообладание бе безукорно. Носеше семпъл черен кашмирен костюм с три копчета, с освежаващото петно от чисто бяла ленена кърпичка, подаваща се от горното джобче, но иначе без други допълнения, който й бе струвал две хиляди долара. Малко жени на света можеха да познаят колко е платила за този безупречен костюм, но никой, който я погледнеше, дори и разсеяно, не бия взел за друго, освен за жена, притежаваща извоювана самостоятелност и собствена значимост.

Държеше главата си в царствена поза; класически красивите й черти бяха толкова спокойни, а очите й тъй съсредоточени да постигнат покой, че изглеждаха празни, сякаш се бе превърнала в статуя. На изваяните си уши носеше елегантни, ненатрапчиви черни перлени обици. На съвършената й кожа вдъхваше живот единствено педантично положеното яркочервено червило.

„Нелепо е да съм толкова напрегната“ — помисли ядосано Виктория, опитвайки се да диша дълбоко. Това не бяха преговори, просто първа среща с нов клиент.

Харис Рийвс, който бе решил, че иска да се срещне с тях неофициално, преди да ги запознае с останалата част от администрацията, беше определил това събитие за десет и половина сутринта в своя офис.

Утре те щяха да започнат усилена работа за опознаване хората на „Бийч Кажуълс“ и обичаите в огромната компания, ала този следобед не бе зает с ангажименти, тъй че Виктория бе използвала свободното си време, за да си уреди среща с Джо Дейвън от „Оук Хил Фудс“. Никога не идваше в Ню Йорк, за какъвто и да е период от време, без да му се обади.

Никога не би допуснала основната грешка да приеме един клиент за гарантиран, но Арчи и Байрон толкова отдавна вършеха забележителна работа за „Оук Хил“, че да се види с Джо беше по-скоро приятелско посещение, отколкото делово. Виктория се опитваше да се успокои преди срещата с Харис Рийвс, като си представяше как ще си побъбри приятно с Джо Дейвън в продължение на половин час. Винаги бе изразявал удовлетворение от начина, по който се използваха парите му, а неговият бюджет бе нараснал от двайсет милиона на двайсет и пет за две години поради засиленото търсене на пазара.

— Виктория, асансьорът! — внезапно обяви Арчи, стряскайки я. Тя го погледна ядно, докато се мъчеха да си намерят място в препълнения асансьор, който щеше да ги отведе на четиринайсетия етаж на сградата. Там „Бийч Кажуълс“ заемаше цели три етажа. Защо Арчи налагаше собственото си напрежение върху способността й да се потапя в най-обикновено делово настроение?

Харис Рийвс демонстрираше поведение на напълно удовлетворена от себе си личност, подсилено от изрядния му до най-малката подробност външен вид. Ако можеше да си представи мъж, който да отделя повече време за сутрешния си тоалет от една жена, той беше това суетно, вманиачено, наперено човече с великолепната си глава, украсена с внимателно сресана бяла коса, реши Виктория, докато му се усмихваше през масата за кафе. Още с първия си преценяващ поглед той бе добил представа за стойността на новия й костюм.

Харис Рийвс имаше бледи, умни очи, които не пропускаха нищо дори докато си играеше на домакин, а неговите секретарки предлагаха кафе или чай на сребърни подноси и няколко вида пасти, които те приеха, но отместиха встрани.

Само глупак или човек, много по-богат от Харис Рийвс, можеше да отхапе парче от кейка на този първи етап от една делова среща.

Изминаха няколко минути в приказки за изкуството, вдъхновени от тутакси проявения интерес на Байрон към трите „Модиляни“ и двете „Пикасо“, украсяващи стените на изискания офис на Рийвс.

— Всички трябва да дойдете у дома да видите останалата част от колекцията — каза той, доволен от възхищението на Байрон. — Тук държа само няколко от любимите си картини. Производството на плажно облекло просто ми дава възможност да купувам произведения на изкуството. Жена ми и аз всяка събота следобед обикаляме галериите и търговете винаги, щом се появи нещо интересно. И никога не пропускаме голям търг в Европа. Но бихте ли ми казали къде са другите? Дано таксито им не е попаднало в задръстване, невъзможно е да се добереш до този район.

— Какво? — попита Виктория.

— Таксито им. Този нюйоркски закон само за трима души в такси затруднява придвижването с всеки изминал ден. Аз лично винаги използвам кола и шофьор, така ми излиза по-евтино.

— Кои други?

— Но нали ви казах по телефона, че искам всички да дойдете в Ню Йорк и това очевидно включва Джиджи Орсини и Дейвид Мелвил, творческия екип. Не може да не сте разбрали.

— Мистър Рийвс… Дейвид Мелвил не е при нас от шест месеца, откак той напусна, Лайза Леви, много силен млад талант, е художествен директор за „Индиговосините морета“. Когато разговаряхме по телефона, явно не съм разбрала, че я искате в този ранен етап на взаимно опознаване. Съдружниците ми тук са нашите художествени директори — Лайза не е на тяхното равнище. Ужасно съжалявам за недоразумението — каза бързо Виктория с пресъхнала уста. — Ще й се обадя да се качи на първия самолет. Утре ще бъде с нас. Отново ви моля за извинение, чувствам се ужасно глупаво.

— Не, не бива — отвърна сърдечно Харис Рийвс. — Грешката ви е разбираема. Обикновено не се обаждам на нова агенция сам, както се досещате, но толкова ми беше писнало от старата ни агенция, че просто грабнах телефона. Моят вицепрезидент, отговарящ за рекламата, щеше да изясни всичко с вас. Тази малка бъркотия ще му „вдигне акциите“, като разбере как съм се „справил“. Още кафе?

— Не, благодаря.

— Но сте казали на Джиджи Орсини да дойде, нали? — Въпросът на Рийвс бе остър и внезапен.

— Ами, всъщност…

— Е, по дяволите, това вече наистина ме притеснява. Рекламата на „Индиговосините морета“ зависеше изцяло от текста, от концепцията. На това се дължат страхотните им продажби. Трябваше да я доведете, по дяволите. Джиджи Орсини създаде кампанията, която промени нещата за Елеонора Колона и нейните момчета, нима смятате, че не знам? Хората от плажния бизнес сме затворено общество и внимателно се наблюдаваме един друг. „Индиговосините морета“ не са в нашия съюз, но ние никога не сме ги пренебрегвали, особено сега, когато продажбите им скочиха неимоверно. Джиджи Орсини трябваше да е тук днес! Ето, можете да използвате телефона ми и да се обадите оттук.

— Господин Рийвс, когато вие пожелахте да работим за вас, знаехте, че имаме „Индиговосините морета“. — Виктория отчаяно търсеше разумно обяснение.

— Какво общо има това?

— Трябваше да се откажем от тях, за да избегнем неминуем конфликт.

— Какво ме интересува мен това?

— Когато… Джиджи разбра за конфликта… тя, ъъ, тя напусна агенцията.

— Какво направи?

— Отиде си — отсече Виктория твърдо, усещайки как земята се разтваря под краката й, но решена да запази най-спокойно професионално изражение. — Явно е станала твърде близка с Елеонора Колона и семейство Колинс и беше много разстроена, че се налага да се откажем от тях като клиенти.

— Ами върнете я тогава, дявол да ви вземе! Където и да е, платете й двойно, тройно, колкото поиска, но я върнете! Чудя се защо сте си направили труда да се появите тук без нея. Тя трябваше да се потопи в работата ни от първия ден. Имали сте предостатъчно време да я върнете. Това е много лошо начало!

— Господин Рийвс — обади се Арчи, — аз контролирах работата на Джиджи още щом се появи при нас. Аз я открих и я доведох във „ФРБ“, за да се залови веднага за „Индиговосините морета“. Мога да ви уверя, че текстовете за „Бийч Кажуълс“ ще са също толкова добри, ако не и подобри от онова, което някога Джиджи е съчинявала за братята Колинс.

— Не ме интересува нищо „също толкова добро, ако не и по-добро“ — интересувам се от редакторския талант на Джиджи, който да използвам за моята компания. Нищо друго! Аз съм колекционер и събирам оригинали, не копия, много ви благодаря! Защо, по дяволите, мислите, че наех вашата агенция? За услугите на вас тримата, за които не знам нищо? Не, много ви благодаря! Хич не ме е грижа, че сте контролирали Джиджи Орсини двайсет и четири часа на ден, седем дни в седмицата, господин Рорк, вие не пишете нещата й, нали? Не, не мисля, че го правите. Написала ги е жена, не мъж. Върнете я обратно. Няма смисъл да обсъждаме повече, докато не я доведете.

Той избута чашата си с кафе встрани, с недвусмислен жест, че срещата е приключила. Арчи и Байрон се изправиха, поглеждайки към Виктория. Щеше ли тя да каже на Рийвс, че Джиджи е напуснала рекламата завинаги.

— Господин Рийвс, отново моля за извинение. — Виктория се изправи грациозно. — Няма да ви се обадим, докато Джиджи не се върне във „ФРБ“. Напълно разбирам позицията ви. Неприятно ми е повече, отколкото мога да изразя, че тази сутрин трябваше да ви разочароваме. Това лошо начало, както справедливо го нарекохте, ще има нов, отличен старт, обещавам ви.

— Довиждане, госпожице Фрост, господа — рече Харис Рийвс сърдито. — Секретарката ми ще ви изпрати. Ще кажа на моя вицепрезидент по рекламата да открие къде е Джиджи Орсини. Давам ви време до края на седмицата да я върнете обратно. След това аз ще я взема.

— Господи, какво ще правим сега? — простена Байрон, докато се гъчкаха плътно един към друг на задната седалка на таксито, което най-после бяха успели да намерят. — Ще ми се да кажа, че са ме изхвърляли и от по-добри офиси, но не са.

— Само едно нещо можем да направим, Бай — каза Арчи. — Трябва да върнем Джиджи обратно на всяка цена, не е ли очевидно?

— Арчи е прав — съгласи се Виктория. — Вие двамата още тази минута отивате на летището и чакате следващия самолет. Не губете време да се обаждате в хотела, аз ще се погрижа за това. Намерете я и я убедете… предложете й всичко. Без мен ще имате по-големи шансове. Тя не ме обича и аз не я обичам, но това няма да й пречи да си върши работата. Обещавайте й всичко, включително и съдружие.

— Безпокоя се — тежко каза Арчи, — че Рийвс ще я открие, ако не е открил вече, че не се нуждае от нас. Той самият може да наеме Джиджи да си направи собствена агенция в компанията, да я изгради с нейна помощ, да й даде баснословна заплата и пак ще си спести доста от комисионата на агенцията.

— И той е точно човекът, който може да го направи — добави Байрон от глъбините на мрачното си настроение.

— Всеки колекционер на произведения на изкуството има достатъчно мозък да купува направо от художника в ателието му вместо чрез посредник — цената е по-добра, а и личните контакти ги карат да се чувстват покровители, а не клиенти.

— Вицепрезидентът му по рекламата ще го обезкуражи — каза Виктория. — Лесно може да се окаже без работа, ако се случи нещо такова. Отказвам да се тревожа за подобна вероятност, докато не говорим с Джиджи. Досега трябва вече да й е минало. Десет към едно, че ще прояви здрав разум.

— Защо не се върнеш с нас днес? — попита Арчи, успявайки само наполовина да прикрие паниката в гласа си.

— Дори и да не говориш с Джиджи, имаме нужда от теб в Лос Анджелис.

— Трябва да се видя с Джо Дейвън следобед — обясни тя спокойно.

— Той не може ли да почака? — тросна се Арчи.

— Не, Джо мрази да променя уговорените си срещи дори и с половин час. Нека не забравяме за двайсет и петте милиона на „Оук Хилс“, нека не пренебрегваме първия си клиент, момчета, ръководството не бива да си позволява сантименталности. Става въпрос само за лека пробойна, корабът не потъва.

„В хотела нямаше бележка от Ангъс“ — помисли си Виктория. Няма да напусне Ню Йорк, докато не говори с него и не разбере какво се е случило с майка й. Нищо, нито клиент за деветдесет милиона, който трябваше да задържат с всички средства, никакъв Харис Рийвс с абсурдната си причесчица и второразредния си Пикасо не можеше да попречи на това.

Виктория не чака повече от минута в приемната на „Оук Хилс Фудс“. Беше старомодна като личния офис на Джо, ала старомодна по приемлив начин, впечатляващ с липсата на стремеж у собственика й да впечатлява. Събитията от сутринта бяха изключени от съзнанието й с обичайната й непоклатима способност да се абстрахира. Сега единствената й грижа бе набързо да изпълни задълженията си към Джо и после да си изясни нещата с Ангъс дори ако това означаваше да отиде в офиса му.

— Господин Дейвън помоли да почакате в неговия офис, ако нямате нищо против — секретарката му идваше към Виктория.

— Той не е ли тук, Глория? Как си, между впрочем? — попита тя жената, която познаваше от години.

— Чудесно, благодаря, госпожице Фрост. Господин Дейвън го няма, но ще се върне след минутка. Тук ще ви е по-удобно — каза Глория, докато я въвеждаше, а после затвори вратата след себе си.

Зад бюрото на Джо Дейвън седеше Милисънт Фрост Колдуел.

— Добре, идваш точно навреме — каза тя равно, поглеждайки инкрустирания си със скъпоценни камъни часовник. — Седни, Виктория. — Тя се усмихна мило и й посочи стол до бюрото.

— Какво… защо… защо си тук? — Виктория спря до вратата, твърде шокирана, за да направи крачка.

— Джо беше любезен да ни отстъпи за малко офиса си, Виктория. Разбира, че правим опит за семейно помирение, и е съгласен, че ще ни е трудно да го сторим необезпокоявани в „Колдуел и Колдуел“.

— Семейно помирение? Как ли пък не!

— Да, но е точно това — каза Ангъс Колдуел, пристъпвайки напред от дълбоката ниша на прозореца, където бе останал незабелязан за Виктория.

— Ангъс! Защо не ми остави бележка в хотела?

— Не ти е оставил бележка, защото искахме да говорим с теб заедно, Виктория — отвърна майка й. — Моля те, седни.

Виктория почувства ръката на Ангъс на рамото си, която я побутваше към стола, и от топлината на докосването му събра сили. Всичко щеше да е наред. Щом майка й беше тук, това можеше да означава единствено, че се е съгласила на развод и ще се опита да уреди нещата тъй, че да са най-малко унизителни за нея. Нима така не е най-добре, нима всяка разумна жена не би предприела подобна тактика: тя да напусне съпруга си, вместо да я изостави той?

Виктория възвърна самообладанието си и отново се почувства сигурна в себе си, докато гледаше майка си отблизо, без да си прави труда да прикрива студената си преценка. „Жената все още се труфи“ — помисли тя, потръпвайки от отвращение. Жената все още си мислеше, че може да компенсира своите петдесет и три години, като носи ласкаещо бледорозова копринена блуза с високо деколте. Все още се заблуждаваше, че би могла да отвлече критичното око на един много по-млад съпруг с огромна по размери птица от рубини и диаманти, която бе забола на ревера на тъмновиолетовия си костюм, с неподходящо тежките рубинени и диамантени гривни, които носеше на крехките си китки, изпъстрени с големи вени. Сигурно всеки ден с часове работи упорито върху застаряващите си мускули, не осъзнавайки колко изсушена изглежда въпреки абсурдно момичешкия си стил. Дори току-що бе направила косите си специално за тази среща, установи дъщерята с презрение, забелязвайки новите бръчки под очите на майка си.

Виктория погледна към Ангъс, който беше седнал в един стол, издърпан напред и обърнат леко встрани, тъй че тя се намираше между него и майка си. Потърси очите му, мислейки си колко често нарочно се бе обличала за него в изчистеното от допълнителни елементи черно, което носеше днес, тъй че той да й се нахвърли, преди да си е свалила дрехите, имитирайки желание да я изнасили. О, колко изкусно се беше научила да го отблъсква, да отлага и отлага, докато той наистина започваше да вярва в неохотата й, и по този начин засилваше блаженството му от отдаването й накрая. Ако само погледнеше към нея, щеше да знае точно за какво мисли тя, ала той твърдо беше насочил погледа си отвъд нея, в някаква точка над главата на майка й, сякаш не можеше да си позволи наистина да се наслаждава на красотата, която боготвореше, докато всичко това не се разреши окончателно.

— Виктория — каза високо Ангъс, след като си прочисти гърлото, — майка ти знае, че ние с теб имаме връзка от пет години. Виктория едва разпозна гласа му, толкова бе твърд и остър — даваше й да разбере, че не ще позволи да го прекъсва.

— Милисън знае как ме подведе ти — продължи Ангъс като робот. — Тя знае как изгубих цялата си способност да преценявам и си позволих да се любя с теб; знае, че връзката ни не е прекъсвала дори когато се опитах да се отърва от теб, изпращайки те в Калифорния. Тя знае как се отдавах, отново и отново, на сексуалната си мания към теб, на моята лудост. Знае точно колко побъркано съм се държал, колко престъпно слаб и глупав бях и не можах да ти устоя, когато това започна. Казах й всичко, след като ми телефонира в Саутхамптън.

— Но ние се обичаме! — Виктория се улови за тази увереност. — Ти искаш да се ожениш за мен! Каза ли й и това?

Нечовешкият глас на Ангъс продължи, думите му маршируваха една след друга с решителност, която не търпеше намеса.

— Мислех, че те обичам, онези първи няколко години. — Той си пое дълбоко дъх и сега отправи поглед към жена си. Да, Милисънт, бях влюбен в нея, лудо влюбен, толкова дълбоко влюбен, че не бях способен изобщо да мисля трезво. Но от момента, когато тя започна да ме кара да се разведа с теб, се изплаших от нея — а любовта и страхът не вървят заедно.

— Каза ли ти, че бях девствена, когато за първи път спа с мен? — изписка Виктория към майка си.

— Винаги съм смятала, че в теб има нещо ненормално, Виктория — спокойно рече Милисънт Колдуел с очарователния си глас. — Не знаех за тази вълнуваща подробност, не, но какво значение има каква форма е приела неврозата ти? Щеше да се почувстваш много по-добре, ако беше разтворила очарователните си дълги крака, за който и да е мъж, когото си срещала, отколкото да се пазиш девствена за твоя доведен баща, не мислиш ли?

Къдравата руса коса на Милисънт Колдуел бе вдигната високо на късия й врат, а тя говореше с яснотата и невъзмутимата прецизност на всичките си години на неоспорим авторитет. Женствената претенциозност на дрехите и бижутата й внезапно се превърнаха в символи на нейната власт вместо в признак на слабост.

— Доведен баща? Не се опитвай да ми пробутваш тоя номер! — задъха се Виктория. — Дяволски добре знаеш, че никога не съм била заварената дъщеря на Ангъс, че нищо не се случи помежду ни, преди да навърша двайсет и седем — какво общо може да има нещастният му брак с теб по онова време с любовната връзка между двама възрастни?

— О, Ангъс — тихо каза Милисънт Колдуел с тъга в гласа. — Все не можех да ти повярвам, когато ми казваше, че тя не проявява разбиране… никакво разбиране…

— Разбиране за какво? — изкрещя Виктория, въртейки глава от единия към другия, чертите й се бяха изкривили в грозна гримаса на неверие. — За въображаемо роднинство? Чудесно знаеш, не смей да отричаш, че „доведен баща“ не е нищо друго, освен една фикция, удобна дума, която се опитвате да използвате без най-малкото правно или морално оправдание. За Бога, аз бях на шестнайсет, преди изобщо да съм виждала Ангъс!

— Горката Виктория — каза майка й. — Да не би да си въобразяваш, че някой, освен теб, Ангъс… и мен… ще повярва, че между вас не е имало нищо сексуално в продължение на цели единайсет години? Ти беше такова зряло младо момиче, той беше толкова сластолюбив мъж… кой ще повярва, че вие двамата зад гърба ми не сте спали заедно години наред? Единственият въпрос ще бъде кога е започнало това и къде… в Ню Йорк, в Саутхамптън, в Ямайка или в Южна Франция? „КОЛКО дълго са чакали!“ Това е единственият въпрос, който ще си задават хората. Вие двамата сте имали всички възможности… а и аз бях доста по-възрастна от Ангъс, нали? Всъщност — каза тя, усмихвайки се мило на себе си, — още съм.

Милисънт Колдуел спря за миг поглед върху гривните си.

— Това ще си кажат, знаеш го, независимо колко ще настоявам, че няма и една вярна дума. Ще помислят, че се опитвам да ви защитя. Хората няма да ми позволят да се правя на светица дори и да искам. По-скоро ще повярват на най-лошото, не си ли го разбрала досега? Пикантен международен сексскандал? Скандал с кръвосмешение? Наистина, Виктория, къде ти е здравият разум? Бедата с теб е, че не виждаш нещата от друга гледна точка, освен от своята. Всички мои познати до един ще си спомнят, че са виждали нещо да става между теб и Ангъс. Телефоните ще блокират от обаждания на най-близките ми приятели, зажаднели за новини. Никой не е дотам добър и благороден да се лиши от подобно удоволствие.

— Ами нека си говорят! Какво от това? Ангъс, на теб пука ли ти какво ще кажат хората, щом няма и капка истина? Кажи, за Бога, пука ли ти? — В разпаления й глас се усещаха първите нотки на неконтролируем ужас. Докато слушаше думите на майка си, толкова безпощадно логични, толкова неумолими в убедителността си, Виктория най-сетне усети началото на промяна във въздуха на стаята, сякаш океани се бяха превърнали в лед, сякаш се бяха разтопили планини.

— Наистина ли си толкова полудяла? Разбира се, че не ми е все едно. Какво лошо има да държиш на доброто мнение на познатите си? — попита Ангъс, подтикнат от инстинкта си за самосъхранение.

— Как може това да е по-важно, отколкото да прекараш живота си с нея? — изписка Виктория, посочвайки към майка си. — Доброто мнение не може да те направи щастлив, не може да те възбуди, доброто мнение не може да те накара да се изпразниш, скапано копеле такова. Толкова ли си изсушен като нея? Кога успя да ти отреже топките?

— Виктория, няма да постигнеш нищо с обиди — намуси се деликатно Милисънт Колдуел. — Не ти прилича, не отива на стила ти.

— Да не смяташ, че някога ме е било грижа какво мислиш ти? Или какво мислят така наречените ти приятели?

— Е, да, Виктория, но Ангъс го е грижа. Току-що ти го каза. Той обаче не ти обясни всичко. Не ти каза, че не си представя да прекара остатъка от живота си като изгнаник — компрометиран изгнаник — в Калифорния, колкото и да е слънчева. Не ти каза, че за него тук, в Ню Йорк, има много изключително важни занимания, за да се откаже от тях заради онази малка агенцийка, която ти направи толкова преуспяваща. Всъщност не се и съмнявах, че ще стане така.

— Истина ли е това! — Виктория се взря в Ангъс и осъзна, че той няма намерение да отговаря на въпроса й. Отговорът беше изписан ясно на лицето му, върху тази измамно момчешка физиономия. Не можеше да види очите му, защото те все още бяха впити в майка й с отчаяната вярност на васал.

— Ти ще умреш тук, Ангъс, ще умреш от желание по мен, знаеш това, нали? Нали, сантиментален глупако? Това е краят ти като мъж, не го ли разбираш!

— О, съмнявам се в това, Виктория — отвърна майка й със звънлив смях. — Ангъс и аз не спяхме заедно, откак ти започна с него. Знаех, че сигурно се среща с някого, но за известно време се примирих. Просто никога не ми хрумна, че ти си тази жена. Що се отнася до мен, Ангъс може да задоволява сексуалните си нужди с всяка жена, която си избере, стига да не е някоя от агенцията или някоя, с която сме близки приятелки. Или с теб. Никога повече.

Тя потупа с деликатната си ръка по бюрото на Джо Дейвън.

— Ангъс ще бъде дискретен, а аз… аз няма да мисля за това. Има и по-лоши начини за съвместно съжителство, уверявам те. Някога бях ревнива, правех глупави сцени, но това е губене на време. Смятам да имам, настоявам да имам съпруг до себе си до края на живота ми, предан съпруг и отличен бизнеспартньор.

— Предан? Ти мислиш, че той ти е предан? — Виктория изсумтя презрително. — Имаш ли представа как мрази живота, който е принуден да живее с теб? Някаква представа как заговорничеше и кроеше планове да се измъкне от теб?

— Доказателство, че просто не говориш истината — и ме поправи, ако греша, Ангъс — е фактът, че моят съпруг възнамерява да продължи да живее точно живота, който ти твърдиш, че мразел. Нямаш представа колко значим и задоволителен може да стане с годините. Има много начини да си женен, но на трийсет и две ти трудно ще го проумееш. Ти нарече Ангъс лъжец, Виктория, и си права. Той ни излъга и двете, за да ни има и двете. Теб в леглото, мен вкъщи. Но накрая, когато трябваше да избира — избра мен, Виктория, не теб. И направи този избор, без да се замисля. Права ли съм, Ангъс?

Той кимна.

— Мисля, че Виктория ще иска да го чуе от собствените ти уста — каза Милисънт Колдуел с мека настойчивост.

— Майка ти е права — съгласи се Ангъс, без да се запъва или задъхва; гласът му беше глух и равен. Милисънт му бе простила толкова лесно, че очакваше тя да го унизи поне малко. Прекалено интелигентна беше, едва ли ще продължи да му натрива носа — след няколко седмици щеше да се държи тъй, сякаш нищо не е било.

— Кажи го пак — настоя Виктория. — Опитай се да ме погледнеш и кажи, че излъга, опитай се да кажеш, че искаш нея, не мен.

Този път гласът му се стовари като чук и той я погледна със злоба.

— Излъгах теб. Излъгах Милисънт. Не те искам. Искам нея. Искам да запазя живота си. Повече никога няма да остана насаме с теб.

Виктория се изпъна смаяно на стола си. Ангъс я бе погледнал с омраза. С отвращение. С ненавист. Гордостта му беше стъпкана и той обвиняваше нея за това. Сега тя бе причината за срама му и той щеше да си наложи да я забрави колкото може по-бързо. По-опасно е да поругаеш гордостта на слаб мъж, отколкото гордостта на силен мъж, защото без нея той е нищо. Не беше го осъзнавала до тази минута.

— Е, скъпа, жалко, че трябваше да преминем през всичко това, но няма да се разделим като чужди хора, нали? — попита Милисънт Колдуел.

— Нямам какво да ти кажа. Благодари на Джо, че позволи да използваме кабинета му.

— Не, не, не бързай толкова, Виктория. Имаме да говорим по работа, нали, Ангъс? До вчера така и не бях проумяла защо „Колдуел и Колдуел“ загубиха онези трима клиенти от „Оук Хилс“. Това вече е нещо, което не мога да простя дори и за милион години. Това е нещо, което не бива да ми правиш никога. — Ти или който и да било. Не е лично отношение, Виктория въпрос на професионална гордост е. Ангъс и аз предложихме да обслужваме тези клиенти безплатно в продължение на три години, като използваме най-добрите си хора. Джо, няма нужда да го казвам, беше очарован. Тъй че ти ги загуби, Виктория.

— Колко дребнаво, колко евтино от твоя страна! Та ти не се нуждаеш от тези клиенти, за теб те са като капка в морето, за Бога!

— Изобщо не е така — отбеляза Милисънт с опрощаваща усмивка. — Направих го заради теб, Виктория.

— Това е достатъчно — каза дъщерята и понечи да стане от стола.

— Когато се върнеш в „Колдуел и Колдуел“, ти ще вземеш и клиентите на „Оук Хил“. В света на агенциите ще го очакват. Това ще измие лицето ти, скъпа, а в твоето положение трябва да спасяваш каквото можеш.

— Ти си се побъркала! Защо ще се връщам? Това е последното нещо, което ще направя!

— Защото, ако не го направиш, ще те унищожим, Ангъс и аз. Знаеш, че можем и ще го направим. Ще са нужни само няколко думи, прошепнати, където трябва, за нашата нещастна, заблудена, параноична, изнудваща ни дъщеря, и с твоята агенция е свършено. А колкото до теб, никога повече няма да получиш предложение за друга работа.

— Ти си чудовище!

— Слабо, много слабо, Виктория — размаха тънък пръст към дъщеря си Милисънт. — А уж си оценявала текстове за реклами. Искам те там, където мога да те държа под око, искам да знам къде си всеки ден от твоя живот, докато не успееш да се задомиш. Но дори и тогава ще те държа под око. Докато съм жива. Когато имаш толкова пари, колкото имам аз, Виктория, това не е трудно да се уреди.

— Но защо? — изтерзано извика Виктория. — Защо? Ти получи каквото искаше. Не можеш ли да ме оставиш на мира?

— Отговарям за теб, Виктория. Ти си единственото ми дете и от години ми създаваш проблеми. Но все още има надежда да се оправиш. Нуждаеш се от нещо сериозно, което да те интригува и предизвиква. Ще е нехайство от моя страна, ако не опитам да ти помогна. Може би ти си мислиш, че съм те пренебрегвала като малка? Бог ми е свидетел, че направих, каквото можах, но децата така и не разбират. Всички го казват. Във всеки случай аз отчасти обвинявам себе си за бъркотията в твоя живот.

— Решихме да те изпратим директор в офиса в Токио — Ангъс тихо обяви присъдата й. Очите му за кратко се спряха върху нея, само за миг, и тя не видя нищо в тях. Нищо, освен желание да приключи този разговор бързо.

Виктория не си спомняше как като смъртно ранено животно се измъкна от онази стая, но никога не забрави безмилостния, дребнав глас на Милисънт зад себе си, самодоволно коментиращ съдбата на дъщеря си:

— Мисля, че този малък семеен проблем е зад гърба ни, нали, Ангъс? Джо наистина ще е доволен.

21.

— Нонстоп? — попита Бен, отговаряйки на въпроса на Саша. — Можем да отидем до Вашингтон, до Анкоридж или Бразилия, Москва, Пекин, Мелбърн, Гуам…

— Защо тогава не може да летите от Лос Анджелис до Венеция без повторно зареждане с гориво? — попита Саша.

„На борда е по-малко от час — помисли Джиджи — и вече намери за какво да се оплаква.“

— Няма как да носим толкова гориво — изненадано каза Бен. — Един частен самолет не може да побере повече; проектиран е да лети три хиляди и шестстотин морски мили с осем пътници и багаж, но Венеция е на повече от пет хиляди морски мили от Лос Анджелис.

— Но ние сме само четирима — въздъхна Саша; в гласа й се промъкна съвсем лекичък укор. — Това няма ли да помогне?

— Дори и да е празен, самолетът може да лети допълнително само двеста мили, и то при аварийна ситуация. Знаеш ли какво, Саша, ако си будна, когато стигнем до Фробишър Бей за презареждане, би могла да излезеш да се поразтъпчеш.

„Ще умре от студ на летището в източна Арктика, ако остане отвън половин час, колкото отнема презареждането, но това може да не е толкова нежелана случка — помисли Бен, — изобщо няма да е нежелана. Дори и мъничко измръзване ще е добре дошло. Надменният й нос може да изглежда по-нормално, ако добие лек сиво-бял нюанс.“

Бен Уинтроп беше свикнал гостите, които се возеха за първи път, да загубват дар слово от лукса и размерите на самолета с неговата кабина, дълга четирийсет и един фута. Беше го направил по поръчка, тъй че шестима души да седят в предната част в меки въртящи се кресла и в същото време двама души да спят на разтегаемите дивани в отделено със завеса помещение в задната част на самолета, но Саша до момента изглеждаше по-очарована от наличието на контейнер за боклука и фурна в кухнята, отколкото от всичко останало на борда.

— Екипажът навярно разполага със собствена баня — каза Саша с неподражаема царственост, от която майка й би се гордяла.

— Всъщност не използваме една и съща.

— Ами тук е приятно и просторно — отвърна бързо Саша, оставяйки съвсем слабо впечатление на изненада, но никой не би могъл да бъде абсолютно сигурен, че е прозвучала в гласа й.

„Надявам се никога да не ми се разсърди“ — помисли Вито, сподавил възхитената си усмивка. Наистина Зак бе нанесъл първото кроше, но никой, ударил брата на Саша, дори и при самозащита, не можеше да се надява на прошка.

Обаче този юмручен бой отпреди десет дни изобщо не беше променил плановете на Саша да отиде във Венеция като гостенка на Бен. Едното нещо, бе обяснила тя на Вито, нямало нищо общо с другото. Тъй като Джиджи казала, че нямала и най-малката представа защо е бил боят, а Зак отказал да сподели причината не бивало да очакват от нея, че ще се откаже от това преживяване само от лоялност към семейството. Вито можеше да си живее щастливо и без излишната екскурзия до Венеция за няколко дни, въпреки че полетът щеше да отнеме само четиринадесет часа, включително спирането за презареждане, но не би могъл да разочарова Саша, която се бе запалила по това пътуване като дете. Веднага, щом приключат с „Дълъг уикенд“ ще заведе Саша на истинско пътешествие, меден месец, който да запомни.

Пък и тази „разходка“ му даваше възможност да опознае Бен Уинтроп. Човекът в края на краищата показваше ясното намерение да отведе дъщеря му и да се ожени за нея, но въпреки опита си с хората, на Вито му беше трудно да проумее Бен. Имаше безспорно привлекателна външност и, изглежда, не притежаваше видими недостатъци, освен че бе прекадено самодоволен, но пък щедър и лудо влюбен в Джиджи. Нещо повече, за разлика от Кърт Арви, който също бе притежавал „Гълфстрийм III“ преди смъртта си, не завърташе разговора около факта, че му бе струвало близо петнайсет милиона долара да купи този самолет, плюс цяло състояние годишно за поддържане и заплати.

И все пак около Бен витаеше атмосфера, подобна на стена или на гъста мъгла, през която Вито с изострените си сетива не успяваше да проникне. Бен Уинтроп бе дяволски неразгадаем. У него имаше нещо дълбоко и важно, което той не разкриваше — и според подозренията на Вито никога нямаше да разкрие — и с което напомняше на продуцента за един-двама от старите холивудски студийни босове, чиято безпощадност бе толкова естествена за тях, толкова присъща, че човек дори не знаеше за съществуването й, докато тя не го унищожеше. Що се отнасяше до Вито, присъдата за Уинтроп точно в този момент се намираше в безнадежден застой. Не че можеше да направи нещо по въпроса. Джиджи сама щеше да реши, когато му дойде времето, и той се съмняваше, че тя ще се посъветва с него.

Надявам се, че съм си взела подходящи дрехи — промърмори Саша.

— Официалният туристически сезон приключи преди три седмици, в средата на октомври — каза Джиджи, — а за местния елит е традиция да се облича по последна европейска мода, тъй че ти ще стърчиш сред тях като натъртен палец независимо какво носиш.

— Винаги си знаела как да ме успокоиш, Джиджи — отвърна Саша с усмивка, която опасно изкриви ъгълчетата на устата й. — Ти какво ще си сложиш за церемонията на вграждането или както там се нарича?

— Казах ти да си вземеш джинси и пуловер, нали? Ще ги носиш до Порта Маржера. В корабостроителницата на всички ще бъдат раздадени топли сувенирни якета, защото по време на церемонията може да захладее. Началото на ноември е непредсказуемо във Венеция. После ще се върнем обратно по хотелите и ще се преоблечем за приема.

— Защо имам чувството, че ще изглеждам като напомпана? — подозрително попита Саша. — Бен също ли ще носи яке? Ами Вито? А редакторът на „Вог“, и той ли?

— Само ако искат, Саша — обясни Джиджи. — Това е по желание, няма да те вербуваме в армията.

— Предполагам, че ще са зелени като онези ужасни блестящи атлазени неща, които носят феновете на „Селтикс“.

— Почти налучка. Бели са със зелени букви — раздразнено отвърна Джиджи. — А, ще имат надпис „Изумрудът на Уинтроп“ на гърба. За момиче, което спи с тениска с надпис „Кенеди преди Ню Хампшир“, това не би трябвало да е трудно за разбиране.

— Спеше, Джиджи, спеше. Освен това онази тениска не беше моя, някой ми я даде. Тогава гласувах за кандидата на Републиканската партия. Маминка настоя.

— Не трябва ли сама да решаваш за кого да гласуваш? — попита Бен.

— Не и с майка като моята.

— Защо не й каза, че ще гласуваш, както иска тя, а после в кабинката не постъпи посвоему? — поинтересува се Бен.

— Тя щеше да разбере — мрачно рече Саша.

„Да е жива и здрава майка й“ — помисли Бен, доволен, че нещо би могло да изплаши тази лазеща по нервите му приятелка на Джиджи. Дори по-лошо от най-добрата й приятелка — съпруга на баща й. Щеше да е чудесно за Джиджи, ако я премести на три хиляди мили далеч от влиянието на Саша. Не знаеше какво да очаква, когато се запозна с Вито и Саша, но поне знаеше как изглежда Вито от фотографиите в списанията и вестниците през годините на кариерата му като продуцент; изглеждаше доста симпатичен.

Кой знае защо бе очаквал Саша, макар и еврейка, да е малко по-възрастно и далеч не толкова възхитително копие на Джиджи, а не жена с царствена осанка и отнемащ дъха профил, а когато предпочетеше, и с маниерите на обидена английска дукеса.

Нейният брат хулиган нямаше да представлява проблем в бъдеще. Беше неудачник и той се разправи с него като с неудачник. Но какво щеше да стане, ако на Саша й хрумнеше да се самопокани у тях, щом той и Джиджи се установят в Ню Йорк? Когато една жена от Калифорния има близка приятелка с просторна къща в Ню Йорк, калифорнийската приятелка е пословична с измислянето на извинения да прекарва поне няколко седмици през пролетта и есента в Манхатън, пазарувайки и посещавайки новите пиеси и изложби. Щеше да е проблем, докато не му сложи край, което възнамеряваше да направи бързо и ефикасно.

Имаше съвсем различни планове за бъдещето на Джиджи, след като се оженят, от продължаване на приятелството със Саша. Вече виждаше в представите си каква точно къща щяха да си купят и обзаведат в Ню Йорк; сексът и броя деца, които щяха да имат — но чак след седем-осем години; внимателно подбраните филантропични комитети, на които Джиджи щеше да дарява отнемащи дъха суми и да ангажира името и времето си; малките, изискани приеми, които щяха да дават, приемите, на които щяха да ходят, решение също толкова важно — може би и по-важно — приемите, на които той щеше да решава да не присъстват.

Разбира се, щеше да има и истинска, шумна, голяма стара лятна къща, може би близо до Едгартаун, макар че щяха да ходят във Венеция колкото може по-често. Той ще бъде гъвкав, каза си Бен, толкова гъвкав, колкото тя пожелае. Ако имаше друго място в Европа, където Джиджи би желала да остава по-продължително — ако, например пожелаеше имение със земя и коне, и градини недалеч от Лондон — защо не? Или замък на Лоара, или вила в Тоскана? Или всичко заедно — тя можеше да има каквото й хрумне. Обаче само ако осъзнаеше, че той ще е на първо място, че всяка от тези къщи трябва да си има постоянно живеещ в нея майордом през цялата година; щом осъзнаеше, че не бива да губи времето, което принадлежеше на него, занимавайки се с подробностите на домакинството, той можеше да е гъвкав като всеки друг мъж на света.

Тя трябваше да го допълва като съпруга, предопределена да допълва мъжа си, в старомодния смисъл на думата, и да го направи съвършен. Беше достигнал възраст, когато съпругата бе необходимо допълнение, даващо на мъжа усещане за завършеност.

Просто не бе изпитвал нужда от жена преди. Беше прекалено зает да пътува из страната, да купува земя и да строи търговски центрове.

Никога не би могъл да се ожени за някое от бостънските момичета, с които бе израснал; бяха толкова познати, че му приличаха на сестри — жизнерадостни, надути, невротични. Не го интересуваха и множеството момичета, които бе срещал в Ню Йорк — те бяха твърде завършени, твърде изискани, твърде невротични. Бяха разглезени от родителите си и бяха придобили твърде голямо лустро прекадено рано в живота си.

Джиджи беше създадена за него.

Произходът й беше невъзможен, две мнения нямаше.

Ирландска танцьорка в музикални комедии за майка и баща от италиански произход, занимаващ се с шоубизнес. За щастие неговият произход стигаше и за двама им. Женитбата му щеше да е като трън в очите на критично настроения Бостън, трън в очите на баща му, който упорито не одобряваше начина му на живот, трън в очите на всичките му самодоволни роднини, макар фактът, че Джиджи можеше да се похвали с Били Уинтроп Елиот като нейна „мащеха“ или най-малкото неин бивш законен настойник, да й осигуряваше известен актив, който щеше да заглади ръбовете на първоначалното неодобрение на семейството. Взимането на нестандартна жена щеше да подпечата всичките му триумфи, както не би могъл да го стори никакъв допълнителен финансов успех.

Самата Джиджи беше толкова обаятелна, толкова оригинална и толкова очарователна, че щеше да ги спечели всичките. Всеки, който го познаваше като млад, щеше да е принуден да признае за пореден път, че за разлика от тях той не бе бледо копие на предшествениците си.

Джиджи притежаваше — и на това се дължеше голяма част от чара й, макар тя да не го знаеше — характерност. Живото й въображение, впрегнато в света на филантропията, бързо щеше да й донесе вниманието на затворения кръг от по-възрастни жени, които управляваха Ню Йорк, и един ден тя щеше да стане важна фигура в средите им, първостепенна фигура. Да, Джиджи беше съвършеният не „компромис“ — той никога не би направил компромис с брака, — но съвършеният… е, поради липса на по-добра дума… съвършеният избор.

И, разбира се, той бе влюбен в нея. „Лудо“ влюбен? Не, нямаше желание да се отдава на каквото и да било ирационално по своята същност чувство и слава Богу. Но действително влюбен, далеч по-влюбен, отколкото бе вярвал, че е способен, сега и за в бъдеще. Силно влюбен. Не би могъл да иска повече от това от живота.

Венеция беше узряла за деня на тяхното пристигане, есенна зрялост в град на камъни, където не може да има реколта. Мисълта за acque alte, или високият прилив през ноември, който често наводняваше червения и белия мрамор на площад „Сан Марко“, изглеждаше невъзможна. По някакъв начин лениво полюшващата се вода сякаш напяваше с приглушена готовност, с поздрав за добре дошли на хората от пресата, които трябваше да долетят утре от Ню Йорк. Почти нямаше откази от двестате поканени гости. Всички големи журналисти от американските медии, пишещи за процъфтяващия бизнес с недвижимо имущество и туризъм, се очакваше да пристигнат утре заедно с групи канадски и английски колеги. Хората, направили предварителните проучвания за Бен, бяха установили, че когато французите си взимат отпуск, бедни или богати, предпочитат да останат във Франция и че италианците, когато предприемат екскурзии по море, го правят на италиански кораби.

Туристическата агенция, с която работеше Джиджи, бе направила всичко необходимо да транспортира пресата във Венеция в първокласен комфорт. За визитата им беше наета флотилия от четири дузини мотоскафи с тяхната красива форма и блестящи палуби, с развяващи се бели и зелени знаменца. Стаите им щяха да ги очакват в „Грити“, „Даниели“ и „Чиприяни“, пълни с цветя, плодове и кофи изстудено шампанско, минибарчета, отключени и заредени догоре. Красиво гравирано писмо с личен поздрав за добре дошли от Бен Уинтроп беше поставено на всяко нощно шкафче заедно с график на програмата, пътеводители и карти на Венеция.

През първия си пълен ден пресата беше свободна да използва моторниците за посещение във Венеция, Мурано, Лидо или Торчело и да се отбива, щом усети глад, в изисканите бюфети, които щяха да работят непрекъснато, двайсет и четири часа в денонощието, докато траеше събитието, в специално обзаведени трапезарии във всеки от трите хотела. На втория ден следобед щяха да бъдат превозени на специално украсени вапорети от техните хотели до жп гарата в другия край на Канале Гранде, откъдето щяха да се качат на автобуси за пътуване по моста към континента и оттам към Порта Маржера. Щом пристигнеха в корабостроителницата, други автобуси щяха да ги откарат до трите редици трибуни, разположени по протежение на сухия док, където щяха да чуят кратка реч, произнесена от Бен, обясняваща смяната на монетите, а после щяха да наблюдават как Джиджи прави замяната и да присъстват на повторното заваряване на плочата в корпуса на „Изумрудът на Уинтроп“.

По обратния път вапоретите, огрени от гирлянди светлини, с музиканти и сервитьори, разнасящи питиета, ще се върнат в хотелите навреме, за да могат журналистите да се облекат за бала и вечерята в специално украсеното градско казино, Палацо Гримини, където щяха да танцуват и да играят комар, докато и последният представител на медиите не реши, че иска да си тръгне. През следващите два дни пресата щеше да е свободна да се забавлява, както и през първия ден, а полетите им за връщане бяха уредени за сутринта на петия ден.

— Три и половина дни за всичко, което може да роди фантазията им във Венеция. Най-бързия и най-скъп превоз, храна, напитки и само едно кратко събитие плюс прием за отразяване на събитието — ако това не ги върне щастливи у дома, какво друго? — беше попитал Бен, когато Джиджи му описа програмата.

— Писнало им е да се отнасят зле с тях — безпокоеше се Джиджи. — Все още смятам, че ти трябва да наемеш петдесет гондоли на разположение през цялото денонощие, със зелени и бели знамена, за да ги разпознаваме.

Бен беше поклатил глава отрицателно.

— Това ще означава да преговарям с дни с профсъюза на гондолиерите — за да станеш гондолиер, се изисква да си роден в семейство на гондолиери, което се е занимавало с тази работа от поколения. Ако журналистите пожелаят да се возят на гондола, нека сами си платят, скъпа — в края на краищата всичко останало е безплатно.

— Знам, но защо да засичаме пред гондолите? Те са най-добрият символ на Венеция.

— Ако питаш мен, те са мошеници и не желая да имам работа с тях.

Джиджи въздъхна и заряза спора. У Бен имаше нещо необяснимо, понякога бе екстравагантен със светлинни години преднина, друг път напълно неподатлив за много по-скромни неща. Тя вече беше престанала да мисли, че това е забавната и характерна за големите богаташи чудата пестеливост. Били веднага щеше да види, че в посещението на Венеция по покана без безплатни гондоли щеше да има нещо… липсващо. Нямаше да се отрази кой знае колко зле на честването, но щеше да засенчи впечатлението от преживяването, с чувството за нещо незавършено. Цената, поискана от съюза на гондолиерите, колкото и да бе надута, дори нямаше да се забележи сред останалите баснословни разходи, които компанията на Уинтроп беше направила за организирането на тържественото вграждане.

Бен управляваше живота си по собствена система, по която живееше, без никакви изключения, система, която продължаваше да е загадка за нея. Какво щеше да стане например, ако тя беше поискала да наруши Господарската му Воля по време на първото им посещение във Венеция? Какво, ако тогава тя беше в настроение да прекара цял следобед в разглеждане на картини — щеше ли да я повлече безмилостно вън от Академията, докато тя жалостиво го моли за още един мъничък Джорджоне?

След юмручния бой със Зак на приема й тя и Бен с деликатност и такт бяха съумели да заличат епизода. Той я бе подразнил, че се е облякла като изкусителка, а се е държала като монахиня; тя му беше отговорила, че е ексхибиционист и си е заслужил насиненото око, и се беше престорила, че е забравила всичко. Но бе права, дето не харесваше да я опипват пред всички, и в себе си бе толкова доволна, че Зак бе реагирал пресилено, колкото бе раздразнена от поведението на Бен.

Проблемите й с Бен, намръщи се Джиджи, като оставим настрана гондолиерите, изглежда, винаги се свеждаха до нещо относително дребно: ръката му, поставена върху дупето й; настойчивостта му да й купи обиците, които тя не искаше; дори първата им целувка. Той умееше да се възползва от положението си и да налага правата си, да притежава. Да притежава изцяло.

Това не беше егоизъм в обикновения смисъл на думата; на Джиджи й се струваше, че никой не беше толкова щедър, толкова безгранично екстравагантен като Бен, когато беше в настроение. Беше някакво друго качество, нещо дълбоко вродено, на което тя не успяваше да даде име колкото и да се бе опитвала, откак започна връзката им.

Беше излишно придирчива, укори се Джиджи. Не е задължително представите за романтичност на мъжа и жената да съвпадат. Повечето представителки на нейния пол бяха способни на убийство заради някого, който ги обсипваше с изумруди и ги развеждаше по приказни места, и нямаше да имат нищо против чувството му за притежание независимо дали отстрани ги наблюдават или не.

Въпросът беше, че той не я притежаваше. Поне не още.

— Имам един проблем — каза Арчи на Байрон, докато седяха в един бар в два часа следобед. — Не мога да реша дали това е, като да чувстваш, че се давиш, че ти пъхат кибритени клечки под ноктите или те изгарят на клада.

— Опитай да си представиш, че си предаден, кастриран и ограбен пред дулото на пушка от всичко, което притежаваш… ох, мисля, че прилича повече на това — обобщи Байрон.

— Дали не губим реална представа? Дали не преувеличаваме. Бай? В края на краищата все още имаме здравето си, косата си, нашите костюми и нашия талант. Загубили сме единствено плода на най-добрите си години на непосилен труд и репутацията си в бизнеса.

— Знаехме, че поемаме риск, Арч.

— Искаш да кажеш, че си го заслужихме!

— Не, просто, че се случи.

— Байрон, ако продължаваш да философстваш, ако кажеш само още една плиткоумна, лайняна дума, ще ти строша всички кокали със собствените си ръце — изграчи Арчи с всякакво отсъствие на злоба, като някой, който знае, че му е останала единствено сила да повдигне чашата към устните си.

— Джиджи във Венеция един Господ знае колко дълго, госпожица Вики в Токио завинаги… колко клиенти изгубихме, Арчи? Вече им изпуснах края.

— И тримата ни клиенти от „Оук Хил Фудс“, „Индиговосините морета“, „Бийч Кажуълс“, а сега, след като се чухме и със Спайдър Елиот от Париж, „Скрупули две“.

— Не брой „Индиговосините морета“ — каза заядливо Байрон. — Ние се отказахме от тях. И оттам тръгна белята.

— Не, белята тръгна, когато напуснахме „Колдуел и Колдуел“ с тази двулична, студена, разглезена кучка Виктория Фрост — обяви Арчи мнението си с къси, хапливи думички.

— Можехме ли да предвидим, че тя ще се втурне вкъщи при Майчето и татко веднага, щом любезно я поканят, без дори да ни предупреди? Това ли беше голямата ни грешка? — чудеше се Байрон.

— Не знам, но се чувства достатъчно виновна, щом ни прати телекс от Токио. Дори нямаше куража да ни телефонира, преди да напусне и да поговори с нас, докато ние се опитвахме да уловим дирите на Джиджи. Поне Джиджи имаше причина — макар и непрофесионална — да напусне и не взе никакви клиенти със себе си. Не можеш да виниш Елиот, че ни поряза, след като го подведохме, че ще върнем Джиджи… не можеш да виниш дори тази дърта лисица Харис Рийвс… на това ли му викат „Да ти духнат под опашката“?

— Не, май му казват „бизнесът си е бизнес“ — отвърна Байрон. — Познато още като реалност.

— В такъв случай имам идея. — Арчи прекара ръце през черните си къдрици и седна изправено. — Все още имаме няколко по-дребни клиенти, плюс, поне за момента, „Омагьосаният таван“ и „Корабите Уинтроп“. Защо не идем да видим братята Русо и да им предложим сливане? Били Елиот им даде още един шанс със „Скрупули две“, а ние ще им влеем нова кръв — ако заработим заедно, ще имаме една прилична малка агенция. Те са добри, стабилни момчета, е, не толкова „печени“, колкото сме ние — колкото бяхме, — но пък кой е?

— Хмм. Русо, Русо, Рорк и Бърнхайм… не, не ми харесва как звучи — заяде се Байрон.

— Може да го направим Русо, Рорк, Русо и Бърнхайм, така повече ли ти харесва?

— Мисля, че бих могъл да приема варианта Русо, Бърнхайм, Русо и Рорк. Мисля, че дотолкова бих могъл да преглътна гордостта си — отвърна Байрон. — Поне повече няма да ни се наложи да работим с госпожица Вики.

— Да хвърляме чоп кой ще се обади по телефона — предложи Арчи.

— Аз съм само страхотен художествен директор, Арчи, тебе те бива по приказките. Ти се обади. И ме събуди, щом го уредиш — каза Байрон, махайки на бармана. — Още една бутилка „Евиан“, моля, пък да вървим по дяволите.

Великолепното време се задържа, докато журналистите пристигнаха и се регистрираха в хотелите си. На другия ден изчезнаха във Венеция за неизменната разходка по площад „Сан Марко“ преди обеда и след обеда, и през останалата част от деня.

Джиджи беше разположила няколко жълти плетени маси във „Флориан“ и беше наредила около тях столове, окато Беи работеше по цял ден с Ренцо Монтегардини, обмисляйки как да ускори преустройството на „Изумрудът“, тя седеше във „Флориан“ в компанията на целия отдел за връзки с обществеността на „Уинтроп дивелъпмънт“. Рано или късно гостите им журналисти идваха да седнат при тях, да ги поздравят, да поръчат чай, кафе, минерална вода и всякакъв вид пасти и на някои от тях изобщо не им се тръгваше, докато накрая неофициалното им парти се разрастваше дотолкова, че изпълваше и редиците от маси, изкарани пред голямото кафе.

Един от репортерите, на работа в „Бостън глоуб“, журналист пред пенсия, познат като Бранч Т. Бранч, особено хареса Джиджи, за която реши, че е младши служител от отдела за връзки с обществеността. Дребничък, слабоват, със силно набръчкано лице, той се бе облякъл с тънка вълнена риза, дебел пуловер и износена шапка от туид, макар денят да бе топъл и слънчев.

— Тук не може да си прекадено внимателен — обясняваше той на Джиджи с ниския си поверителен глас. — Познавам мястото добре, харесвам го, но не бих излязъл без пуловер за нищо на света. Пипнах ужасна настинка тук един красив юлски ден, докато чаках за вапорето — бризът над водата, хладината, идваща от канала, три минути чакане, толкова и трябваше да ме натисне, но се влачи със седмици. Миазми, скъпа моя, миазми. Смърт във Венеция, това не е шега, през цялото време се случва на туристите. Тези канали са пълни с неща, за които не ти се ще и да помисляш. През нощта, ако си на тъмен мост, не се обръщай, ходи бързо, такъв ми е съветът. Много малко престъпления стават тук, главно джебчии, но е пълно с духове. Истинският венецианец, отмираща порода, останали са само осемдесет хиляди, ако не знаеш — ще ти кажат, че ако не си родена тук, значи си просиш смъртта, задържиш ли се повече от две седмици. И гледай да не се разболяваш във Венеция, такъв ми е съветът. Докторите тук хабер си нямат от медицина. Веднъж ме ухапа една пчела, получих алергична реакция, кракът ми се поду и стана троен, а докторът ми казва, че било невъзможно, понеже във Венеция нямало градини, значи нямало и пчели. В това проклето място има безброй саксии по прозорците, ами пазарът за цветя в Риалто, а?

— Къде сте отседнали, мистър Бранч?

— Бранчи, наричай ме Бранчи. В „Грити“ съм. Не мисля, че ще направя това пътуване за церемонията по вграждането, жалко, че ще изпусна речта на младия Уинтроп, пиша книга за фамилията Уинтроп, ако не знаеш, но защо да рискувам да се връщам по нощите? Много студено и много дълго пътуване за моя вкус, трябваше да го направите на някое по-цивилизовано място, това ми е съветът. В Местре, точно в Местре! Център на заразата е Местре.

— Но корабът не може да се премести от сухия док. О, миличък, не бих искала да го пропуснете — извика Джиджи, усещайки как статията в „Бостън глоуб“ им се изплъзва. — Ако ви взема от хотела, ще дойдете ли на вапоретото с мен? По това време на деня ще е приятно топло. Като се връщаме, ще уредя специално мотоскафо на жп гарата само за вас. Може да седите в кабината и да затворите вратата. Много ще ви е уютно и ще се приберете далеч преди другите.

— Добре го измисли. Да пътувам с теб, да, благодаря.

— Каква е книгата ви за Уинтроп? — попита любопитно Джиджи.

— Историческо проучване, не е в твоя бранш, скъпа. Работя върху него от години. Нещо като хоби ми е. Младият Уинтроп, сега той е интересният, заради него дойдох на тази екскурзия, иначе щях да изпратя помощника си, както обикновено правя, но младият Уинтроп, той има личен почерк, от това става чудесна бизнес история, би могъл да е венецианец, търговски принц от старата школа.

— Сигурно щеше да му харесва да е такъв — каза Джиджи, усмихвайки се при тази мисъл. — Книгата ви завършена ли е?

— Ще продължава с години. — Бранчи махна с малката си ръчичка: — Ще я работя, като се пенсионирам, ще ме поддържа млад, нямам илюзии, че ще е интересна за публикуване. Много книги излязоха вече, това ми е съветът към себе си, но ще продължавам да се ослушвам какво става. Няма да се откажа. Ще го запазя за себе си, материал, събран лично от мен, моята гордост.

— Утре ще дойда в „Грити“, Бранчи — обеща му Джиджи. — И ти гарантирам, че няма да се заразиш в Местре.

По-късно, когато за вечеря Джиджи и Бен заведоха Саша и Вито в „Ла Мадона“, автентичен рибен ресторант, не особено познат на туристите, тя му каза за специално урежданите за Бранчи удобства.

— Чудесно е, че си успяла да го убедиш. Той познава всички и е фактор във вестника, има повече влияние, отколкото предполагаш. Обича да се прави на по-голям ексцентрик, отколкото е наистина, но е написал подробни материали за всичко, което съм направил, още от първия ми търговски център. Понякога си мисля, че знае повече за моя бизнес от мен самия. Бранчи Т. Бранч, любимият ми биограф и хипохондрик — каза ли ти как е пипнал онази ужасна настинка?

— Да. И за ужилването.

Заради тях отбягва Венеция от години. Пише в пресата срещу града, нещо като лична вендета, ако щеш, вярвай, сякаш някой го интересува, но накрая все не може да устои и отново се връща. Сигурно утре ще носи палто и няколко шала, тъй че не се смей, като го видиш. Всъщност добре стана, че ти ще го вземеш, защото аз ще бъда в корабостроителницата и ще проверявам трибуните и озвучителната техника няколко часа, преди да се появи пресата.

— Нямаш ли други хора за това? — попита Вито. — Колкото искаш. Но държа сам да се уверя. Мразя изненадите.

— Знам точно какво чувстваш. Изненадите, дори и добрите, натъжават продуцентите, освен ако самите те не са ги предизвикали.

— Това е нещо като репетиция за кръщаването на кораба догодина, така ли? — попита Саша.

— До голяма степен — съгласи се Бен, усмихвайки се замислено на представата за този ден в бъдеще. — Само че догодина там ще има поне пет пъти повече хора: целият местен елит, дипломатическата колония, известни личности, екипажът, семействата на всички работници, само маршируващ оркестър няма да има, но и това може да се уреди, от гимназията в Местре. Дотогава реконструкцията на другите два кораба вече доста ще е напреднала.

— Как смяташ да ги наречеш? — запита Саша. — „Диамант“, „Сапфир“?

— Може и да не използвам повече скъпоценни камъни за имена — отвърна й Бен, — макар че лесно се помнят. Какво ще кажете за „Уинтроп Джиджи“ или „Грациела Джована“? Ще ти хареса ли, скъпа?

Джиджи неясно поклати глава, отбягвайки отговора.

— Бранчи ми каза, че според него ти би могъл да си венецианец.

— Така ли? Като знам какво изпитва човекът към Венеция, трудно ми е да кажа дали това е обида или комплимент. А и с Бранчи никога не може да си сигурен. Знае повече, отколкото обикновено казва.

На другия ден Джиджи се облече в черни джинси, черно поло, черен кадифен блейзър и обу маратонки. Не беше нейната представа за подходящо облекло в сух док, но Бен я беше помолил да носи изумрудените обици по време на церемонията, за късмет, и тя не можа да измисли нищо друго неофициално, освен черното, което да не направи носенето на огромни изумруди, инкрустирани с диаманти, да изглежда пълна глупост. Обиците и сребърният долар бяха пъхнати на сигурно място във вътрешен джоб на чантата й, тъй като Бен не искаше да им бере грижата по време на инспекцията си на сухия док.

— Разумно момиче, носи топъл пуловер, топло сако, послушало ми е съвета — одобрително отбеляза Бранчи, щом я поздрави.

Журналистите, настанени в „Грити“, се трупаха около масите на голямата плаваща платформа, заобиколена от декоративни дървени перила със саксии розово мушкато, която се полюшваше пред хотела-дворец. Най-скъпите обеди във Венеция се сервират в този уникален ресторант в началото на Канале Гранде, с неговата раирана тента и любезен персонал. В средата на платформата една пътека водеше от входната врата на „Грити“ към тесен мост, който се спускаше към по-малка платформа за лодки от всякакъв вид. Уникалното забавление се състоеше в наблюдаването на движението по водата отблизо, както и на изморените новодошли, следвани от носачи, нарамили багажа им. Пристигналите си проправяха път през елегантния ресторант, като или оглеждаха смаяно неочакваната тълпа, или показваха, че вече са били тук и се държаха тъй, сякаш никой не ги наблюдава.

Специалното вапорето пристигна на дока на „Трити“, посрещнато с хор от шеговити възгласи. Почти всички журналисти биха предпочели да прекарат следобеда във Венеция, но знаеха правилата на играта и цинично се бяха примирили с очакваното от домакините им присъствие на церемонията. Имаше малка блъсканица за най-добрите места на носа на вапоретото, откъдето изгледът беше несравним.

Джиджи и Бранчи търпеливо наблюдаваха как се пълни външната палуба на ферибота, тъй като Бранчи бе обявил, че ще седне вътре, където щеше да има достатъчно място. Джиджи видя баща си и Саша, махащи й енергично да се присъедини към тях, но тя не можеше да се отдели от Бранчи, понесена от потока хора.

Най-сетне тълпата оредя и Бранчи, последван от Джиджи, прекрачи по късия мост към плаващата по-малка платформа. Тъкмо когато щеше да сграбчи ръката на човека от персонала, който стоеше до отворените перила на вапоретото, за да помага на хората да се качат на борда, внезапно движение на водите на канала накара платформата да се наклони и големият ферибот леко да се залюлее встрани, оставяйки трифутова пролука между дока и ферибота.

Човек с по-дълги крака, човек с по-добри рефлекси, човек, който не бе обхванат от манията за нещата, които са заровени в Канале Гранде, сигурно щеше да накара мускулите си безопасно да го пренесат на палубата.

Бранчи не го стори. Не можа да улови ръката на лодкаря и падна красиво в канала, а шаловете му заплуваха по повърхността, докато водата се затваряше над главата му.

Само за секунди журналистът бе изваден от Канале Гранде от носачите на „Грити“, докато екипажът на вапоретото го държеше на безопасно разстояние от малката платформа с дълги куки, използвани точно за тази цел.

— ХЕПАТИТ! — запелтечи той, щом се добра обратно в „Грити“, бършейки лицето си с най-близката покривка за маса. — Хепатит най-малкото, плеврит, пневмония, двойна пневмония, нефрит, мътните да го вземат това място, двоен хепатит, А и Б, късмет ще имам, ако се прибера у дома жив… Кейт Хепбърн падна в канала по време на снимките на един филм, оттогава вече не е същата… ще съдя това място, ще съдя Бен Уинтроп, ама че глупава идея… ще се махна от това свърталище на зарази веднага, щом се изсуша…

— Бранчи, Бранчи, пийни малко бренди — умоляваше го Джиджи, тревожно въртейки се около него, докато вапоретото бавно отплаваше, отнасяйки Саша, Вито и цялата преса.

— Да пия! Да не искаш да ме убиеш! Това, от което се нуждая, е хубав душ, дезинфекция, да сваля тази отвратителна помия от себе си, тая гадост, тая отходна мръсотия. Хайде, помогни ми да стигна до стаята си. Извикай управителя, намери антибиотици! — Размахвайки малките си ръчички, следван по петите от носачите на „Грити“ и двама портиери, той заедно с Джиджи се добра до стаята си.

След половин час Бранчи беше в леглото, три пъти изтрит от главата до петите и обратно, изсушен, натъпкан с всякакъв вид антибиотици и няколко яки глътки чисто уиски.

— О, Бранчи, никога няма да си простя — извика Джиджи, изпълнена с разкаяние. — Аз съм виновна.

— Не си ти, по дяволите, Уинтроп е виновен, с тази негова церемония в сухия док; казах, че е глупава идея от самото начало, суетна и тъпа. Арогантна. Сребърен долар, лайняна история. Ей, дай ми още малко скоч. Не лед, за Бога, ледът ще ме убие, правят го от тукашна вода. Алкохолът може да убие микробите, ако стигне бързо до тях, така казват; съмнявам се, но си струва да опитам.

Джиджи му наля половин водна чаша с уиски и тревожно го наблюдаваше, докато почти я пресуши.

— По-добре ли си? — попита тя.

— Ако се събудя утре, ще разбера. Още една жертва на Уинтроп, това съм аз — каза Бранчи злобно, като Мюлерови. Изобщо не трябваше да идвам, не послушах собствения си съвет.

Бранчи явно нямаше весело пиянство, помисли Джиджи, преценявайки шансовете си да стигне до жп гарата преди вапоретото с моторница. Все още имаше достатъчно време, тъй като пътуването по Канале Гранде бе организирано да е бавно и тържествено. Какво искаше да каже с тия приказки за „жертви“, помисли тя, намествайки възглавниците му.

— Знаеш ли за Мюлерови? — предизвикваше я Бранчи, заваляйки думите. — Бас държа, че не знаеш. Никой не знае, освен Мюлерови и аз. — Той придърпа одеялата до брадичката си и впери гневен поглед в Джиджи.

Тя го погледна, отвръщайки на предизвикателството с предизвикателство.

— Хората, които притежаваха „Детски рай“? Разбира се, че ги знам. Работя с техния представител Джак Тейлър.

— Той ли ти го каза? — изстреля Бранчи войнствено, надигайки се от възглавниците.

— Кой? Джак? Какво да ми каже?

— Че той представлява Мюлерови? Бас държа, че ти е казал, че те още притежават нещичко от бизнеса, а? И ти си му повярвала? Ха! Още една жертва на Уинтроп, това си ти. Хванала си се на въдицата като всички останали. Обзалагам се, на каквото искаш, че никога не си се срещала с някой от Мюлерови лице в лице, скъпа моя. Е? Прав ли съм?

— Е, и какво, ако не съм? Те всички отидоха да живеят в Сарасота. Какво значение има? Джак представлява семейството и знам това, защото „Омагьосаният таван“ беше моя идея. Оттогава работя с него.

— Добро хрумване наистина. Умно момиче, добър търговец. Уинтроп им прибра и последния магазин за неизплатена ипотека, лош късмет за Мюлерови. Загубиха всичко. Банкрутираха. Живеят в Сарасота, понеже там имат вила, а не защото им се иска, повярвай ми. Тоя лешояд, младият Уинтроп, изглозга костите им до шушка… мисля, че ще кихна.

Джиджи припряно му подхвърли пакет книжни кърпички.

— Бен е обявил ипотеката им за просрочена! Това са глупости! Той спаси компанията им!

Бранчи й се ухили неприятно:

— Не ми вярваш, скъпа моя, така ли? Джак Тейлър получава заповеди от Бен Уинтроп, той му плаща, Джак е човек на компанията, стопроцентов. Нормално е, не обвинявам Тейлър, върши добра работа. Но Мюлерови изградиха бизнеса си от нищо, първите наематели на Уинтроп, плащаха му добър наем в продължение на петнайсет години, можеше да им остави парченце от тортата, така мисля. Щеше да има за всички, но не е в стила на Уинтроп да помага, принуди ги да фалират, проблемът си е техен, не негов. Бизнесът си е бизнес, типично в стила на Бен Уинтроп. Мюлерови бяха жертви, не казвай, че не бяха!

Джиджи усети как атмосферата в стаята се сгъстява, сякаш се стъмваше вътре, но не и отвън, сякаш въздухът, подобно на газ, би могъл да се възпламени от електрическа искра.

— Жертви? — повтори тя, повдигна й се, докато се насилваше да повтори тази дума. — Тази книга ти е замъглила ума, Бранчи. Никога не съм чувала някой да казва нещо лошо за морала на Бен.

— Той си покрива следите. Хората не говорят за неща, за които никога не са чули. „Успешното престъпление се нарича добродетел“ — Сенека го е написал, нищо не се е променило. Даже днес е по-лошо. Младият Уинтроп ме интересува специално, световен експерт съм по него. Но само експерт. Ха! Не преставам да се ослушвам, не го изпускам от очи, каквото и да прави. Следвам го, задавам въпроси, събирам материали. Той е лешоядът, аз съм ястребът. Навсякъде пишат за него, но никой не го разбира като мен. Чакай само да ми публикуват книгата и ще видиш. Направил е куп мошенически сделки със земя, подкупвал е местни чиновници… Кливланд, Дъ Мойн, Форт Уърт, корупция, каквато не би могла да си представиш, мила моя, ловка, почти неоткриваема, ако не знаеш къде да погледнеш, с кого да говориш. Той е умен, пипа със здрава ръка, но аз съм му по петите от самото начало. Знам му кирливите ризи и когато си напиша книгата, всички ще ги научат. Когато книгата ми го разобличи, всички ще научат. Дотогава ще му пазя тайните, това си е мой материал, никой друг го няма, Бен Уинтроп ще ми е големият удар. Не биваше да ти разправям тия неща. Вземи фамилията Северини например — подай ми тази чаша, мила моя, тая работа наистина действа.

— Какво за Северини?

— Същата история. Загубиха компанията си заради новата линия по море на Уинтроп. Другите журналисти тук знаят ли го това? Разбира се, че не. Малка семейна компания, фамилията Северини, никой не ги знае, освен хората от техния си район, мила моя. И аз. Добър пример за стила на Уинтроп. Но те и без това бяха загазили. Той откупи онези мотори, подбивайки им ужасно цената. Последната сламка за Северини. Отлична сделка за Бен, трябвало е да се роди венецианец. Търговски магьосници са били те, не са губили и петаче. Не са си хабили времето с милосърдие.

— Моторите… в Триест? — Джиджи си пое дълбоко дъх.

— Май знаеш много за момиче от „Връзки с обществеността“, а?

— Не, не знам много… просто чух някой да споменава нещо за някакви мотори от Триест — каза Джиджи, поощрявайки го да продължи. Кръвта бучеше в ушите й.

— Три мотора, направени по поръчка, Северини не можеха да се откажат от тях, не се залавяй с корабостроене, такъв ми е съветът. Те рискуваха, случиха лош момент, а Уинтроп прибра моторите за много по-малка от действителната цена, швейцарците бяха доволни да получат и толкова. Ха! Дори швейцарците загубиха. Е, все пак по-добре петдесет процента, отколкото нищо. Северини трябваше да закрият компанията. Банкрут. Оглозга ги до шушка, като Мюлерови. При това стара компания, основана преди стотици години, с голям персонал. Изобщо не им даде шанс. Ако Уинтроп беше платил честна цена, може би Северини щяха да се задържат на повърхността, което не е лесно във Венеция. Ха! Само ме погледни, полуудавен, с хепатит Б. За последен път идвам тук, мила моя, заклевам се. Ако оживея.

— Но… но… защо Бен не е платил пълната цена? — настоятелно прошепна Джиджи.

— Казах ти вече. Не е в стила на Уинтроп. Той е лешояд. Не мирясва, докато не унищожи другия. Така прави бизнес. Никаква милост. Лешоядът си е лешояд. Това му е в природата, в стила, за него това е нормално. Не отстъпва и на йота. Как иначе човек, който е започнал с пари на заем, ще стане почти милионер за петнайсет-шестнайсет години? Затова ми е интересен… не е като добрите стари Уинтропови. Повече прилича на старомоден венецианец, дори на Борджия. Идеално за книгата ми. Дръпни пердето, мила моя, искам да спя. Не се безпокой, ще напиша статия, ще кажа хубави неща, не е твоя вината, не биваше да идвам пак във Венеция. Помни… „успешното престъпление… се нарича… добродетел“… Достатъчно си голяма да се научиш… полезна мисъл…

Когато мотоскафото на Джиджи я докара до жп гарата, беше изпуснала всички автобуси за пресата. Махна на едно такси, подкупи шофьора да наруши всички правила и се озова в корабостроителницата тъкмо когато последните журналисти прекрачваха в нестроен ред вратите. Тя скочи на последния автобус за сухия док и застана в края на трибуните, които бяха издигнати над голямата площ с размери на три футболни игрища, изкопана на повече от сто стъпки дълбочина, за да може вратите й да се вдигат бавно към морето и да позволяват на корабите да плават. И трите товарни кораба бяха тук, единият от тях целият бе покрит със скеле.

От мига, в който избяга от стаята на Бранчи, Джиджи беше приела истината за Бен Уинтроп. Най-сетне бе открила модела, който я бе озадачавал толкова дълго, модел, от който бе улавяла само неясни моменти, смътни предчувствия, бегли намеци, объркани предположения.

Можеше да прекъсне Бранчи още щом той спомена Мюлерови; можеше да поклати глава при пиянската му словоохотливост, да остане глуха за претенциите му на авторитет и да го остави да се възстановява от въображаемия си хепатит със своя скоч и своите одеяла. Тя обаче се оказа физически неспособна да напусне стаята. Почувствала беше непреодолима нужда да научи какво знае той. Беше го насърчавала да изплюе всички подробности въпреки нарастващото й отвращение.

Ако наистина бе влюбена в Бен, никога нямаше да насърчава Бранчи, нямаше да стои там и да събира информация, докато той заспи, щеше да пренебрегне думите му, тутакси да оглушее за критиката към своя любим, както нарочно го правеха толкова много жени, и досега Бранчи щеше да е забравен, несериозен историк дилетант, който според собственото си признание сигурно никога нямаше да види книгата си публикувана. Пияница, вманиачен, огорчен от живота човек, който завиждаше на Бен и не трябваше да му се обръща никакво внимание.

Джиджи се огледа наоколо за Вито. Имаше нужда да поговори с него, както никога досега, макар че трябваше да е в началото на сухия док, да стои на платформата, издигната за заварчика, който бе зает с поялника, наблюдаван от останалите членове на официалната група: Бен, Ерик Хансен — шефа на работния екип, Ренцо Монтегардини — архитекта, Юстас Джоунс — управителя на хотела, Арнсин Олесен — главния инженер, Пер Дал — капитана, и още един човек, за когото Бен й беше казал, че е кметът на Местре. Бяха заобиколени от множество фотографи от новинарски агенции и списания.

Хич не я интересуваше къде трябва да бъде. Ако са се разбързали да вграждат американска монета в онази плоча, нека някой си изпразни джобовете и намери такава.

Джиджи огледа тълпата. И точно тогава видя Вито и Саша да тичат към нея.

— Къде беше, за Бога? — задъхано я попита Саша.

— Сложно е, отнася се до Бен, вижте…

— Не можах да повярвам на очите си, когато изпусна ферибота — каза Вито бързо, стиснал ръцете й толкова силно, че я заболя. — Джиджи, не знам докъде са стигнали нещата между теб и Уинтроп, но има нещо, което трябва да ти кажа — знам, че нямаш много време, но трябва да знаеш — Зак се обади точно преди да излезем от хотела…

— Какво в сторил на Зак? — извика Джиджи.

— Малко след боя в твоята къща Уинтроп е обядвал със служителя от банката, който ни отпуска средствата, информирал го, че Зак има сериозни проблеми с кокаина, че бил натъпкан до козирката с наркотици, когато го нападнал без никакъв повод, че бил дрогиран през цялото време, докато снимал „Дълъг уикенд“ — естествено, банката се е обадила на студиото и нещата се завъртели — студиото извикало агента на Зак, агентът извикал Зак. Той сигурно последен е научил, като изключим мен.

— Ще го убия! — Саша побесня. — Ще го убия!

— Няма да ти се наложи — каза Джиджи, завъртя се на пети и се насочи към асансьора, с който се слизаше до дока.

Докато крачеше към платформата до кораба, можеше да види гневното нетърпение, изписано върху лицето на Бен. Джиджи стигна до платформата и се качи по стълбите.

— Какво те задържа, по дяволите? — грубо попита Бен с нисък глас, за да не го чуят останалите. — Крайно време беше. Пресата става неспокойна. Вече си мислех, че ще трябва да започна без теб.

— Хайде, кажи си словото.

— У теб ли е сребърният долар? А обиците?

— Да.

— Сложи си ги.

— Кажи си словото.

— Няма, докато не ги сложиш.

— Тогава не го казвай. Ти решаваш.

— По дяволите. Не е моментът да демонстрираш темперамент! Не виждаш ли, че всички чакат?

— Говори тогава.

Бен се извърна от суровото й лице, взе микрофона и произнесе триминутното слово, което беше писал десет пъти, докато не го направи съвършено гладко, елегантно и пълно с международни комплименти, обясняващо причината за подмяната на италианската монета с американски сребърен долар, и обявявайки, че преустройването на „Изумрудът на Уинтроп“, първия от „Корабите Уинтроп“, ще започне официално веднага след смяната на монетите.

Заварчикът си сложи очилата, взе плочата, която току-що бе отстранил от кила, и с галантен жест и усмивка я задържа пред Джиджи.

Тя взе италианската монета и я подаде на Беи. После бръкна в джоба на блейзъра си и извади сребърния долар.

— Това е американският сребърен долар — каза Джиджи, взимайки микрофона от Бен и говорейки право в него. Вдигна монетата между двата си пръста, за да могат фотографите да я снимат добре. — Докато остане в кила на този кораб, той ще е защитен от опасности. — Подаде монетата на Бен, който внимателно я сложи в металния контейнер, вграден в плочата.

Джиджи отново бръкна в джоба си и извади една изумрудена обица. Вдигна я високо, завъртя я бавно, тъй че всички да видят ясния й, дълбок блясък — необичаен цвят сред сивотата на сухия док.

— Това е изумруд. Докато остане в кила на този кораб, той ще е защитен от опасности. Този изумруд е за Мюлерови.

Докато Бен я наблюдаваше, замръзнал от изненада и от присъствието на свидетели, тя постави обицата в контейнера, отново бръкна бързо в джоба си и вдигна втората огромна, искряща обица, завъртайки я под светкавиците на фотоапаратите и пред хората от трибуните.

— Това е друг изумруд. Докато той остане в кила на този кораб, той ще е защитен от опасности. Този изумруд е за семейство Северини. — Докато го поставяше в контейнера, наоколо й непрекъснато проблясваха светкавиците на фотоапаратите и от множеството на пресата се понесе въпросителен, любопитен, нестроен шепот, докато стотици журналисти се питаха един друг кои са Мюлерови, кои са Северини.

— Поставете плочата на кила — нареди Джиджи на заварчика, все още използвайки микрофона, докато мъжете около нея стояха неспособни да помръднат, да кажат нещо или да реагират, усещащи върху себе си стотици чифтове очи, очите на репортерите, очите на фотографите. Те всички наблюдаваха невярващо, докато продължи кратката операция и плочата, съдържаща сребърния долар и изумрудите, бе заварена в тялото на кила.

— Това — каза Джиджи в микрофона, отново вдигайки ръка, докато се възцари достатъчно тишина, за да могат всички да я чуят, — това е, което получава един лъжец и крадец, когато очерни някого. Това е за Зак Невски. — Тя се обърна към Бен Уинтроп и го удари в лицето с всичката сила, която можа да изтръгне от тялото си.

За един кратък миг, през който не се чу звук, Джиджи погледна Бен право в очите. Едва след като той ги сведе, за да избяга от изпепеляващия огън на яростното й презрение, тя напусна платформата и се отправи към асансьора, който я върна обратно горе.

— Нещо ми подсказва, че е време да си вървим — каза Джиджи на Вито и Саша, които я сграбчиха, щом пристъпи вън от асансьора. — Макар че забавата едва сега започва.

22.

По средата на един следобед в началото на ноември Зак Невски беше избрал да седи напълно усамотен на първия ред в прожекционната зала, за да изгледа редакторския монтаж на „Дълъг уикенд“. За първи път щеше да види работата си събрана в едно, в най-грубата й форма, съставена от сцените, които той беше избрал, без звукови ефекти или музика. Колкото и суров да бе монтажът, той съдържаше основния материал, който щеше да се превърне в завършен филм.

Две минути след като светлините изгаснаха и филмът започна, вратата в задната част на залата безшумно се отвори и вътре надзърна Вито Орсини. Кимна на единствения друг човек в помещението, редактора, седнал на последния ред, където можеше да се свързва с оператора. Редакторът кимна в отговор, съблюдавайки етикета на прожекционната зала, който изискваше пълна тишина, и отново насочи вниманието си към екрана. Няколко минути по-късно забеляза, че Вито си е отишъл, но че една дребна женска фигура седи на последното място от последния ред в срещуположната част на залата. Без да проявява любопитство, реши, че щом като продуцентът я е довел, тя имаше право да остане там, и моментално забрави за съществуването й.

Повече от два часа по-късно грубият монтаж свърши и осветлението беше включено. Зак се изправи, протягайки се, за да раздвижи скованото си тяло, и извика към редактора:

— Благодаря, Ед. Е, доста работа има за вършене. Всъщност нищо ново, нали? Ще се видим утре сутринта.

Редакторът бързо си тръгна и в продължение на няколко минути Зак крачеше напред-назад пред празния екран, потънал в мисли какво да направи в редакторската стая, как да промени последователността на сцените, секунда по секунда, докато филмът потече, както той иска. Редактирането беше решаващо, онази чиста, деликатна и оригинална работа по оформянето на последната версия, към която той се стремеше през цялото време на снимките. Най-сетне, все още отдаден на размишления, той тръгна по стълбите към изхода на залата. Щом стигна вратата, трепна стреснато при звука на приглушено ридание.

— Какво е това, по дяволите? — Той се обърна и забеляза Джиджи, опитваща да се скрие зад една смачкана книжна носна кърпичка, седнала на най-незабележимото място още от началото на прожекцията.

— Ти! Здрасти, боксьор, наистина ли е толкова лошо?

— О — заговори развълнувано Джиджи през сълзи. — Толкова е… глупаво… но аз винаги плача на хепиенда.

— Нещо не те ли накара да се усмихнеш?

— Беше ми най-трудно да не се смея на глас, за да не разбереш, че съм тук. О, Зак, всичките тези хора с необуздано его, които изобщо не се разбират, щурат се насам-натам и объркват всичко, преди да го оправят — бяха и смешни, и тъжни, и дребнави и великодушни, и цинични, и простодушни — толкова нещастно, прекрасно човечни — и все пак романтични, толкова неочаквано романтични… Как го постигна?

— Наистина ли съм го направил.

— Трябва да знаеш, че си — обяви Джиджи.

— Ами… да кажем, че в мен съществува съвсем мъничка искрица надежда, че след като няколко месеца съм се блъскал от това да излезе нещо, може би, само допускам, то ще се окаже, макар и в нищожна степен по-добро, отколкото съм очаквал. — Докато говореше, Зак почука отчетливо върху дървената странична облегалка на едно от креслата.

— Още си суеверен, както виждам — присмехулно изкоментира Джиджи, лекичко почуквайки на своята облегалка. За всеки случай.

— Колко книжни кърпички изхаби?

Джиджи затърси пипнешком в скута си.

— Осем, не… с последната девет. Но имаше три различни хепиенда — каза тя укоризнено, — тъй че се получават по три на финал. Не съм фонтан.

— О, забелязала си всичките три? А аз мислех, че съм успял да скрия единия. Девет, а? Това е нещо, което може би ще удвоя при редактирането. Може би… само предполагам… филмът ще се окаже любовен.

— Искаш да кажеш, един от ония, когато момичето решава дали да го гледат?

— Точно. Разбира се, ти не представляваш средната зрителска аудитория. Може би просто лесно се разплакваш?

— Не си ли спомняш вече? — Нежният й въпросителен тон беше като сложна магия. Много неща можеха да се прочетат в него: носталгия, упрек, тъга, предизвикателно безразличие.

— О кей, не плачеш лесно — каза бързо Зак, боейки се да не я обиди. — Или не плачеше. Може да си се променила, откакто започна да нокаутираш разни мъже по първите страници на вестниците.

— Само веднъж, не преувеличавай — каза Джиджи предвзето, все още очарована от спомена за физическата сила, която не бе осъзнавала, че притежава.

— Имаш късмет, че този „джентълмен“ не ти го върна. Разбира се, той щеше да изглежда още по-зле сега, ако това изобщо е възможно, благодарение на онези фотографи и репортери. Джиджи, ти ми спаси репутацията, а аз още не съм ти благодарил, както трябва.

— Получих писмото ти.

— Някои видове благодарност не могат да се изразят и с най-добре написаното писмо. Благодаря ти, Джиджи. Ти беше… същинско чудо.

— Пак заповядай. По всяко време. Кажи ми, Зак, ако те ударя, какво ще направиш? — попита Джиджи спонтанно, слагайки пакета с книжни носни кърпички в чантата си.

— Ще ти хвана ръцете и ще те погъделичкам по ушите.

— Знаеш прекалено много — промърмори Джиджи и се изчерви. Само Зак знаеше при какви точно обстоятелства можеше да подмокри гащи.

— Намирам го за очарователно. Не се безпокой, няма да те издам. Хей, какво ще кажеш за една пица? Според мен един бъдещ любовен филм плаче за пица.

— Мога да изям две. След лош филм трябва да пия минерална вода, а след добър копнея за пица, не знам защо, но винаги помага. Сигурно е нещо, свързано с химията на кръвта ми. Може би трябва да стана професионален филмов критик?

— Много ще спечелиш. Да се махаме оттук.

Зак, без да се замисля, поръча пицата с допълнително пеперони, допълнително сирене, допълнително сос, тройно повече аншоа, без зелени чушки, с черни маслини отстрани и две бири. Джиджи слушаше сериозно, мислейки си, че някои неща никога не се забравят, а пицата беше на едно от първите места.

Когато пристигна, той внимателно доразряза отделните парчета с нож и й подаде един резен. Джиджи го сгъна, отхапа две средно големи хапки от вътрешната част и го подаде обратно на Зак, който изяде останалото, първо подавайки й друго парче. Бяха толкова гладни, че освен звуците на удоволствие, не проронваха дума, докато не свършиха пицата и не си поръчаха друга. По средата на втората Джиджи спря.

— Не мисля, че мога да ям повече. Устата ми иска, но стомахът ми не приема.

— Хайде, как може да свършиш толкова бързо? Средите, какво са средите? Виж, краищата, те засищат, те са хранителни, но средите… в тях няма нищо.

Тя беше толкова крехка, помисли той загрижено, изглеждаше прекадено слаба, имаше нужда да понапълнее. Целият й грим беше изчезнал по време на прожекцията и тя изглеждаше толкова млада — престъпно беше да тичаш насам-натам и да изглеждаш на по-малко от шестнайсет, когато си толкова възхитителна, че никой мъж не може да те погледне без задни мисли. Той трябваше сериозно да поговори с нея за това, но не смееше. Тя не понасяше критика.

— Средите са най-сочната част, там се събира всичко най-вкусно — търпеливо обясни Джиджи.

— Никога не си оценявала краищата — каза Зак, неодобрително поклащайки глава.

— Ти пък никога не си оценявал средите — върна му го Джиджи.

— Никога не си опитала да харесаш краищата — настоя Зак.

— Отказвам да споря с теб за нещо, от което получавам каквото искам — каза Джиджи, — и дава и на теб каквото искаш.

— О кей, но грешиш — упорстваше Зак.

— Правилно.

— Правилно? Искаш да кажеш, че си съгласна, че грешиш? — попита Зак невярващо.

— Не, не съм съгласна, просто не мисля, че си струва да обсъждаме това отново. — Очите на Джиджи бяха оживени от особен вид пакостливост, която никой, който я познаваше, не би забелязал, без да потрепне. Зак, все още хранейки се, го пропусна.

— Това ни отваря голям проблем — рече той неохотно, щом довърши пицата, и осъзна, че Джиджи не бе добавила и една дума към последното си изречение. — За какво ще си говорим тогава?

— Надявах се ти да вземеш това решение. — Джиджи се облегна назад и скръсти ръце. Ъгълчетата на устните й се извиха в лека усмивчица, която по-скоро обещаваше опасност, отколкото веселие. Бузите й пламтяха върху овала на лицето, но сега клепачите й бяха спуснати благоприличие над неподдаващото се на описание зелено на очите й.

— Много умно — каза той. — Страшно хитро, да се откажеш от вечния спор „средите-срещу-краищата“. А аз си падам по него.

— Е? — Джиджи бе нежно неотстъпчива.

— Не знам — призна Зак. Това бе един от малкото моменти от живота му без готова гледна точка, светкавично отношение, напълно оформена преценка какво трябва да се случи по-нататък.

— Не си ли съгласен, че трябва да поговорим? — попита Джиджи с насърчителен глас, който успяваше да е едновременно шеговит и сладък; тръпчивата сладост го караше да изпитва нужда да го чуе отново, та да анализира защо е толкова странно сладък, защо разбива сърцето му, а после го лекува, само в един дъх.

— Разбира се, че трябва да поговорим. Как попадна в прожекционната зала все пак?

— Баща ми. За това ли ще говорим?

— Защо дойде?

— Празно любопитство?

— Никой не седи в продължение на повече от два часа да гледа груб редакторски монтаж от празно любопитство. Никой нормален.

— Прав си — призна Джиджи без фалшиво колебание.

— Тогава?

— Може да съм си убивала времето. Може да съм искала да стоя в тъмното и да се смея и плача, без да вдигам шум, тъй че почти да се задуша. Може да съм искала да те видя отново… — Тя замълча, обмисляйки безкрайността от възможности, които биха могли да я доведат в прожекционната зала.

— Убивала си си времето? — бързо попита Зак, преди тя да е изредила още причини.

— Не.

— Искала си да стоиш на тъмно? — насили се да попита, молейки се тя да не е развила някоя нова страст към самотното ридаене.

— Джиджи внимателно обмисли въпроса. Накрая нерешително и все още колебливо отвърна:

— Не, не е това, не мисля, във всеки случай не съвсем.

— Последното… последното нещо, което каза?

— Предполагам… възможно е… да е било това.

— Ти си искала да ме видиш. — Той се постара да запази гласа си равен.

— Следвайки пътя на логиката, да.

— Как така? — поиска да знае Зак с най-убедителното безразличие, на което бе способен.

— Ти не искаше ли да ме видиш? — попита Джиджи.

— Знаеш дяволски добре, че исках!

— Защо? — отново попита Джиджи, с издайнически потрепващи нотки в гласа.

— Защото те обожавам — избухна той. — Защото боготворя земята, по която стъпваш, защото бих минал през огън за теб, защото бих изкачил планини от лед за теб, защото бих преплувал океани за теб — защото те обичам безумно и ти го знаеш! Божичко, колко си жестока!

— Нима? — учуди се Джиджи. — Може и да съм, когато ме предизвикат, но напоследък ти не си ме провокирал, нали?

— Доста дълго продължи това „напоследък“ — развълнувано каза Зак.

— Може би — произнесе тя бавно, сякаш току-що изобретяваше думите, — може би… макар че съвсем не разбирам как се случи, като имам предвид всичко, но в мен се роди… глупавата мисъл, че бихме могли да възстановим нашите…

— Джиджи, скъпа. — Той се надигна бързо, опитвайки се да се измъкне от неговата страна на масата и да се добере до нея, за да я целуне и я накара да проумее истината.

— Стой си на мястото, Зак Невски! — заповяда Джиджи с глас, който моментално го спря. — Трябва да приемем няколко правила, иначе същото ще се повтори отново, а аз няма да го преживея втори път.

— Джиджи, аз вече съм друг! През последната година преминах през същински ад — няма начин да съм останал същият човек, какъвто бях. Отново и отново премислях нещата, в които сгреших, начина, по който се опитвах да те обсебя, ужасните думи, които ти казах — изключено е да смяташ, че не съм способен да се променя!

— Не твърдя, че не си способен… не, просто ти винаги ще си влюбен в работата си и затова между нея и мен винаги ще съществува конфликт. Права ли съм?

Зак издаде дълбок, неохотен звук, нещо между стон и въздишка. Би сторил всичко в границите на разумното, всичко извън границите на разумното, за да е завинаги с Джиджи, но не би могъл да излъже.

— Ако това е ябълката на раздора, няма да се разберем. Без работата си не мога да си представя какво ще бъда. Аз съм моята работа. Тя е половината от радостта и смисъла на живота ми. Но, Джиджи, ти си другата половина, ти си цялата друга половина.

Цялото същество на Джиджи, целият и ум и сърце бяха съсредоточени върху Зак, върху упоритото му отдаване на неговото изкуство да режисира. „Един мъж — помисли тя — с ярък талант, мъж, роден да взима думите от хартията и да ги превръща в реалност, която трогва публиката; един мъж, който вярва напълно в способността си да придава нов живот на създаденото от драматурзи и сценаристи; човек с доказани възможности, който винаги ще изпитва нужда да използва дарбите си…“ Беше се примирила с идентичността на Зак с неговата работа.

— Мъж, който не се интересува с цялото си сърце от това, което върши, никога не би могъл да ме заинтригува — каза бавно Джиджи, подбирайки внимателно думите си.

— Но, Зак, изключено е да си дотам отдаден на нуждите си, та да не осъзнаваш, че моята работа е също толкова важна за мен.

— Осъзнавам! Аз бих…

— Почакай. Не ми отговаряй толкова бързо, Зак. Знам, че ще направиш храбър опит да оцениш работата ми, ако правя много пари, ако имам успех в очите на света. Но ако реша да се запиша в колеж — знаеш, че не съм учила в колеж — или се заема с италиански, или… ох, да правя туршия, или да свиря на пиано, или да измислям нови породи рози — какво, ако така поискам да си прекарвам времето? Колко ще оценяваш какво правя?

— Имах цяла една безкрайна година да си задавам точно същите въпроси. Ти беше права, когато ме наричаше лъжец и лицемер, когато обещавах, че ще приема работата ти сериозно — всичко беше само на думи. Виждах само, че рекламата те отнема от мен, и се опитвах да я накарам да прозвучи като нещо, с което никой интелигентен човек не би се заловил. Поведението ми беше достойно за презрение.

— Наистина беше.

Той я погледна право в очите.

— Каквото и да си избереш в живота, за мен ще е толкова значимо, колкото и режисирането на филми. Обещавам ти го с цялото си сърце.

— Тогава единият от проблемите е разрешен. Един от няколкото. — Джиджи замълча и го изчака да продължи.

— Джиджи, бих могъл да се застрелям, че те насилвах да се любим, и после… казах, че ти си си го търсила, че просто си искала да привлечеш вниманието ми.

— Това наистина беше отвратително. Дори Бен Уинтроп не би си позволил да падне толкова ниско.

— Не твърдя, че тогава не съм го мислил наистина — каза Зак, решен да бъде откровен докрай, — само че не съм го мислил сто процента.

— Колко точно процента си го мислил? — попита тя с обезоръжаващо закачлив интерес.

— Доста. Но дори и една десета от един процент щеше да е прекалено много. Бих ли могъл някога да ти се извиня? — умолително я погледна той.

— Остави това, не би могъл. Само… не се застрелвай.

— Джиджи, знам, че съм деспотичен, арогантен и безпощаден в работата си.

— Знаеш всичко това? Без майтап. Тогава… значи не си чак толкова лош.

— Не съм ли?

— Познаваш се много по-добре отпреди — рече Джиджи замислено.

— Една година без теб почти двайсет и четири часа в денонощието ми даде много време за мислене.

— Защо „почти“? — поиска да знае Джиджи.

— Понякога заспивах… след като гледах „Какви бяхме някога“.

— „Какви бяхме някога ли?“ Мили Боже, не съм го гледала от години — каза Джиджи очаровано. — Зак, мислиш ли, че някога ще престанеш да бъдеш деспотичен и всичките останали неща? — тихо попита тя.

— Не… не изцяло. Аз съм такъв, характерът ми е такъв. Ако не бях сигурен в гледната си точка и не се опитвах да я наложа, щях да съм нещо друго, нямаше да режисирам филми. Може би двамата щяхме да правим туршия, може би щяхме да си построим огромна туршиена империя.

— Няма начин.

— Да, това е прекалено. Но безрезервно ти обещавам едно нещо. Няма да се държа като режисьор, когато съм с теб.

— Наистина ли вярваш, че би могъл да отговаряш за цялата вселена на снимачната площадка, а като се върнеш вкъщи да се абстрахираш от всичко?

— Точно това имам предвид — каза той тържествено. — Знам, че мога. Ти не си актриса. Никога вече няма да се опитвам да ти внушавам как да живееш. Ти притежаваш своя живот. За теб той е толкова смислен и важен, колкото е моят за мен. Няма да повторя тази грешка.

Джиджи кимна тържествено при неговите думи. Виждаше колко сериозно го мисли.

— Но — попита тя настойчиво — какво ще стане с всичките тези пътувания до снимачните площадки, заради които те няма повече от половин година?

— Ще ги намаля. Сега мога да избирам работата си и ще си стоя близо до дома.

— Или… аз бих могла да идвам при теб от време на време. Бихме могли… о, Господи… бихме могли да правим компромиси — въздъхна Джиджи, мразеше да използва тази ужасна дума, но съзнаваше, че само така е честно.

— Да правим компромиси? — попита Зак стреснат. — Наистина ли ще се съгласиш на компромиси?

— Не през цялото време — поправи се припряно Джиджи. — Нямах това предвид, но не бих искала да отхвърлиш някой наистина чудесен сценарий, който умираш да направиш, защото това ще означава няколко месеца пътуване. От време на време, това е всичко.

— А ти как ще оставяш работата си?

— Реших да не се ангажирам постоянно — призна Джиджи. — Колкото и нескромно да звучи, аз съм много търсена. Но повече няма да влизам в екип или в ролята на бизнесдама. Ще си работя върху мои собствени неща… и, о, Зак… навярно тъкмо това желая!

— Искаш да кажеш — предположи Зак, откривайки очевидно безброй възможности в очите й, — че ще можеш да вършиш работата си навсякъде?

— Не се увличай толкова — тутакси го прекъсна тя, — искам истински дом, нямам намерение да съм женско подобие на Летящия холандец. И — сега ме слушай внимателно, Зак Невски — има още две неща, за които трябва да се съгласиш. Първо, да не си на разположение на нуждаещи се от внимание артисти всяка вечер от седмицата. Наложи си да ги намалиш на три вечери седмично и да изхвърляш компанията до десет часа. Бих искала да те огранича до две вечери, но те познавам прекалено добре, тъй че това е още един компромис, за който ще искам отплата. Непрекъсната отплата… да не го приемеш за даденост. И второ, Зак Невски, ако каниш хора за вечеря, искам да го знам доста преди да се появят, а ако не ми знаят името, ще ги изхвърлям. Преди да са яли.

— Съгласен съм с всичко — бурно я прекъсна той. — Ще ти подпиша документ, ако искаш, с кръв.

— Това няма да е необходимо — отвърна Джиджи, опитвайки се да не гледа формата на волевата му, безкомпромисна уста, извивайки ръце, за да не улови неговите. — Вярвам на думата ти.

— Какво… какво… име смяташ да използваш пред гостите ни за вечеря?

— Джиджи — каза тя, позволявайки му да погледне в очите й и да види там щастието си.

— Джиджи Невски? — умолително попита той.

— Ами в това изглежда има някаква… неизбежност… — прошепна тя, гледайки го безпомощно. Как е могла да съществува без него цяла година? Размекваше се от възторг пред възможността за неусложнена любов.

— Може ли да дойда и да седна до теб сега? Моля те?

— О, да! — Джиджи беше разточителна в разрешението си, блажено освободена от трудните въпроси, които трябваше веднъж завинаги да зададе, преди да позволи на този труден, фантастичен, неустоим мъж още веднъж да завладее сърцето й, както го бе сторил преди много години. Първата й истинска любов и, ако трябва да сме честни, единствената.

— Скъпа, още сега те отвеждам у дома — каза й Зак екзалтирано, тутакси поемайки инициативата, сега, когато знаеше, че тя няма нищо против. — Обичам те толкова, че не мога… по дяволите, ти си си оставила колата в студиото.

— Не, не съм. Татко ме докара.

— Ти просто… тръгна ей така, без да има с какво да се прибереш вкъщи? — невярващо попита Зак. Никой, абсолютно никой в Лос Анджелис, не би направил такова напълно необмислено и безразсъдно нещо.

— Толкова ли е странно? — засмя се Джиджи и махна с благородно нехайство.

Колко време щеше да му отнеме, чудеше се тя, да проумее най-сетне, че си беше намерил еша? Трябваше да му даде още няколко седмици, за да го разбере веднъж завинаги. Мъжете се нуждаят от повече време да осъзнаят някои неща — помисли Джиджи, толкова замаяна от любов, че беше готова за смайващо великодушие.

Зак я грабна в прегръдките си и я зацелува по устните пред всички в препълненото заведение, предизвиквайки надигаща се буря от одобрителни възгласи, дюдюкания и подсвиркване. Най-сетне Джиджи ги чу и го избута нежно, с престорено възмущение. Зак дойде на себе си и я понесе към колата си. Сгушила се на сигурно място в топлината и силата на гърдите му, тя се почувства толкова неописуемо щастлива, че й дойде твърде много да възприеме всичко отведнъж. Насочи ума си към подробности, главата й са завъртя от планове за сватбата, една наистина малка сватба, само Били и Спайдър, баща й и Саша, и децата на всички, и Джози, и Бърго, и… о, не — Майчето! Ще се справя с Майчето — твърдо реши Джиджи. И сега Саша, освен мащеха щеше да й стане зълва. Саша Невски Орсини и Джиджи Орсини Невски? Как се бе случило това, за Бога? Джиджи махна с ръка на усложненията, душата й свободно и безгрижно ликуваше. Имаше толкова по-хубави неща, за които да мисли.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Заслуги