ПИТЪР В. БРЕТ

ПУСТИННОТО КОПИЕ

Част 2 от „Демонски цикъл“

Превод от английски: Лилия Трендафилова, 2013

chitanka.info

На Дани и Кейси

Към моите български читатели:

Всеки път, когато моя творба бъде издадена на друг език, аз се чувствам смирен, припомняйки си, че ние, хората по света, си приличаме толкова много. В края на краищата всеки понякога се плаши от тъмното…

Добре дошли в семейството! Надявам се че приключението ще ви хареса.

С най-сърдечни пожелания

Питър В. Брет

ПРОЛОГ

МИСЛОВНИ ДЕМОНИ

333 СЗ, ЗИМА

Над земята бе надвиснал най-мрачният час на нощта преди новолунието, когато дори онзи крехък сърп светлина липсваше на небосклона. В тъмен кът под дебелите клони на няколко дървета злокобна материя се процеждаше направо от Ядрото.

Черната мъгла бавно оформи два огромни демона с кафява кожа, буцеста и чвореста като кората на дърво. Раменете им бяха по три метра, извитите им нокти риеха в замръзналите борове и храсталаци на горския шубрак, а муцуните им душеха въздуха. В гърлата им се надигаше ниско ръмжене, докато черните им очи изследваха околността.

Удовлетворени, те се раздалечиха един от друг и приклекнаха, готови да скочат във всеки момент. Късчето непрогледен мрак зад тях се сгъсти и гнусота почерни горската шума, когато два безплътни силуета се материализираха.

Тези бяха изящни, едва метър и петдесет високи, с мека тебеширена плът, съвсем различна от чворестата броня на по-едрите им събратя. По краищата на нежните им пръсти личаха крехки нокти — тънки и прави като на жена с маникюр. Острите им зъби бяха къси, само по един ред, а устите им бяха без зурли.

Главите им бяха издути, с огромни очи без клепачи и с високи конусообразни черепи. Кожата по черепите им стоеше грапава и на буци и пулсираше около закърнелите им рогови издънки.

Двамата новодошли останаха втренчени един в друг с туптящи чела, а въздухът помежду им затрептя.

Един от по-големите демони долови движение в гъстака, посегна със зловеща бързина и измъкна плъх от прикритието му. Ядронът приближи гризача до себе си и го огледа с интерес. Същевременно муцуната му доби плъхоподобен вид, с трепкащ нос и мустаци, а от устата му поникнаха чифт дълги резци. Езикът на ядрона се хлъзна навън, за да изпробва остротата им.

Един от по-слабите демони се обърна към чворестия си събрат с пулсиращо чело. С рязко движение на нокътя мимическият демон изкорми плъха и го захвърли настрана. По заповед на ядронските князе двата мимика се преобразиха в грамадни въздушни демони.

Мисловните демони се разсъскаха, щом напуснаха мрачния си кът и попаднаха под звездната светлина. Дъхът им се замъгли от студа, но те въобще не изглеждаха смутени, докато оставяха ноктестите си следи в снега. Мимиците се наведоха до земята, а ядронските князе се качиха по крилете им, настаниха се отгоре им и всички се гмурнаха в небето.

По пътя на север подминаха множество търтеи. Малки и големи, те се свиха, докато преминат ядронските князе, но последваха зова, който остана да трепти след знатните демони.

Мимиците се приземиха на издигнато възвишение, мисловните демони се изхлузиха от тях и се съсредоточиха в гледката под краката си. По равнината се бе разпростряла многобройна войска и бели палатки обсипваха земята, по която снегът бе стъпкан на кал и здраво замръзнал. Грамадни гърбави товарни животни стояха спънати с букаи и наметнати с одеяла заради студа насред мощни кръгове. Защитите около лагера бяха силни и часовои, загърнали лицата си с черно сукно, патрулираха по периметъра му. Дори от това разстояние мисловните демони усещаха силата на защитените им оръжия.

Отвъд защитите на лагера десетки търтеи пъплеха по равнината и изчакваха изгарящия допир на зорницата.

Огнените търтеи първи стигнаха възвишението, където ги чакаха двамата князе. От почтително разстояние те затанцуваха в тяхна чест и запищяха, изразявайки преданост.

Последва глухо туптене и търтеите утихнаха. Нощта застина в мъртвешка тишина, макар наоколо да се събираше необятно множество от демони, привлечено от зова на ядронските князе. Дървесни и огнени търтеи стояха рамо до рамо, забравили расови кавги, а въздушни търтеи кръжаха високо в небето.

Без да обръщат внимание на тълпата пред себе си, мисловните демони впериха погледи надолу към равнината, а черепите им запулсираха. Секунда по-късно единият се обърна за миг към своя мимик и му даде заповед. В този момент плътта на съществото се стопи и набъбна, докато то не се преобрази в масивен каменен демон. Насъбралите се търтеи го последваха безшумно надолу по хълма.

От възвишението двамата князе и вторият мимик зачакаха. И наблюдаваха.

Когато приближиха лагера, все още скрити в мрака, мимикът забави крачка и махна на огнените търтеи да потеглят напред.

Огнените търтеи бяха най-малките и най-слабите сред ядроните, а очите и устите ми светеха от пламъците в тях. Часовоите ги забелязаха веднага, но търтеите бяха бързи и още преди караулите да успеят да дадат сигнал за тревога, малките демони вече плюеха огън по защитите.

Огнената плюнка запращя по магическата преграда, но по нареждане на мисловните демони търтеите се съсредоточиха върху снега извън защитите и дъхът им веднага го превърна в гореща пара. Караулите бяха в безопасност зад защитите, но край тях се надигна гъста, гореща мъгла, която започна да им пари на очите и да ги трови, въпреки че лицата им бяха забулени.

Един от часовоите изтича през лагера и силно заби камбаната. Щом го чуха, останалите воини прекрачиха безстрашно защитите и се втурнаха с копия право срещу огнените демони. Магията пламтеше, докато оръжията промушваха острите, припокриващи се люспи на изчадията.

Още търтеи нападнаха воините от двете страни, но караулите действаха в синхрон, предпазвайки се взаимно в боя с магическите си щитове. От лагера се чуха виковете на други воини, които бързаха да се включат в битката.

Обгърната в мрак и мъгла, войската на мимиците напредваше към бойците. В един момент караулите завикаха победоносно, а в следващия — от ужас при вида на демоните, които заприиждаха от тъмата.

Мимикът уби с лекота първия изпречил му се. Помете го с тежката си опашка и още във въздуха го улови за размахания му крак. Вдигна злощастния воин за крайника и изплющя с гръбнака му като камшик. Следващите клетници, които се изправиха пред мимика, бяха повалени с тялото на загиналия им другар.

Останалите търтеи последваха примера му с колеблив успех. Лесно надвиха малкото караули, но повечето търтеи не се възползваха веднага от изгодното положение и загубиха скъпоценно време, разкъсвайки мъртвите тела, вместо да се готвят за следващата вълна от воини.

Още и още забулени мъже се стекоха от лагера, строиха се и тръгнаха да убиват с плавна, жестока умелост. Защитите по оръжията и щитовете им непрекъснато присветваха в мрака.

Горе на възвишението мисловните демони наблюдаваха безучастно битката, без да показват загриженост за погиналите търтеи. Черепът на единия изтуптя, изпращайки заповед на мимика му на полето.

Мимикът мигновено запрати труп по един от защитените стълбове около лагера, строши го и в мрежата зейна пролука. Ново глухо туптене се разнесе от върха на възвишението и останалите ядрони изоставиха боя с воините и се изсипаха през пролуката във вражеския лагер.

Стъписани, воините се обърнаха и видяха как стрелкащи се насам-натам огнени търтеи обикаляха пламналите палатки, и чуха писъците на жените и децата си, след като по-големите ядрони си бяха пробили пътя през овъглените вътрешни защити.

Воините се развикаха и се втурнаха към своите близки в избухналото безредие. За броени мигове стройните, непобедими отряди се бяха раздробили на хиляди отделни същества — просто някаква си плячка.

По всичко личеше, че лагерът ще бъде опустошен и изгорен до основи, но тогава от главната шатра изникна силует. Беше облечен в черно като воините, ала връхната му роба, чалмата и булото му бяха искрящо бели. На челото му лъщеше златна диадема, а в ръцете си държеше масивно копие от сияен метал. Ядронските князе се разсъскаха при вида му.

Пристигането му предизвика радостни възгласи. Мисловните демони се надсмяха над първобитните грухтежи и скимтежи, които минаваха за общуване сред хората, но разбраха за какво става дума. Воините бяха просто търтеи. Този беше техният ум.

Под влиянието на новодошлия воините си припомниха своите касти и се върнаха към предишната си съгласуваност. Един отряд се отцепи, за да затвори пролуката. Други два подеха борба с пламъците. Четвърти извеждаше беззащитните на сигурно място.

Останалите се почувстваха облекчени, втурнаха се през лагера и не дадоха никакъв шанс на търтеите. За минути лагерът и полето наоколо се осеяха с ядронски трупове. Мимикът, все още преобразен като каменен демон, скоро се оказа единственият жив ядрон. Беше прекалено бърз, за да го стигне копие, но не можеше да премине през стената от щитове, без да разкрие истинската си същност.

Още едно глухо туптене от възвишението и мимикът се разпадна на сянка, просмуквайки се през миниатюрна пролука в защитите на лагера. Врагът все още го търсеше, когато мимикът се върна на мястото си до своя господар.

Двата тънки ядрона поостанаха на върха на възвишението, а между тях течаха безшумни трептения. Тогава ядронските князе едновременно се взряха на север, където трябваше да бъде другият човешки ум.

Единият мисловен демон се обърна към своя мимик, който коленичи назад, този път преобразен като грамаден въздушен демон, и се покатери на протегнатото му крило. Щом изчезна в нощта, другият мисловен демон се обърна назад да огледа тлеещия вражески лагер.

ПЪРВА ГЛАВА

КРЕПОСТТА РАЙЗЪН

333 СЗ, ЗИМА

Стената на крепостта Райзън беше истинска подигравка.

Със своите три метра на височина и един на дебелина цялото укрепление на града беше по-слабо и от това на най-скромния от десетината палати на някой дамаджи. Съгледвачите дори не се нуждаеха от обкованите си с желязо стълби — повечето просто скачаха, хващаха се за ръба на стената мъниче, издърпваха се нагоре и прескачаха.

— Такъв слаб и небрежен народ заслужава да бъде завладян — каза Хасик. Джардир изсумтя, но не каза нищо.

Авангардът от елитните воини на Джардир се бе приближил под сенките на мрака и сега хиляди чифтове сандали хрущяха по незасятите снежни полета, ограждащи града. Докато зеленоземците се криеха зад защитите си, красианците бяха дръзнали да се изправят срещу гъмжилото от демони в нощта, за да напреднат. Дори ядроните избягваха сблъсъците с толкова много свещени воини.

Забулените воини се събраха пред града, но не нападнаха веднага. Посред нощ хора не нападаха други хора. На сутринта, когато небето се озари, воините свалиха булата си, за да се срещнат с враговете лице в лице.

Чуха се кратките изпъшквания на стражите в постройката до портата, усмирени от съгледвачите, а после скърцането на самата градска порта, която се отвори широко, за да приеме войската на Джардир. С рев в града се изсипаха шест хиляди дал’шаруми.

Още преди райзънци да осъзнаят какво се случва, красианците вече атакуваха — събаряха врати, вадеха мъжете от леглата им и ги хвърляха голи в снега.

С едва ли не безкрайната си орна земя крепостта Райзън беше по-многолюдна от Красия, но райзънските мъже не бяха воини по душа и падаха пред обучените редици на Джардир като трева пред косата. Тези, които се съпротивляваха, плащаха със скъсани мускули и счупени кости. Тези, които се биеха, загиваха.

Джардир наблюдаваше всичко това с тъга. Никой от осакатените или убитите нямаше да се покрие със слава в Шарак Ка, Великата война, но всичко това бе необходимо зло. Северният народ не би могъл да се превърне в оръжие срещу демонската раса, ако Джардир не ги сломеше както ковашкият чук преломява върха на копието.

Жените пищяха, докато хората на Джардир ги сломяваха по друг начин. Още едно необходимо зло. Шарак Ка наближаваше и следващото поколение воини трябваше да дойде от семето на мъже, не на страхливци.

След малко синът на Джардир, Джаян, падна на коляно в снега пред баща си, а върхът на копието му беше окървавен.

— Градът е наш, татко — каза Джаян.

Джардир кимна.

— Щом сме завладели града, и околността е наша.

Джаян се бе доказал като умел командир при първата си мисия. Ако битката беше срещу демони, Джардир сам щеше да поведе настъплението, но не би опетнил копието на Каджи с човешка кръв. Джаян беше още млад да носи бялото було на пълководец, но беше първородният син на Джардир, а самият той — Наследник на Избавителя. Беше силен, устойчив на болка и не само воините, но и духовниците пристъпваха към него с почит.

— Много избягаха — допълни Асъм, който се появи зад брат си. — Те ще предупредят селата, които също ще побегнат и ще се изплъзнат от пречистващия евджахски закон.

Джардир го погледна. Асъм беше година по-малък от брат си, по-нисък и по-слаб. Беше облечен в белите роби на дамата, без броня и оръжие, но това не можеше да заблуди Джардир. Вторият му син безспорно бе по-амбициозен и по-опасен от първия, а двамата дори още повече от всеки друг от десетките им братя.

— Сега се изплъзват — каза Джардир, — но ще оставят запасите си и ще побегнат през мекия лед, който покрива зелените земи през зимата. Слабите ще измрат и ще ни спестят усилията сами да ги убиваме, а като му дойде времето, силните ще паднат под властта ми. Добре се справихте, синове мои. Джаян, възложи на хората си да намерят сгради, в които да вкараме пленниците, преди да измрат от студ. Отделете момчетата за Хану Паш. Ако успеем да им избием северната слабост, може би някои от тях ще надминат бащите си. Силните мъже ще използваме за баласт в битката, слабите ще са роби. Всяка жена в детеродна възраст да бъде оплождана.

Джаян удари с юмрук по гърдите си и кимна.

— Асъм, дай знак на останалите дамати да започват — каза Джардир и Асъм се поклони.

Джардир спря погледа си върху своя облечен в бяло син, който тръгна да изпълни заръката. Духовниците щяха да разпръснат словото на Еверам до всички чини, а на тези, отказали да го приемат в сърцата си, щеше да им бъде навряно в гърлата.

Това беше необходимо зло.

Същия следобед Джардир крачеше по дебелите килими по пода на имението, което беше определил за свой райзънски дворец. В сравнение с палатите му в Красия това място беше направо жалко, ала той бе прекарал месеци, нощувайки в палатки, откакто потегли от Пустинното копие, и сега досегът с цивилизацията му идваше съвсем добре.

В дясната си ръка Джардир стискаше копието на Каджи и го използваше като бастун. Разбира се, опора не му трябваше, но той се бе издигнал на власт благодарение на древното оръжие и сега то никога не стоеше на повече от ръка разстояние от него. Краят на копието тупкаше по килима на всяка крачка.

— Абан закъснява — каза Джардир. — Вярно, че потегли с жените след изгрев, но пак трябваше вече да е тук.

— Все още не разбирам защо търпиш този кхафит в свое присъствие, татко — възмути се Асъм. — Свинеядът заслужава да умре само защото дръзва да вдигне очи и да те погледне, а ти даже приемаш съветите му, сякаш е някой равен в двора ти.

— Самият Каджи е използвал кхафитите за работата, която най им подхождала — отвърна Джардир. — Абан знае повече за зелените земи от когото и да било другиго, а никой мъдър владетел не би трябвало да се отказва от подобно знание.

— Какво има да се знае? — попита Джаян. — Всичките зеленоземци са слабаци и страхливци, същата стока като кхафитите. Не заслужават да се бият дори като роби или като баласт.

— Толкова бързо ли реши, че знаеш всичко? — попита Джардир. — Само Еверам знае всичко. Евджахът ни учи да опознаваме враговете си, а ние разполагаме с много малко сведения за севера. Ако искам да ги включа във Великата война, няма да е достатъчно само да ги избия или да ги завладея. Ще трябва да ги разбера. А дори и да няма мъж по зелените земи, който да е по-достоен от кхафит, тогава кой друг би могъл да ми разкрие духа им, освен един кхафит?

В същия момент се почука на вратата и Абан влезе в стаята, куцукайки. Както винаги, дебелият търговец бе облечен в пищни, женски одежди от коприна и кожа, с които парадираше нарочно, за да оскърби аскетичните дамати и дал’шаруми.

Стражите му се подиграваха и го бутаха, докато минаваше, но не сглупиха чак дотам, че да му откажат да влезе. Каквито и да им бяха чувствата, попречеха ли на Абан, рискуваха да си навлекат гнева на Джардир, а това никой не го искаше.

Осакатеният кхафит се подпираше тежко на бастуна си, докато пристъпваше към трона на Джардир, а по почервенялото му, отпуснато лице бе избила пот въпреки студа. Джардир го изгледа с погнуса. Личеше си, че носи важни новини, но Абан още не можеше да си поеме дъх и запъхтя, вместо да ги сподели.

— Какво има? — сопна му се Джардир, когато търпението му стигна предела си.

— Трябва да направите нещо! — изпъшка Абан. — Горят житниците!

— Какво?! — скочи Джардир и стисна ръката на Абан толкова силно, че кхафитът извика от болка. — Къде?

— Северната защита на града — промълви Абан. — Можете да видите пушека през вратата.

Джардир се устреми към предните стълби и веднага съзря издигащия се стълб. Обърна се към Джаян.

— Върви — каза той. — Искам да се угасят пожарите, а виновниците да ми бъдат доведени.

Джаян кимна и изчезна по улиците, а след него тръгнаха обучените му воини, строени като ято птици. Джардир отново се обърна към Абан.

— Това зърно ще ви трябва, ако ще храните хората през зимата — каза Абан. — Всяко семенце. Всяха трошичка. Предупредих ви.

Асъм се изстреля напред, сграбчи китката на Абан и със сила изви ръката на търговеца зад гърба му. Абан изкрещя.

— Няма да говориш с такъв тон на Шар’Дама Ка! — изръмжа Асъм.

— Достатъчно — каза Джардир.

Веднага щом Асъм го пусна, Абан падна на колене, сложи и двете си ръце на стъпалата и притисна чело между тях.

— Десет хиляди извинения, Избавителю — каза той.

— Чух какво ме посъветва ти, страхливецът — да не продължавам настъплението към мразовития север — каза Джардир, докато Абан още хленчеше на пода. — Но аз няма да отложа делото на Еверам заради тази… — той ритна снега на стъпалата — … пясъчна буря от лед. Ако се нуждаем от храна, ще вземем от чините в околността, които живеят в охолство.

— Разбира се, Шар’Дама Ка — каза Абан от пода.

— Прекалено много се забави, кхафите — каза Джардир. — Искам да намериш измежду пленниците търговците, които познаваш.

— Ако са останали живи — каза Абан. — По улиците лежат стотици мъртви.

Джардир сви рамене.

— Ти си си виновен, че си толкова бавен. Върви, разпитай своите приятели търговци и ми намери водачите на тези хора.

— Даматите ще ме убият в момента, в който тръгна да се разпореждам, дори и от ваше име, велики Шар’Дама Ка — каза Абан.

Той беше напълно прав. По закона на Евджаха всеки кхафит, който дръзнеше да нарежда на по-високопоставени от него, трябваше да бъде убит на място, а не бяха малко тези, които завиждаха на положението на Абан в съвета на Джардир и с радост биха видели смъртта му.

— Ще изпратя Асъм с теб — каза Джардир. — И най-фанатичният духовник не би те нападнал тогава.

Абан пребледня, щом Асъм пристъпи напред, но кимна.

— Както нареди Шар’Дама Ка.

ВТОРА ГЛАВА

АБАН

305–308 СЗ

Джардир бе деветгодишен, когато го дал’шарумите го отнеха от майка му. Беше малък дори за стандартите на Красия, но същата година племето каджи бе изгубило множество воини и трябваше да подсили редиците си да не би някой от другите родове да се опита да нахлуе във владенията им.

Джардир, трите му по-малки сестри и майка им Кадживах деляха една стая в бедняшкия квартал на каджи до сухия кладенец. Баща му Хошкамин бе убит преди две години от рода Маджах, който бе дошъл да превземе кладенеца им. Според обичая някой от другарите на падналия воин трябваше да вземе вдовиците му за жени и да се погрижи за децата му, но Кадживах бе родила три дъщери поред — лоша поличба за всеки мъж, който би ги доведял в къщата си. Сега живееха от скромната дажба, която местният дама им осигуряваше, и макар да нямаха нищо друго, поне бяха заедно.

— Ахман асу Хошкамин ам’Джардир ам’Каджи — изрече офицер Керан, — идваш с нас в Каджи’шарадж, за да намериш своя Хану Паш — пътя, който Еверам ти е отредил.

Стоеше на прага с офицер Кавъл — и двамата воини изглеждаха грамадни и застрашителни в черните си роби, забулени с офицерското червено. Гледаха безучастно, докато майката на Джардир прегръщаше сина си със сълзи на очи.

— Сега ти трябва да бъдеш мъжът в семейството, Ахман — каза му Кадживах, — заради мен и сестрите ти. Нямаме си никого другиго.

— Ще бъда, майко — обеща Джардир. — Ще стана велик воин и ще ти построя дворец.

— Не се съмнявам в това — проплака Кадживах. — Казват, че съм прокълната да родя три момичета след теб, но според мен Еверам ме е благословил с толкова великолепен син, че не му трябват братя.

Тя го притисна към себе си и намокри бузата му със сълзите си.

— Стига рева — сопна се офицер Кавъл, хвана ръката на Джардир и го издърпа от майка му. Малките сестри на момчето останаха да гледат подире му, докато се отдалечаваха от малкото жилище.

— Винаги става така — каза Керан. — Майките никога не пускат.

— Тя няма мъж, който да се грижи за нея — обади се Джардир.

— Кой ти е дал да говориш, малкият — изрева Кавъл и го удари здраво по тила.

Джардир падна на колене на пясъчниковата улица, но не си позволи да извика от болка. Сърцето му крещеше да отвърне на удара, но той не го послуша. Въпреки че племето каджи се нуждаеше от воини, дал’шарумите щяха да го убият за подобна обида, без да се замислят повече от човек, който би стъпкал скорпион със сандала си.

— Всеки красианец се грижи за нея — каза Керан и извъртя главата на момчето към вратата, — проливайки кръвта си в нощта, за да я опази, а пък тя взела да рони сълзи за жалкото си подобие на син.

Свиха по улицата и се отправиха към Големия пазар. Джардир познаваше добре пътя — често ходеше там, макар да нямаше никакви пари. Уханието на подправки и благовония му действаше упоително, а и обичаше да гледа копията и страшните извити остриета в дюкяните на оръжейните майстори. Понякога се биеше с други момчета, упражнявайки се за деня, в който ще стане истински воин.

Дал’шарумите рядко минаваха през пазара — беше под достойнството им да посещават подобни места. Жените, децата и кхафитите се разбягаха от пътя на офицерите. Джардир наблюдаваше внимателно воините и се стараеше да имитира походката им.

Един ден — помисли си той — хората ще се разбягват от моя път.

Кавъл погледна изписана с тебешир дъска и отправи взор към просторна шатра, от която се вееха разноцветни знаменца.

— Това е мястото — каза той и Керан изсумтя. Джардир ги последва през вдигнатия капак на палатката, в която влязоха, без да се представят.

Шатрата ухаеше отвътре на дим от тамян, а подът й беше застлан с многобройни килими. Навсякъде имаше купчини копринени възглавници, висящи килими, изрисувани грънци и други съкровища. Джардир прокара пръст по топ коприна, толкова гладка, че го накара да потрепери.

Майка ми и сестрите ми ще се обличат в такива платове — помисли си той. Погледна жълто-кафявите си панталони и мръсното си опърпано елече, които го накараха още повече да закопнее за деня, когато ще облече черните воински одежди.

Щом съзря офицерите, жената зад тезгяха нададе вик и Джардир я погледна точно когато забули лицето си с фередже.

— Омара вах’Хаман вах’Каджи? — попита Керан. Жената кимна, изцъклила очи от страх.

— Дошли сме за твоя син, Абан — каза Керан.

— Няма го — отвърна Омара, но очите и ръцете й, единственото от тялото й, което не беше скрито под дебелия черен плат, трепереха. — Тази сутрин го изпратих да разнесе стоки.

— Претърси отзад — каза Керан на Кавъл. Офицерът кимна и тръгна към капака за друго помещение зад тезгяха.

— Не, моля ви! — проплака Омара и застана на пътя му.

Кавъл я блъсна безцеремонно и изчезна навътре. Чуха се още писъци и миг по-късно офицерът се появи, стиснал ръката на малко момче с жълто-кафяво елече, шапка и панталони, които обаче бяха много по-качествени от тези на Джардир. Беше с около година-две по-голям от Джардир, набит и охранен. Навън го последваха няколко по-големи момичета. Две от тях носеха жълто-кафяви фереджета, а другите три — черните фереджета с открито лице, каквито носеха неомъжените жени.

— Абан ам’Хаман ам’Каджи — каза Керан, — идваш с нас в Каджи’шарадж, за да намериш своя Хану Паш — пътя, който Еверам ти е отредил.

Момчето потрепери при тези думи.

Омара зарида и тръгна да дърпа сина си обратно.

— Моля ви! Прекалено малък е! Още година, умолявам ви!

— Мълчи, жено — каза Кавъл и я блъсна на пода. — Момчето вече е достатъчно голямо и дебело. Ако ти го оставим и ден повече, ще свърши като баща си кхафита.

— Гордей се, жено — допълни Керан. — Синът ти получава шанс да се издигне над баща си и да служи на Еверам и на каджи.

Омара сви юмруци, но не помръдна от мястото, където беше паднала, и продължи да плаче тихо със сведен поглед. Никоя жена не би дръзнала да се противопостави на дал’шарум. Сестрите на Абан я прегърнаха, споделяйки болката й. Едрото момче понечи да отиде при тях, но Кавъл го дръпна рязко. Щом го завлякоха навън, то заплака и застена. Джардир още чуваше риданията на жените, дори след като затвориха тежкия капак и се озоваха насред пазарната глъчка.

През цялото време момчетата изоставаха след воините, които почти не погледнаха децата по пътя за тренировъчните площадки. Абан не спираше да плаче и да трепери.

— Защо плачеш? — попита го Джардир. — Пътят ни вещае само слава.

— Не искам да бъда воин — каза Абан. — Не искам да умра.

Джардир сви рамене.

— Може пък да те извикат за дама.

Абан потръпна.

— Това би било още по-зле. Един уби баща ми.

— Защо? — попита Джардир.

— Баща ми неволно разля мастило по робата му — отвърна Абан.

— Даматът го е убил само за това? — попита Джардир.

Абан кимна и очите му се наляха с нови сълзи.

— На мига му счупи врата. Случи се толкова бързо… Онзи се пресегна, чу се пукане и баща ми падна. — Абан преглътна мъчително. — Сега аз съм единственият мъж, останал да се грижи за майка ми и сестрите ми.

Джардир го хвана за ръката.

— И моят баща е мъртъв, а за майка ми казват, че е прокълната, щом е родила три дъщери една след друга. Но ние сме мъже от каджи. Можем да надминем бащите си и да върнем честта на своите жени.

— Ама мен ме е страх — подсмръкна Абан.

— И мен малко — призна Джардир и сведе поглед. Само след секунда обаче се оживи. — Хайде да сключим сделка.

Абан, който бе откърмен с безскрупулната търговия на чаршията, го погледна подозрително.

— Каква сделка?

— Да си помагаме в Хану Паш — отвърна Джардир. — Ако ти се спънеш, аз ще те хвана, а ако аз се спъна — ти… — той се подсмихна и плесна закръгления корем на Абан — … ще омекотиш удара.

Абан изскимтя и потърка корема си, но вместо да се оплаче, погледна Джардир изумено.

— Наистина ли го искаш? — попита той и избърса сълзите си с опакото на ръката.

Джардир кимна. Досега вървяха под сенките на чаршийските навеси, но дребното момче хвана ръката на Абан и го издърпа на слънце.

— Заклевам се в светлината на Еверам.

Абан се ухили широко.

— А аз се заклевам в скъпоценната Корона на Каджи.

— Не изоставайте! — изрева Кавъл и момчетата се затичаха след тях, а стъпката на Абан вече бе станала по-уверена.

Щом минаха покрай големия храм Шарик Хора, офицерите нарисуваха защити във въздуха и прошепнаха молитви към Еверам, Създателя. Отвъд Шарик Хора се намираха тренировъчните площадки и там Абан и Джардир зашариха с поглед във всички посоки да не би да изпуснат нещо от упражненията на воините. Някои работеха върху техниката си с щит и копие или с мрежа, докато други маршируваха или тичаха в пресечена стъпка. Съгледвачи упражняваха равновесието си, накачили се по най-горните стъпала на стълби. Други дал’шаруми пък ковяха върхове на копия и защитени щитове или тренираха шарусахк — изкуството на ръкопашния бой.

Дванайсет шараджи, или училища, ограждаха тренировъчните площадки — по едно за всеки род. Джардир и Абан бяха от племето каджи и затова бяха отведени в Каджи’шараджа. Там те щяха да започнат Хану Паш и да завършат като дамати, дал’шаруми или кхафити.

— Каджи’шараджът е много по-голям от останалите — каза Абан, вперил поглед в огромната шатра. — Само Маджах’шарадж едва се доближава до него.

— Разбира се, че ще е най-големият — скастри го Кавъл. — Да не би според теб да е някакво съвпадение, че нашето племе се нарича каджи на името на Шар’Дама Ка, Избавителя? Ние сме потомци на неговите хиляда жени и във вените ни тече кръвта му. Маджах — изсъска той — носят кръвта на онова нищожество, което влязло във владение след смъртта на Шар’Дама Ка. Другите племена по нищо не могат да се сравняват с нас. Не го забравяйте.

Отведоха ги в шатрата и им дадоха бида — обикновени бели препаски, а дрехите им отнесоха за изгаряне. Сега момчетата станаха ний’шаруми — още не бяха воини, но вече не бяха и деца.

— Месец на овесена каша и яки тренировки и ще стопиш сланината, момче — подигра се Кавъл, след като Абан си свали ризата. Офицерът удари с отвращение закръгления корем на Абан. Момчето се преви, но Джардир го улови още преди да падне и го задържа на крака, докато си поеме дъх. След като се преоблякоха, офицерите ги заведоха в общото помещение.

— Свежа кръв! — извика Керан и офицерите набутаха момчетата в просторно голо помещение, пълно с други ний’шаруми. — Ахман асу Хошкамин ам’Джардир ам’Каджи и Абан ам’Хаман ам’Каджи! Сега те са ваши братя!

Абан се изчерви и Джардир като всяко друго момче в залата знаеше защо. Пропускайки името на баща му, Керан почти на глас бе обявил, че родителят му е кхафит — най-ниската и най-омразна каста в красианското общество. Кхафити бяха слабите страхливци, които не можеха да следват пътя на воина.

— Ха! Водите ни синчето на дебел свинеяд и някакъв мършав мишок! — извика най-едрият от ний’шарумите. — Хвърляйте ги обратно!

Всички момчета се разсмяха.

Офицер Керан изръмжа и удари с юмрук момчето по лицето. То падна тежко на земята и захрачи кръв. Смехът утихна.

— Като захвърлиш бидото, тогава се подигравай, Хасик — каза Керан. — Дотогава всички сте мършави свинеядски кхафитски мишоци.

След тези думи той и Кавъл се обърнаха и с тежка стъпка се отправиха към изхода.

— Ще си платите за това, мишоци — каза Хасик, завършвайки заплахата със странно просвиркване. Откъсна разхлабения зъб от устата си и го метна по Абан, който трепна, щом го уцелиха. Джардир застана пред него и се озъби, но Хасик и групичката му вече вървяха в обратната посока.

Скоро след като пристигнаха на всички им раздадоха паници и изкараха казана с овесената каша. Прегладнелият Джардир се втурна право към казана, но дори той не беше по-бърз от Абан. В същия миг обаче един от по-големите им препречи пътя.

— Мислите да ядете преди мен? — попита той настъпателно. Блъсна Джардир в Абан и двамата се строполиха на земята.

— Ставайте, ако искате да ядете — каза офицерът, който беше донесъл кашата. — Момчетата в края на опашката остават гладни.

Абан изписка и двамата скочиха на крака. Повечето момчета вече се бяха наредили грубо по ръст и сила, начело с Хасик. В края на опашката се бореха ожесточено най-малките момчета да не би да се озоват на последните места.

— Какво ще правим? — попита Абан.

— Ще се наредим на тази опашка — отвърна Джардир, сграбчи ръката на приятеля си и го завлече към средата на опашката, където момчетата не бяха така охранени като Абан. — Баща ми казваше, че да се покажеш слаб, е по-лошо, отколкото да се почувстваш такъв.

— Ама аз не умея да се бия! — възрази разтреперилият се Абан.

— Тъкмо сега ще се научиш — отвърна Джардир. — Аз ще поваля някой, а ти се просни върху него.

— Е, това го мога — съгласи се Абан. Джардир ги отведе при момче, което им се озъби нападателно. То изпъчи гърди и се изправи срещу Абан, по-едрия от двамата.

— Обратно в края на опашката, нови мишоци! — изръмжа непознатият.

Джардир не продума — удари го с юмрук в корема и го ритна в коленете. Щом момчето падна, Абан се стовари на свой ред върху него като пясъчникова колона. Докато се изправи отново, Джардир вече беше заел мястото на момчето на опашката. Изгледа свирепо тези зад себе си и те направиха място за Абан.

Наградата им беше по един-единствен черпак каша, който плиснаха в паниците им.

— Това ли е всичко? — попита потресено Абан. Сервиращият го погледна гневно и Джардир веднага пришпори приятеля си нататък. Ъглите на помещението вече бяха заети от по-големите момчета и двамата се отдръпнаха към една от стените.

— Ще умра от глад само с това — каза Абан, разбърквайки воднистата каша в паницата си.

— Пак сме по-добре от други — каза Джардир и посочи две натъртени момчета, за които не бе останало нищо. — Можеш да вземеш малко от моята — допълни той, щом видя, че тази мисъл не ободри Абан. — Аз и вкъщи не получавах много повече.

Спаха на пясъчниковия под в помещението, а от студа ги пазеха само едни тънички одеяла. Свикнал да се сгушва до майка си и сестрите си, Джардир се примъкна към топлото туловище на Абан. В далечината се чу рогът на Шарак и Джардир разбра, че е започнала битка. Доста време му бе нужно, докато заспи, но накрая се унесе в сънища за слава.

Сепна се от сън, когато друго тънко одеяло покри лицето му. С всички сили се опита да се освободи, но някой усука одеялото зад главата му и го захвана здраво. Джардир чу близкия, заглъхнал писък на Абан.

Ударите заваляха по него от всички страни, като юмруците и ритниците му изкараха въздуха от дробовете и затрещяха в главата му. Джардир размахваше бясно крайници, но макар да усещаше, че някои от ударите му уцелват, те с нищо не попречиха на яростната атака. Не след дълго единствено задушаващото го одеяло държеше безжизненото му тяло изправено.

Тъкмо когато реши, че е на прага на силите си и ще умре, без да си е извоювал нито път към рая, нито слава, се чу познат глас.

— Добре дошли в Каджи’шараджа, мишоци — изсвирукаха ш-тата през липсващия зъб на Хасик. Одеялата се отпуснаха и двамата се строполиха на земята.

Другите момчета се разсмяха и се върнаха обратно в постелите си, а Джардир и Абан се свиха и заплакаха в мрака.

— Изправи се — изсъска Джардир, докато чакаха сутрешната проверка.

— Не мога — захленчи Абан. — Не съм мигнал и дори костите ме болят.

— Не го показвай — каза Джардир. — Баща ми казваше, че най-слабата камила привлича вълците.

— Моят пък ми казваше да се крия, докато вълците не си отидат — отвърна Абан.

— Какво сте се разприказвали? — изрева Кавъл. — Даматът идва да ви провери, жалки нищожества такива.

Той и Керан не обърнаха никакво внимание на раните и синините на двете момчета, докато ги подминаваха. Лявото око на Джардир се беше подуло така, че едва виждаше, но офицерите не отчетоха нищо, освен прегърбената стойка на Абан.

— Изправи се! — каза Керан, а Кавъл подсили заповедта като шибна краката на Абан с кожен каиш. Момчето извика от болка и едва не падна, но Джардир го задържа навреме.

Дочу се кикот и Джардир се озъби на Хасик, който само му се подсмихна в отговор.

Истината беше, че Джардир не се чувстваше по-добре от Абан — просто не го показваше. Въпреки че му се виеше свят и крайниците го боляха, Джардир стоеше с изпънат гръб и следеше всичко със здравото си око, докато Дама Кхеват приближаваше. Офицерите отстъпиха назад пред духовника и му се поклониха покорно.

— Тъжен ден е днес, щом воините на каджи, потомците на Шар’Дама Ка, самият Избавител, се оказват такава жалка сган — изхили се Дама Кхеват и се изплю в прахта. — Майките ви трябва да са смесили семето на мъжете си с камилска пикня.

— Това е лъжа! — извика Джардир, преди да се опомни. Абан го погледна изумено, но Джардир не можеше да преглътне подобна обида. Когато Керан скочи към него със страховита бързина, Джардир осъзна, че е направил ужасна грешка. Каишът на офицера остави огнена бразда по голата плът на момчето и го събори на земята.

Но дал’шарумът не спря до там.

— Ако даматът ви казва, че сте рожби на пикня, значи сте такива! — изкрещя той и продължи да плющи по Джардир. Тъй като беше само по бидо, нищо друго не защитаваше Джардир от ударите. Всеки път щом се извиеше или обърнеше, за да предпази раните си, Керан намираше чисто нова кожа, която да свали. Момчето викаше, но това само поощряваше нападателят.

— Достатъчно — рече Кхеват. Ударите спряха на мига.

— Сега рожба на пикня ли си? — попита Керан.

Джардир усещаше крайниците си като мокър хляб, докато се опитваше да се изправи на крака. Не свали поглед от каиша, който беше високо и в готовност. Момчето знаеше, че ако продължи с безочието си, офицерът ще го убие. Тогава ще умре безславно и духът му ще прекара хилядолетия с кхафитите извън портите на рая, ще наднича вътре към онези в обятията на Еверам и ще чака да се прероди. Тази мисъл го ужаси, но не можеше да се откаже от името на баща си — единственото нещо на този свят, което притежаваше.

— Аз съм Ахман, син на Хошкамин от рода Джардир — каза той с цялото спокойствие, на което беше способен. Чу как останалите момчета ахнаха и той се стегна за следващата атака.

Лицето на Керан се разкриви от гняв и той вдигна каиша, но един малък жест от страна на Дама Кхеват го спря.

— Познавах баща ти, момче — каза Кхеват. — Беше достоен мъж, но през краткия си живот не успя да се прослави.

— Тогава аз ще се прославя и за двама ни — зарече се Джардир.

Дама Кхеват изсумтя.

— Може и да успееш. Но няма да е днес. Днес си по-низък от кхафит — той се обърна към Керан. — Хвърлете го в отпадъчната яма, та да го опикаят и осерат истински мъже.

Офицерът се усмихна и фрасна Джардир в корема. Момчето се преви, а Керан го сграбчи за косата и го завлече към ямите. Джардир очакваше да види нова самодоволна усмивка по лицето на Хасик и го погледна на минаване, но по-големият, както и останалите събрали се ний’шаруми стояха изумени и пребледнели от страх.

Еверам съзря студения мрак на Ний и не бе доволен. Той създаде слънцето, за да свети и грее, и да отблъсне нищото. Той създаде Ала, света, и го пусна да се върти около слънцето. Той създаде човека и животните, които да му служат, и погледа как Неговото слънце им дава живот и любов.

Минеше ли денят обаче, Ала се срещаше с мрака на Ний и създанията на Еверам се страхуваха. Затова Той направи луната и звездите — за да отразяват слънчевата светлина и да напомнят на съществата, че и в нощта не са забравени.

Еверам направи това и беше доволен.

Но и Ний имаше Своя воля. Тя погледна сътворението, което рушеше Нейната съвършена тъмнина, и се разгневи. Посегна да унищожи Ала, но Еверам беше бърз и ръката Й бе възпряна.

Еверам обаче не бе достатъчно бърз, за да предотврати изцяло Нейното влияние. Дори лекият допир на черните Й пръсти изроди чума в съвършения му свят. Мастиленочерният мрак на Нейното зло се разтече по камъни и пясък, разнесе се с ветровете и като мазно петно потъмни чистата вода на Ала. Профуча през горите и през течния огън, който клокочеше изпод земята.

И на тези места алагаите пуснаха корени и израснаха. Те бяха изчадия на мрака с една-едничка цел да обезсъздават, а за радост избиваха съществата на Еверам.

Но, о, обърна се светът и слънцето хвърли светлина и топлина върху Нийските изчадия от студен мрак и те бяха погубени. Този, който даряваше живот, изпепели техния не-живот и алагаите крещяха.

Отчаяни, те потърсиха избавление в сенките. Просмукаха се дълбоко в земята и заразиха самото й ядро.

Там, в мрачната бездна, която бе началото на сътворението, растеше Алагай’тинг Ка, Майката на демоните. Слугиня на самата Ний, тя чакаше светът да се обърне, за да изпрати отново децата си навън да съсипят сътворението.

Еверам видя това и посегна да избави Своя свят от злото, ала Ний беше бърза и ръката Му бе възпряна.

Но той също докосна света за последно и даде на човеците средства, та да преобърнат магията на алагаите срещу самите тях. Даде им защити.

Влязъл в схватка в името на всичко, което бе сътворил, Еверам нямаше друг избор, освен да обърне гръб на света и да се отдаде изцяло на вечната борба срещу студената сила на Ний.

И както на небето, така и на земята.

Дните през първия месец на Джардир в шараджа по нищо не се отличаваха един от друг. По изгрев офицерите изкарваха всички ний’шаруми на жаркото слънце, където стояха часове наред, докато даматът говореше в прослава на величието на Еверам. Коремите на момчетата бяха празни, а краката им отмалели от напрягане и липса на сън, но те не роптаеха. Щом видяха как Джардир се завърна от наказанието си, вонящ и кървав, си взеха поука да се подчиняват безпрекословно.

Офицер Керан шибна Джардир с каиша си.

— Защо се мъчиш? — каза той настървено.

— Заради алагаите! — извика Джардир.

Керан се обърна и шибна Абан.

— Защо ни е нужен Хану Паш?

— Заради алагаите! — изпищя Абан.

— Без алагаите целият свят щеше да е Небесен рай, окъпан в любовта на Еверам — каза Дама Кхеват.

Офицерският каиш отново изплющя по гърба на Джардир. След наглата му постъпка от първия ден сега му се налагаше да търпи по два удара на всеки един, който получаваха другите момчета.

— Каква е целта ти в живота? — изкрещя Керан.

— Да убивам алагаи! — извика Джардир.

Ръката на командира се стрелна напред, сграбчи момчето за врата и го придърпа към себе си.

— И как ще умреш? — тихо попита той.

— От ноктите на алагай — задавено рече Джардир. Офицерът го пусна и момчето успя да си поеме дъх, но без да губи време, застана отново нащрек, преди Керан да си намери нова причина да го удари.

— От ноктите на алагай! — извика Кхеват. — Дал’шарумите не умират от старост в леглата си! Не падат в жертва на болест или глад! Дал’шарумите умират на бойното поле и заслужено отиват в рая. Наслаждават се на величието на Еверам, къпят се и пият от реките от сладко, студено мляко и се наслаждават на своите безброй девици, отдадени единствено на тях.

— Смърт на алагаите! — извикаха момчетата начаса и заудряха с юмруци във въздуха. — Слава на Еверам!

След тези сеанси им раздаваха паниците и разпределяха овесената каша. Никога не стигаше за всички и всеки ден не едно момче оставаше гладно.

Най-предните места бяха запазени за по-големите и по-едри момчета, с Хасик начело, и те първи пълнеха купите си, но дори така не получаваха повече от черпак на глава. Ако някой си сипеше повече или разлееше каша при спречкване край казана, рискуваше да си навлече гнева на вездесъщите офицери.

Докато големите момчета се хранеха, малките и слаби ний’шаруми се бореха с всички сили помежду си за място на опашката. След побоя от първата нощ и деня, прекаран в ямата, Джардир дълго време не беше в състояние да се бие, но Абан вече умело използваше своето оръжие — тежестта си — и винаги им осигуряваше място, пък макар и почти в края на опашката.

Щом паниците се опразваха, обучението започваше.

Имаше трасета с препятствия за трениране на издръжливостта и дълги сесии по шарукин — серии движения, които изграждаха формите на шарусахк. Учеха се да маршируват и да се движат в крак дори докато бързат. Без нищо в стомасите си, освен рядката каша, момчетата заприличаха на върховете на копия — тънки и здрави като оръжията, с които се упражняваха.

Понякога офицерите изпращаха по няколко момчета да устроят засада на ний’шарумите от някое съседно шараджи и да ги пребият жестоко. Никъде не беше безопасно, дори в отпадъчните ями. Понякога по-големите момчета като Хасик и приятелите му се нахвърляха в гръб на победените момчета другоплеменници и проникваха в тях, сякаш бяха жени. Това беше тежък позор и на Джардир му се бе налагало да срита между краката не един нападател, за да избегне сам подобна участ. Веднъж едно момче от Маджах успя да свали бидото на Абан, но Джардир така ритна нападателя в лицето, че от носа му рукна кръв.

— Маджах могат всеки момент да превземат някой кладенец — каза Кавъл на Джардир, когато момчетата отидоха при него след нападението — или нанджи да откраднат жените ни. Трябва да сме нащрек всяка секунда, всеки ден — или си нападател, или си жертва.

— Мразя това място — захленчи Абан, вече готов да заплаче, след като офицерът си тръгна. — Нямам търпение да дойде Последната четвърт, когато ще се прибера при майка ми и сестрите ми, макар да е само до новолунието.

Джардир поклати глава.

— Той беше прав. Миг невнимание може да ти струва живота. — Момчето сви юмрук. — С баща ми може да се е случило така, но с мен няма.

След като приключваха с обучението за деня, офицерите се оттегляха и идваха по-големите момчета, за да наглеждат повторенията. Наместниците обаче също не се свеняха да наказват като дал’шаруми.

— Коленете да са сгънати при завъртане, мишок — изрева Хасик, докато Джардир изпълняваше сложен шарукин. За да придаде по-голяма тежест на съвета си, ритна Джардир зад коленете и го повали на земята.

— Този пикльов син не може да направи едно просто завъртане! — извика през смях Хасик на останалите момчета. С-тата му все още свирукаха заради дупката от зъба, който Керан му бе избил.

Джардир изрева и се нахвърли на по-голямото момче. Налагаше му се да изпълнява заповедите на даматите и дал’шарумите, но Хасик беше само един ний’шарум и Джардир нямаше да позволи подобни типове да ръсят обиди по адрес на баща му.

Хасик обаче беше с пет години по-голям от Джардир и скоро щеше да свали бидото. Беше много по-едър и зад гърба си имаше дългогодишен опит със смъртоносното изкуство за ръкопашен бой. Улови китката на Джардир, изви я, като изпъна ръката му, и щом се завъртя, заби лакътя си здраво в хванатия в ключ крайник.

Джардир чу хрущенето и видя как кокалът му разкъса кожата, но последва дълъг миг на назряващ ужас, след което острата болка го заля.

Той изкрещя.

Хасик запуши устата на Джардир, пресичайки виковете му, и го придърпа.

— Нападни ме още веднъж, пикльов сине, и ще те убия — зарече се той.

Абан прехвърли здравата ръка на Джардир около врата си и почти изцяло го пренесе до шатрата на дама’тингата в края на тренировъчните площадки. Щом наближиха, вратата на палатката се открехна, сякаш някой ги бе очаквал. Висока жена, облечена от глава до пети в бяло, като само ръцете и очите й бяха на показ, задържа капака отворен. Тя посочи маса вътре и Абан побърза да остави Джардир на нея, до момиче, което също бе облечено в бяло като дама’тингата. Лицето му обаче, младо и красиво, не беше покрито.

Дама’тингите не говореха с ний’шаруми.

След като Джардир вече бе на масата, Абан се поклони дълбоко. Дама’тингата кимна към капаците и той се втурна презглава нататък. Хората казваха, че дама’тингите виждат в бъдещето и могат да предскажат смъртта на човек само като го погледнат.

Жената, която се явяваше като бяла мъглявина за размътения поглед на Джардир, се понесе към него. Той не можеше да прецени дали е млада, или стара, красива, или грозна, строга, или отстъпчива. Изглеждаше, сякаш бе отвъд подобни дреболии. Предаността й към Еверам я издигаше над всички простосмъртни тревоги.

Момичето взе малка пръчка, омотана в бяло сукно, сложи я в устата на Джардир и нежно бутна челюстта му. Джардир схвана и захапа.

— Дал’шарумите прегръщат своята болка — прошепна момичето, докато дама’тингата отиваше при друга маса, за да вземе инструменти.

Раната запари силно, докато дама’тингата я почистваше, но истинската болка избухна, щом жената изви ръката му, за да намести костта. Джардир захапа здраво пръчката и се опита да послуша съвета на момичето, като се открие изцяло за страданието, въпреки че не разбираше напълно какво означава това. За миг болката му се стори непоносима, но после момчето сякаш премина през някаква врата и страданието му се отдалечи — превърна се в страдание, за което той знаеше, но не го засягаше. Челюстта му се отпусна и оттам изпадна вече ненужната пръчка.

Когато Джардир се успокои насред болката, той се обърна, за да види дама’тингата. Тя действаше хладнокръвно и умело, шептейки молитви към Еверам, докато зашиваше кожа и мускули. Смля билки на каша, с която намаза обилно раната. После му сложи чиста превръзка, пропита с гъста бяла смес.

Тя го вдигна от масата с учудваща сила и го сложи на твърдо болнично легло. Допря манерка до устните му и след като отпи, Джардир веднага усети топлина и замайване.

Дама’тингата се обърна и си тръгна, но момичето се спря за момент.

— Костите стават по-силни, след като ги счупиш — прошепна тя утешително, докато Джардир се унасяше в сън.

Събуди се и видя момичето, седнало до леглото му. То бе притиснало влажен компрес към челото на Джардир. Явно студенината на плата го беше събудила. Очите на момчето зашариха по откритото й лице. Някога бе смятал майка си за красива, но нейната красота не бе нищо в сравнение с тази на момичето.

— Младият воин се събуди — каза то и му се усмихна.

— Ти говориш — изрече Джардир през изсъхнали устни. Ръката му сякаш бе зазидана в бял камък. Превръзката на дама’тингата се беше втвърдила по време на съня му.

— Да не би да съм животно, че да не мога? — попита момичето.

— С мен, имам предвид — каза Джардир. — Аз съм само ний’шарум.

И още не съм и наполовина достоен за теб — допълни той наум.

Момичето кимна.

— А аз съм ний’дама’тинга. Скоро ще заслужа булото си, но дотогава мога да говоря с когото си поискам.

Тя остави компреса настрана и поднесе димяща паница овесена каша към устните му.

— Предполагам, че в Каджи’шараджа ви измъчват от глад. Яж. Това ще помогне на заклинанията на дама’тингата да те излекуват.

Джардир бързо изгълта топлата храна.

— Как се казваш? — попита той, когато приключи.

Момичето се усмихна и избърса устата му с мека кърпа.

— Доста дръзко за момче, което е едва дорасло за бидото си.

— Извинявай — каза Джардир.

Тя се засмя.

— Човек не бива да се извинява за дързост. Еверам не таи любов към плашливите. Казвам се Иневера.

— Както повелява Еверам — преведе Джардир.

Това бе често срещан израз в Красия. Иневера кимна.

— Ахман — представи се Джардир, — син на Хошкамин.

Момичето кимна, сякаш бе чуло нещо наистина важно, но в очите й личеше закачливост.

— Силен е и вече може да се върне на тренировки — каза дама’тингата на Керан на другия ден, — но ще трябва да се храни редовно и ако ръката му пострада отново, преди да сваля превръзките, ще държа вас отговорен.

Офицерът се поклони.

— Ще се съобразим с волята на дама’тингата.

Джардир получи паницата си и го пуснаха да се нареди най-отпред на опашката. Никое друго момче, дори Хасик, не посмя да се възпротиви на решението, но Джардир усещаше недоволните им погледи на гърба си. Той би предпочел да се бие за храната си дори с гипсирана ръка, вместо да търпи тези вторачени погледи, но дама’тингата бе дала заповед. Ако не ядеше по своя воля, офицерите щяха да му натъпчат кашата в гърлото.

— Ще се оправиш ли? — попита Абан, докато хапваха на обичайното си място.

Джардир кимна.

— Костите стават по-силни, след като ги счупиш.

— Аз бих предпочел да не изпробвам това — каза Абан.

Джардир сви рамене.

— Поне утре започва Последната четвърт — продължи Абан. — Ще можеш да се прибереш за няколко дни.

Джардир погледна гипса и се почувства дълбоко засрамен. Нямаше начин да го скрие от майка си и сестрите си. Беше прекарал толкова кратко време в шараджа, а вече ги бе опозорил.

Последната четвърт беше тридневният период преди новолунието, когато според поверието Ний беше в стихията си. През това време момчетата в Хану Паш си отиваха вкъщи при семействата си, за да могат бащите им да видят своите и да си припомнят за какво се борят в нощта.

Но бащата на Джардир беше починал, а и момчето се съмняваше, че щеше да изпълни сърцето на баща си с гордост, дори да бе сред живите. Когато се прибра, майка му Кадживах не отвори дума за ръката му, но по-малките сестри на Джардир не проявиха същата сдържаност.

Джардир бе свикнал да живее само по бидо и сандали сред останалите ний’шаруми. Сред сестрите си, всяка от които бе покрита от глава до пети в жълто-кафява роба, разкриваща единствено ръцете и лицата им, той се почувства гол, а нямаше и начин да скрие гипса си.

— Какво се е случило с ръката ти? — попита най-малката му сестра Ханя веднага щом той пристигна.

— Счупих я на тренировка — отвърна Джардир.

— Как? — попита Имисандре, най-голямата от сестрите, с която Джардир бе най-близък. Тя положи длан на здравата му ръка.

Този състрадателен жест, някога представлявал балсам за душата на Джардир, сега усили десетократно срама му. Той дръпна ръката си.

— Счупи се по време на тренировка по шарусахк. Няма й нищо.

— Колко момчета бяха нужни? — попита Ханя и Джардир се сети за онзи път, когато бе набил две по-големи момчета на пазара, след като едното й се беше подиграло. — Обзалагам се, че са били поне десет.

Джардир се намръщи.

— Едно — сопна й се той.

Хошвах, средната му сестра, поклати глава.

— Трябва да е бил три метра висок.

На Джардир му се щеше да изкрещи.

— Стига сте тормозили брат си! — сряза ги Кадживах. — Пригответе му място на масата и го оставете на мира.

Ханя взе сандалите на Джардир, а Имисандре издърпа пейката към главното място на масата. Нямаше възглавници, но тя постла върху дървото чиста кърпа, където да седне. След месец седене на пода в шараджа дори това му се струваше като разкош. Хошвах бързо разнасяше нащърбените глинени паници, които Кадживах пълнеше от врящото гърне.

Семейството на Джардир вечеряше най-често с обикновен кускус, но Кадживах спестяваше от помощите си и на Последната четвърт винаги добавяше зеленчуци и подправки. На този първи ден, когато се прибра вкъщи от Хану Паш, Джардир намери в паницата си дори няколко твърди парченца месо от неопределен източник. Толкова храна не беше виждал от доста време, а още по-малко такава, която да лъха на майчина обич, но Джардир осъзна, че няма апетит, особено след като видя, че в паниците на майка му и сестрите му парченцата месо липсваха. Той се насили да изяде храната, за да не обиди майка си, ала самият факт, че ядеше с лявата, а не с дясната си ръка, само подсили срама му.

След вечеря те се молеха като едно семейство, докато не чуха призива от минаретата на Шарик Хора, който оповестяваше падането на мрака. Според евджахския закон след този призив всички жени и деца трябваше да се скрият под земята.

Дори скромната колиба на Кадживах имаше преградено и защитено мазе, свързано с Подградието — необятна мрежа от тунели, които водеха към всички точки на Пустинното копие в случай на пробив.

— Слизайте долу — подкани Кадживах сестрите му. — Аз ще си поговоря насаме с брат ви. — Момичетата изпълниха заръката й и Кадживах махна на Джардир да дойде в ъгъла, където висяха копието и щитът на баща му.

Както винаги, оръжията сякаш го гледаха отвисоко и го преценяваха. Джардир усети цялата тежест на гипса си, но имаше и друго, което му тежеше дори повече. Той погледна майка си.

— Дама Кхеват каза, че татко не е умрял с чест — рече Джардир.

— Значи Дама Кхеват не е познавал баща ти така, както аз го познавах — отвърна Кадживах. — Той не изричаше лъжа и никога не ми е посягал, дори след като му родих три дъщери една след друга. Даряваше ме с деца и слагаше месо в стомасите ни.

Тя погледна Джардир в очите.

— В тези неща има толкова чест, колкото в избиването на алагаи. Повтори си това на слънчева светлина и го запомни.

Джардир кимна.

— Добре.

— Сега носиш бидото — продължи Кадживах. — Това значи, че вече не си малко дете и не можеш да слезеш с нас. Трябва да чакаш на вратата.

Джардир кимна.

— Не ме е страх.

— А може би трябва — отвърна Кадживах. — Според Евджаха при Последната четвърт Алагай Ка, бащата на демоните, дебне на повърхността на Ала.

— Дори той не би могъл да премине през воините на Пустинно копие — заяви Джардир.

Кадживах стана и взе копието на Хошкамин от стената.

— Може би е така — каза тя и тикна оръжието в здравата му лява ръка, — но ако премине, на теб се пада да ни опазиш от него.

Покъртен, Джардир взе оръжието и Кадживах му кимна веднъж, преди да последва надолу сестрите му. Джардир веднага застана с изправен гръб до вратата и прекара там тази, както и следващите две нощи.

— Трябва ми мишена — каза Джардир. — Дама’тингата ще ми махне гипса и ще ми се наложи да се върна на опашката за ядене.

— Можем да действаме заедно — предложи Абан, — както преди.

Джардир поклати глава.

— Ако се възползвам от помощта ти, ще решат, че съм слаб. Трябва да им покажа, че съм станал по-здрав отпреди, иначе всички ще ме вземат за лесна плячка.

Абан кимна, обмисляйки проблема.

— Ще трябва да атакуваш някое по-предно място от тези, които заемаше преди, но да не е чак толкова напред, че да разгневиш Хасик и приятелчетата му.

— Мислиш като търговец — отбеляза Джардир.

Абан се усмихна.

— Отраснал съм на пазара.

През следващите няколко дни те внимателно наблюдаваха опашката, насочили погледи малко след средата, където Джардир бе чакал преди травмата. Момчетата там бяха с няколко години по-големи и далеч по-едри от него. Двамата набелязаха възможни мишени и оттам насетне не ги изпуснаха от очи дори за миг по време на тренировки.

Тренировките протичаха точно както преди. Твърдият гипс държеше намясто ръката на Джардир, докато прескачаше препятствия на бегом, а офицерите го караха да хвърля копията и мрежите с лява ръка. Той не получаваше никакво специално отношение, а и да можеше, не би го поискал. Каишът плющеше по гърба му не по-рядко отпреди, а Джардир го приветстваше и прегръщаше болката, защото беше наясно, че всеки удар доказва на останалите момчета неговата сила въпреки травмата му.

Минаха седмици, а Джардир работеше усилено над шарукин винаги щом му се удадеше възможност — дори си повтаряше формите наум всяка вечер, преди да заспи. С изненада разбра, че може да хвърля и удря с лявата си ръка също толкова добре, колкото с дясната. Даже започна да налага противниците си с гипса, прегръщайки болката, която го помиташе като гореща пустинна буря. Знаеше, че след като дама’тингата най-накрая среже отливката, ръката му щеше да е още по-здрава след травмата.

— Най-добре да е Джурим — предложи накрая Абан вечерта, преди да свалят гипса на Джардир. — Той е висок и силен, но си забравя уроците и тръгне ли да се бие, ще разчита само на силата си, за да пребори противника.

Джардир кимна.

— Може би да. Бавен е и ако го надвия, после никой не би посмял да се изправи срещу мен. Но аз си мислех по-скоро за Шанджат — той кимна към едно слабо момче на опашката точно пред Джурим.

Абан поклати глава.

— Размерът му хич да не те мами. Има си причини Шанджат да е пред Джурим. Ръцете и краката му бият като камшици.

— Но точността му бяга — отвърна Джардир. — И като не уцели, губи равновесие.

— А това става рядко — предупреди го Абан. — Имаш по-добри шансове да победиш Джурим. Не се пазари за прекалено много, да не ти потъне цялата сделка.

В късното утро на другия ден Джардир се върна от шатрата на дама’тингата, а момчетата вече се бяха наредили на опашката за каша. Джардир си пое дълбоко въздух, стегна дясната си ръка и закрачи напред, право към средата на опашката. Абан вече си беше на мястото, доста по-назад, и както се бяха разбрали по-рано, нямаше да му помага.

Най-слабата камила привлича вълците — чу той гласа на баща си и този простичък съвет го накара да се окопити въпреки страховете си.

— Сакатият, марш отзад на опашката! — изрева Шанджат, като го видя да приближава.

Джардир не му обърна внимание и се насили да се усмихне широко.

— Еверам на светло да те държи, че си ми запазил мястото — рече той.

Шанджат се опули от изумление. Той бе с три години по-голям от Джардир и значително по-едър. Поколеба се за миг и Джардир се възползва от случая, за да го изблъска от опашката.

Големият се препъна назад, но беше ловък и се задържа на крака, като възвърна равновесието си, надигайки облак прах. Джардир имаше възможност да го спъне с един ритник в ръцете или краката още докато се олюлява, но на него му трябваше нещо повече от обикновена победа, щом целта му бе да се предпази от слухове, че след травмата е станал по-слаб.

Нададоха се възторжени викове и опашката за каша направи кръг около двете момчета. Изуменият поглед на Шанджат се изпари и физиономията му се разкриви от ярост, докато нанасяше здравите си ответни удари.

Джардир се носеше като танцьор, избягвайки първите юмруци и ритници на Шанджат, които бяха точно толкова бързи, колкото Абан бе предрекъл. Накрая, както се предполагаше, Шанджат замахна бясно и след като ударът му не срещна целта си, момчето изгуби равновесие. Джардир отстъпи вляво, залегна за юмрука и вкара десния си лакът в бъбрека на Шанджат, сякаш беше копие. Шанджат изкрещя от болка и залитна.

Джардир се стрелна зад него, удари го още веднъж с лакът в гърба и го просна на земята. Ръката на Джардир бе слаба и бледа след изкараните седмици в гипса, но наистина усещаше кокалите си по-здрави, точно както му бе казала дама’тингата.

Шанджат обаче хвана глезена на Джардир и го повали под себе си. Сборичкаха се в прахта, където теглото на Шанджат и по-широкият му обхват играеха в негова полза. Направи ключ на главата на Джардир, като с лявата си ръка захвана дясната, която беше увита около трахеята на Джардир.

Светът започна да притъмнява пред очите на Джардир и той с уплаха осъзна, че може да е налапал прекалено голям залък. Изведнъж обаче реши да прегърне усещането, както правеше с болката, и да не се отказва. Ритна здраво зад себе си и кракът му се заби в чатала на Шанджат, който с крясък отпусна хватката си. Джардир се отскубна със завъртане и се доближи до ставите на Шанджат, така че ударите на по-голямото момче не набираха достатъчно сила, ако въобще стигаха Джардир. Бавно и с тежки усилия Джардир се намести зад гърба на Шанджат, като го удряше по всички уязвими места — очи, гърло, корем.

Най-накрая, застанал в удобна позиция, Джардир хвана дясната ръка на Шанджат, изви я назад и с цялата си тежест удари момчето в гърба с две колена. Щом усети, че лакътят на Шанджат се стегна, Джардир подпря ръката на рамото си и я повдигна нагоре.

— Аааааа! — извика Шанджат и Джардир разбра, че от тази позиция би могъл лесно да му счупи ръката, както Хасик бе сторил с него.

— Ти ми пазеше мястото, нали така? — попита Джардир на висок глас.

— Ще те убия, мишок! — изкрещя Шанджат, удряйки по прахта със свободната си ръка, докато се извиваше и мяташе, но при всичките си усилия не можа да отмести Джардир.

— Кажи го! — настоя Джардир и вдигна още по-високо ръката на Шанджат. Усети напрежението в крайника и бе наясно, че едва ли ще издържи много повече.

— По-скоро ще се метна в бездната на Ний! — извика Шанджат.

Джардир сви рамене.

— Костите стават по-здрави, след като ги счупиш. Приятно прекарване с дама’тингата.

Повдигна ръката и чу как кокалът изхрущя и мускулът се разкъса. Шанджат зави от болка.

Джардир бавно се изправи и огледа насъбралите се момчета, за да види дали не иска някой друг да го предизвика, но макар да имаше много опулени очи, никой не изглеждаше готов да отмъсти за ревящия в прахта Шанджат.

— Настрана! — извика офицер Кавъл, избутвайки момчетата от пътя си. Погледна Шанджат, после Джардир.

— Да ти се не надява човек, момче — изръмжа той.

После извика:

— Връщайте се на опашката или ще изсипем казана в отпадъчните ями!

Момчетата бързо се стекоха обратно по местата си, но Джардир повика Абан насред суматохата и му направи знак да застане зад него на опашката.

— Ей! — извика Джурим, но Джардир го изгледа свирепо и момчето се отдръпна, за да направи място на Абан.

Кавъл ритна Шанджат.

— Ставай, мишок! — извика той. — Не са ти счупили краката, така че не очаквай да те носим до дама’тингата, особено след като те надви един недорасляк!

Сграбчи Шанджат за здравата ръка, издърпа момчето на крака и го завлече към шатрата лечебница. Хлапаците от опашката нададоха подигравателни викове и засвиркаха след ранения.

— Не разбирам — каза Абан. — Защо той просто не се предаде?

— Защото е воин — каза Джардир. — Ти ще се предадеш ли, ако те погнат алагаи?

Абан потрепери при мисълта.

— Това е различно.

Джардир поклати глава.

— Не, не е.

Хасик и останалите по-големи момчета започнаха тренировки в Лабиринта скоро след като Джардир махна гипса. Те свалиха бидата след година на бойното поле и онези от тях, които оцеляха, заедно с Хасик вече крачеха из тренировъчните площадки с новите си черни одежди и посещаваха знатния харем. Както всички дал’шаруми и те оттук нататък не искаха да имат нищо общо с ний’шарумите.

Времето течеше бързо за Джардир, дните се преливаха един в друг в безкрайна върволица. Сутрините слушаше как даматът възхвалява Еверам и племето каджи. Учеше за останалите красиански племена, защо бяха по-низши и защо Маджах бяха най-слепи за истините на Еверам. Даматът им говореше и за други страни, както и за страхливите чини на север, които са захвърлили копията и живеят като кхафити, в страх от алагаите.

Джардир никога не беше доволен от мястото им на опашката за овесена каша и не спираше да мисли как да се придвижи напред, където паниците бяха по-пълни. Набелязваше си момчета на по-предни места и един по един ги изпращаше в шатрата на дама’тингата, а със себе си на опашката винаги водеше и Абан. На единайсет Джардир вече им бе извоювал места в началото, пред няколко от по-големите момчета, които гледаха да спазват дистанция.

Следобедите прекарваха в тренировки или тичане като мишени за мрежарите от дал’шарум. През нощта Джардир лежеше на студения камък на пода на Каджи’шараджа, напрягаше слуха си, за да чуе шумовете от алагай’шарак отвън, и мечтаеше за деня, когато ще застане редом с истинските мъже.

С напредването на Хану Паш някои от момчетата биваха избирани от дамата за специално обучение и тръгваха по пътя за белите одежди. Те напускаха Каджи’шараджа и повече никой не ги чуваше. Честта да бъде избран за дама подмина Джардир, но това никак не го засегна. Нямаше никакво желание да прекара дните си в четене на древни писания или в гръмогласни възхвали на Еверам. Той бе роден за копието.

Даматът прояви по-голям интерес към Абан, който можеше да чете и смята, но баща му бе кхафит. Даматът не прие добре този факт, макар че срамът реално не се пренасяше от бащата на синовете му.

— По-добре да се биеш — каза накрая даматът на Абан и бодна с пръст широките му гърди. Абан бе запазил много от масата си, но непрестанните сурови тренировки бяха превърнали мазнините му в мускули. Наистина израстваше като страховит воин и щом разбра, че няма да го накарат да сложи белите одежди, въздъхна с облекчение.

Други момчета, прекалено слаби или твърде бавни, бяха изхвърлени от Каджи’шараджа като кхафити и бяха принудени да носят до края на живота си жълто-кафяви дрехи като децата. Това бе далеч по-тежка участ, която хвърляше срам върху семействата им и им отнемаше надеждата да отидат в рая. Тези, които бяха воини по душа, често се записваха като примамки — дразнеха демоните и ги подмамваха до капаните в Лабиринта. Животът им не траеше дълго, но бе достоен и осигуряваше достъп до рая на онези, които инак бяха загубени.

Щом навърши дванайсет, на Джардир за пръв път му разрешиха да види Лабиринта. Офицер Керан заведе най-големите и най-силни ний’шаруми горе на гигантската защитена стена — деветметров отвесен зид от пясъчник, който гледаше към площадката за избиване на демони. Площадката някога бе представлявала цял район от града, докато Красия все още бе имала многобройно население. Беше осеяна с останките от древни колиби и десетки по-ниски пясъчникови стени. Всяка една беше по шест метра висока и издълбана със защити. Някои от зидовете покриваха огромни разстояния и правеха резки завои, докато други бяха съвсем къси или само ъгли. Заедно образуваха лабиринт, осеян със скрити ями, които бяха направени така, че да хващат и задържат алагаите до изгрева.

— Стената под краката ви — каза Керан и тропна с крак — пази нашите жени и деца, и дори кхафитите — той се изплю през стената — от алагаи. Другите стени — той махна с ръка към виещите се в далечината зидове на Лабиринта — хващат алагаите в клопка при нас.

Щом изрече това, сви юмрук и гордостта, която очевидно изпитваше, бе споделена от всички момчета. Джардир си представи как тича из лабиринта с копие и щит в ръка и сърцето му щеше да полети. По този пропит с кръв пясък го чакаше слава.

Повървяха по върха на дебелата стена, докато не стигнаха дървен мост, който се вдигаше с помощта на гигантска манивела. Той водеше към една от стените на Лабиринта. Повечето бяха свързани с каменни сводове, а останалите бяха достатъчно близо, за да се прескочи от едната на другата. Стените в Лабиринта бяха по-тънки — не повече от трийсет сантиметра на някои места.

— Върховете на стените са коварни за по-старите воини — каза Керан, — но не и за съгледвачите.

Съгледвачите бяха дал’шаруми от племената кревакх и нанджи. Носеха стълби, обковани с желязо, които достигаха три метра и половина. Стълбите можеха да се свързват една с друга или да се използват самостоятелно, а съгледвачите бяха толкова ловки, че можеха да запазят равновесие на върха на неопряна стълба и да огледат бойното поле. Съгледвачите от кревакх бяха подчинени на племето каджи, а тези от нанджи — на Маджах.

— През следващата година вие, момчета, ще помагате на наблюдателите от кревакх — каза Керан, — ще следите за алагайско присъствие и ще докладвате на екипа дал’шаруми долу в Лабиринта, а също така ще изпълнявате и заръките на кай’шарумите.

Нататък денят премина в тичане по върховете на стените.

— Трябва да познавате всеки сантиметър от Лабиринта като собствените си копия! — каза Керан, докато вървяха напред. Бързи и ловки, ний’шарумите надаваха оживени викове, докато скачаха от стена на стена и минаваха по сводестите мостове. Джардир и Абан се смееха от радост.

Едрото тяло на Абан обаче не му помагаше да пази равновесие и на един по-тънък мост той се подхлъзна и падна от стената. Джардир се хвърли, за да хване ръката му, но не бе достатъчно бърз.

— Ний да ме вземе! — изруга той, когато пръстите им се докоснаха за миг и момчето полетя надолу.

Абан нададе кратък стон, преди да се удари в земята, а дори от шест метра височина Джардир видя, че краката на приятеля му са счупени.

Зад Джардир се разнесе гърлен смях като рев на камила. Той се обърна и видя Джурим да се бие по коляното.

— Абан не е никаква котка, а чиста камила! — извика Джурим.

Джардир се озъби и сви юмрук, но преди да се изправи, се появи офицер Керан.

— Мислите, че обучението ви е някакъв майтап ли? — каза той настойчиво. Още преди Джурим да успее да изпъшка някакъв отговор, Керан го хвана за бидото и го хвърли долу при Абан. Момчето, крещейки, прелетя шестте метра, удари тежко земята и повече не помръдна.

Офицерът се обърна към останалите момчета.

— Алагай’шарак не е никакъв майтап — каза той. — По-добре ще е още тук да умрете всички, отколкото да посрамите братята си в нощта.

Момчетата отстъпиха крачка назад, кимайки.

Керан се обърна към Джардир.

— Тичай да уведомиш офицер Кавъл. Той ще прати хора, които да ги отнесат до дама’тингата.

— По-бързо ще е да ги пренесем ние — осмели се да предложи Джардир, тъй като бе наясно, че съдбата на Абан може да зависи от тези няколко безценни минути.

— Само истински мъже могат да влизат в Лабиринта, ний’шарум — сряза го Керан. — Тръгвай, преди да стане тъй, че дал’шарумите да носят трима.

Джардир се промъкна толкова близо, колкото му стигна смелостта и наостри уши, за да чуе тихите думи на дама’тингата, дошла да говори с офицер Керан след овесената каша същата вечер.

— Джурим е счупил няколко кости и има силен вътрешен кръвоизлив, но ще се оправи — каза тя, сякаш обсъждаха нещо не по-важно от цвета на пясъка. Фереджето скриваше изражението й напълно.

— Другият, Абан, си е счупил краката на няколко места. Ще може да ходи, но не и да тича.

— Ще може ли да се бие? — попита Керан.

— Прекалено рано е да се каже — отвърна дама’тингата.

— Ако няма да може, най-добре го убийте още сега — рече Керан. — По-добре мъртъв, отколкото кхафит.

Дама’тингата вдигна пръст срещу него и офицерът се сви.

— Не вие решавате какво ще става в шатрата на дама’тингата, дал’шарум — изсъска тя.

Офицерът веднага сплете молитвено ръце и се поклони толкова дълбоко, че брадата му едва не докосна земята.

— Моля за прошката на дама’тингата — каза той. — Не съм искал да покажа непочтителност.

Дама’тингата кимна.

— Разбира се, че не сте искали. Вие сте офицер дал’шарум и славата на поверениците ви ще се добави към вашата собствена в задгробния живот, когато ще застанете сред любимците на Еверам.

— Дама’тингата ме удостоява с огромна почит — каза Керан.

— И все пак — продължи дама’тингата — няма да ви се отрази зле да си припомните къде ви е мястото. Поискайте наказание от Дама Кхеват. Двайсет удара с алагайската опашка ще са достатъчни.

Джардир си пое рязко дъх. Алагайската опашка бе най-болезненият камшик — три еднометрови кожени каиша, в които бяха вплетени метални скоби.

— Дама’тингата е милостива — рече Керан, все още наведен ниско. Джардир побягна, преди някой от тях да го види и да се запита какво ли бе чул.

— Не би трябвало да си тук — изсъска Абан, когато Джардир се наведе под капака на шатрата на дама’тингата. — Ако те хванат, ще те убият!

— Исках само да видя, че си добре — отвърна Джардир. Това до голяма степен бе истина, но очите му внимателно разучаваха палатката и противно на всякакъв здрав разум се надяваха отново да зърнат Иневера. Момичето сякаш бе потънало вдън земя, откакто Джардир си бе счупил ръката, ала той не беше забравил красотата й.

Абан погледна потрошените си крака, превързани здраво с втвърдяващ се гипс.

— Не знам дали някога ще се оправя, приятелю.

— Глупости — отвърна Джардир. — Костите стават по-здрави, като се счупят. Ще се върнеш на стените за нула време.

— Може би — въздъхна Абан.

Джардир прехапа устна.

— Предадох те. Обещах да те хвана, ако паднеш. Заклех се в светлината на Еверам.

Абан улови ръката на Джардир.

— Не се съмнявам, че точно така щеше да направиш. Видях как се хвърли да ме спасяваш. Не си ти виновен, че паднах. Считам клетвата ти за изпълнена.

Очите на Джардир се наляха със сълзи.

— Няма да те предам отново — обеща той.

В същия момент една от дама’тингите прекрачи безшумно отделението от вътрешната част на палатката. Обърна се към тях и срещна погледа на Джардир. Сърцето на момчето прескочи такт, а лицето му пребледня. Погледите им сякаш цяла вечност стояха приковани един в друг. Плътното бяло фередже скриваше изражението на дама’тингата.

Накрая тя посочи с глава капака за навън. Джардир кимна, изумен от невероятния си късмет. Стисна ръката на Абан за последно и се втурна навън.

— По стените ще срещате въздушни демони, но не бива да ги нападате — каза Керан, крачейки пред ний’шарумите. — Това е работа на дал’шарума, на когото служите. Важно е обаче да познавате врага.

Джардир слушаше внимателно от обичайното си място пред групата, но усещаше остро липсата на Абан до себе си. Джардир бе отраснал с три по-малки сестри, а беше срещнал Абан още на първия си ден в Каджи’шараджа. Самотата бе за него непознато чувство.

— Даматите казват, че въздушните демони живеят в четвъртия кръг на бездната на Ний — каза Керан на момчетата и посочи с копието си крилато същество, нарисувано с тебешир върху пясъчниковата стена.

— Някои, като например глупаците от племето Маджах, подценяват въздушния демон, защото му липсвала здравата броня на пясъчния — продължи той, — но това да не ви подвежда. Въздушният демон е далеч от погледа на Еверам и е много по-мръсно създание. Кожата му и така ще отблъсне върха на копието ви, а бързината му го прави труден за целене. Дългите му нокти — той очерта злокобните оръжия с върха на копието си — могат да ви обезглавят още преди да усетите присъствието му, а клюновидните му зъби ще ви разкъсат лицето на една хапка.

Той се обърна към момчетата.

— И тъй, кои са слабите му страни?

Ръката на Джардир мигновено се стрелна нагоре. Офицерът кимна към него.

— Крилата — каза Джардир.

— Правилно — отвърна Керан. — Макар да са от същата здрава мембрана като кожата му, крилата на въздушния демон са опънати по хрущяла и кокала до изтъняване. Силен мъж би могъл да ги промуши с копие или да ги среже, стига острието му да е добро и съществото да е проснато на земята. Какво друго?

Ръката на Джардир отново подскочи първа. Офицерът хвърли поглед към останалите момчета, но нито едно от тях не вдигаше ръка. Джардир бе по-малък от всички с повече от две години, но другите момчета му отстъпваха и тук, както на опашката за каша. Керан му кимна.

— Ходенето им по земята е тромаво и бавно — отговори Джардир.

— Правилно — рече Керан. — Ако бъдат принудени да се приземят, въздушните демони ще се нуждаят от достатъчно дълга писта или място, на което да се покатерят и от което да литнат във въздуха. Тесните разстояния между стените в Лабиринта са замислени така, че да не им позволяват да излетят. Дал’шарумите по стените ще се опитват да ги уловят с мрежи или да ги омотаят с ласа с тежести. Ваше задължение ще бъде да съобщавате позицията им на воините долу.

Той огледа децата.

— Кой ще ми каже сигнала за „свален въздушен демон“?

Джардир вдигна бързо ръка.

Едва след три месеца Абан и Джурим се завърнаха при останалите ний’шаруми. Абан пристигна на тренировъчната площадка с тежко накуцване и като го видя, Джардир се намръщи.

— Още ли те болят краката? — попита той.

Абан кимна.

— Костите ми може и да са станали по-здрави — каза той, — но със сигурност не са по-прави.

— Още е рано — отвърна Джардир. — След време ще се оправят.

— Иневера — рече Абан. — Кой знае каква е волята на Еверам?

— Готов ли си да се бориш с опашката за каша? — попита Джардир и кимна към офицера, който носеше казана.

Абан пребледня.

— Моля те, не още — каза той — Ако краката ми пострадат, ще съм белязан завинаги.

Джардир се навъси, но кимна.

— Само не се бави много — каза той — да не би да стане тъй, че да бъдеш белязан заради бездействието си.

Като изрече тези думи, Джардир застана с него начело на опашката, а останалите момчета му направиха път като мишки пред котка и им позволиха да отнесат първите паници с каша. Неколцина изгледаха Абан злобно, но никой не се осмели да го нападне.

Джурим не се радваше на подобно предимство, а Джардир го гледаше сурово, защото си спомняше как по-голямото момче се разкиска при падането на Абан. Джурим ходеше леко схванато, но не беше като накуцващия Абан, чиято правилна походка се бе развалила. Момчетата на опашката го изгледаха ядно, но Джурим несмутимо отиде на обичайното си място зад Шанджат.

— Ей, сакатия, мястото е заето — викна Есам, друг ний’шарум, когото Джардир бе надвил. — Марш в края на опашката!

Есам го биваше в боя и Джардир наблюдаваше сблъсъка не без интерес.

Джурим се усмихна и разпери ръце, като че ли щеше да отстъпи безропотно, но Джардир забеляза начина, по който момчето разположи краката си, и не се подведе. Джурим се хвърли напред, сграбчи Есам и го повали на земята. Всичко свърши само за миг и победителят се завърна на полагащото му се място. Джардир кимна. Джурим притежаваше сърцето на истински воин. Джардир погледна Абан, който вече бе омел паницата с овес, без дори да разбере, че е имало бой, и поклати тъжно глава.

— Събирайте се тук, мишоци — извика Кавъл, след като паниците бяха натрупани на едно място. Джардир веднага отиде при офицерите, а останалите момчета го последваха.

— Какво мислиш, че става? — попита Абан.

Джардир сви рамене.

— Съвсем скоро ще разберем.

— Всички ще преминете изпитание за мъжество — рече Керан. — Ще излезете през нощта и ще разберем кой носи сърцето на воин и кой не.

Абан си пое внезапно дъх от страх, а Джардир се развълнува силно. Всяко изпитание неизменно го доближаваше до мечтаната черна роба.

— От няколко месеца нямаме никакви вести от селото Баха кад’Еверам и се страхуваме, че алагаите може да са пробили защитите им — продължи Керан. — Вярно, че бахаваните са кхафити, но те също така са потомци на каджи и дамаджият реши, че не можем да ги изоставим.

— Не можем да изоставим ценната керамика, която ни продават, иска да каже той — промърмори Абан. — В Баха живее Дравази, майсторът грънчар, чиито произведения красят всеки дворец в Красия.

— Само за пари ли мислиш? — сопна му се Джардир. — Дори да бяха най-долните кучета на Ала, пак щяха да са далеч над алагаите и щяха да заслужават закрила.

— Ахман! — извика Кавъл. — Да имаш нещо да допълниш?

Джардир се сепна.

— Не, офицер!

— Тогава си дръж езика зад зъбите — скастри го Кавъл — или ще го отрежа.

Джардир кимна и Керан продължи:

— Петдесет воини, всичките доброволци, ще пътуват седмица до Баха, водени от Дама Кхеват. Вие ще отидете с тях, за да им помагате — ще носите съоръженията им, ще храните камилите, ще готвите и ще точите копията им.

Той погледна Джардир.

— Ти ще бъдеш ний ка за пътуването, сине на Хошкамин.

Джардир се опули. Титлата ний ка, или „пръв сред никакви“, означаваше, че Джардир бе начело на ний’шарумите — не само на опашката за овесена каша, но и в очите на офицерите, — и сега можеше да нарежда на останалите момчета и да ги наказва по свое усмотрение. От години не бе имало ний ка, откакто Хасик заслужи черните си одежди. Това бе невъобразима чест и не се даваше или приемаше току-така — властта, която я съпътстваше, идваше с огромна отговорност. Джардир щеше да отговаря пред Керан и Кавъл за несполуките на останалите момчета и щеше да бъде наказван съответно.

Джардир се поклони дълбоко.

— Отдавате ми огромна чест, офицер. Моля се на Еверам да не ви разочаровам.

— Най-добре да е така, ако ти е скъпа кожата — предупреди го Кавъл, докато Керан връзваше на бицепса на Джардир възлест кожен ремък, символ на званието на момчето.

Сърцето на Джардир задумка в гърдите му. Това бе само кожен ремък, но в този момент му се стори като самата Корона на Каджи. Джардир си помисли как даматите щяха да разкажат за това на майка му, когато тя идеше за седмичните си помощи, и се изпълни с гордост. Вече бе започнал да носи чест на жените от семейството си.

При това изпитанието щеше да бъде и истинско мерило за мъжеството му. Щеше да пътува седмици под открито нощно небе. Щеше да види алагаи отблизо и да опознае врага не само като драсканица на дъска или като сянка в далечината, зърната, докато тича по някоя стена. Денят наистина вещаеше много нови начала.

Абан се обърна към Джардир, след като ний’шарумите бяха оставени да си изпълняват задачите. Той се усмихна и удари бицепса на Джардир с възлестия кожен ремък.

— Ний ка, значи — каза той. — Заслужаваш го, приятелю. Съвсем скоро ще станеш кай’шарум, начело на истински воини в битка.

Джардир сви рамене.

— Иневера — каза той. — Нека утрешният ден ни донесе каквото е писано. За днес тази чест ми е достатъчна.

— Разбира се, ти беше прав преди малко — рече Абан. — Понякога усещам горчивина в сърцето си, когато видя как се отнасят към кхафитите, и в този момент дадох израз на своята горчивина. Бахаваните заслужават нашата закрила, че и повече.

Джардир кимна.

— Знаех, че е така — отвърна той. — И аз не се съобразих, приятелю. Знам, че сърцето ти таи много повече от някаква търговска алчност.

Той стисна рамото на Абан и двамата се втурнаха да се приготвят за похода.

Тръгнаха по обяд — петдесет воини на каджи, включително и Хасик, заедно с Дама Кхеват, офицер Кавъл, двама съгледвачи кревакх и отрядът на Джардир от елитни ний’шаруми. Неколцина воини, най-възрастните, се редуваха да карат каруците с провизии, теглени от камили, докато останалите водеха процесията на крак през Лабиринта към голямата градска порта. Джардир и останалите момчета се возеха в каручките с хранителни припаси, за да не петнят свещената земя.

— Само даматите и дал’шарумите имат право да стъпват по кръвта на своите братя и предшественици — предупреди ги Кавъл. — Ако вие го направите, ще е на ваша отговорност.

Щом излязоха от града, офицерът удари с копието си каруците.

— Всички да слизат! — извика Кавъл. — Ще вървим пеша до Баха!

Абан погледна Джардир невярващо.

— Седмица път през пустинята без нищо, дето да ни пази от слънцето, освен бидата!

Джардир скочи от каручката.

— Това е същото слънце, което ни пече на тренировъчните площадки.

Той посочи дал’шарумите, които вървяха пред каручките.

— Благодари се, че имаш само бидото — каза той. — Дрехите им са черни и поемат топлината, а всеки от тях носи щит, копие и бронята си под дрехите. Щом те могат да извървят пътя, значи и ние можем.

— Хайде, не искаш ли да разтъпчеш крака след всичките седмици в гипс? — попита Джурим със самодоволна усмивка, плесна рамото на Абан и отпраши нататък.

Останалите ний’шаруми ги последваха и замаршируваха в стъпката, определена от Джардир, който поддържаше темпото на каручките и воините. Кавъл се изгуби назад, за да следи какво става, но остави Джардир да командва. Момчето изпита прилив на гордост заради доверието на офицера.

Пустинният път беше върволица от стари пътепоказатели, наредени по пътя от сбит пясък и твърда глина. Горещият пясък плющеше по пътешествениците, носен от нестихващ вятър. Трупаше се по пътя и забавяше хода им. Слънцето го напичаше така силно, че им пареше дори през сандалите. Въпреки всичко обаче ний’шарумите, загрубели от дългогодишните тренировки, продължаваха напред, без да се оплакват. Джардир ги погледна и изпита гордост.

Бързо стана ясно обаче, че Абан не може да поддържа темпото. Плувнал в пот, той закуцука още по-явно по неравния път, без да спира да се препъва. Веднъж залитна към Есам, който го изблъска в Шанджат. Шанджат го блъсна обратно и Абан се просна на земята. Другите момчета се смяха, докато Абан плюеше пясък.

— Продължавайте да вървите, мишоци! — извика Кавъл и удари копието в щита си.

Джардир искаше да помогне на приятеля си да се изправи, но знаеше, че това само ще влоши положението.

— Ставай — изкрещя той вместо това. Абан го погледна умолително, но Джардир само поклати глава и го ритна за негово добро.

— Радвай се на болката и ставай, глупако — каза той с нисък, груб тон, — или ще станеш кхафит като баща си!

Болката в очите на Абан го прониза, но Джардир казваше истината. Абан също го знаеше. Той си пое дъх, изправи се и се запрепъва след останалите. Успя за кратко да влезе в крачка, но после отново започна да изпада назад от редицата, удряйки се постоянно в други момчета, които на свой ред го блъскаха. Зоркият поглед на Кавъл не пропусна това и офицерът излезе напред при Джардир.

— Ако той ни забави хода, момче — каза той, — ти ще се срещнеш с каиша пред всички.

Джардир кимна.

— Както решите, офицер. Аз съм ний ка.

Кавъл изсумтя и си тръгна. Джардир отиде при останалите.

— Джурим, Абан, качвайте се в каручките — нареди той. — Едва сте излезли от шатрата на дама’тингите и не сте готови да ходите цял ден.

— Камилска пикня! — озъби се Джурим и насочи пръст към лицето на Джардир. — Няма да се возя в каручката като някаква жена само защото синчето на свинеядеца не смогва!

Думите едва бяха излезли от устата му, когато Джардир го нападна. Хвана китката на Джурим и я извъртя спрямо рамото му. Момчето нямаше друг избор, освен да спре да се съпротивлява да не би Джардир да му счупи ръката, и ударът го приземи тежко по гръб. Джардир не пусна ръката и я задърпа, сложил крак на врата на Джурим.

— Ще се возиш в каручката, защото твоят ний ка ти нарежда — каза той на висок глас, докато лицето на Джурим почервеняваше. — Още веднъж го забрави и ще си понесеш отговорността.

Лицето на Джурим вече лилавееше, докато най-накрая успее да кимне, а щом Джардир махна крака си, Джурим задиша трескаво.

— Дама’тингата нареди всеки ден да ходите по малко повече, докато не се оправите напълно — излъга Джардир. — Утре ще марширувате час по-дълго.

Той погледна Абан студено.

— И двамата.

Абан закима нетърпеливо и двете момчета се отправиха към каручките. Джардир видя как потеглят и се помоли Абан да се възстанови час по-скоро. Не можеше да го покрива вечно.

Джардир погледна другите ний’шаруми, вперили погледите си в него, и им се озъби.

— Да не съм ви казвал да спирате? — попита той и момчета веднага замаршируваха. Джардир ги накара да крачат двойно по-бързо, докато не застигнат останалите.

Нощта се спусна и Джардир накара своите ний’шаруми да сготвят и да постелят за спане, докато даматът и изкопните защитници приготвяха защитния кръг. Щом кръгът бе готов, воините се наредиха по периферията му и се обърнаха с гръб към центъра, припокрили щитове и насочили копия в готовност. Слънцето залязваше, а демоните се надигаха.

На толкова близко разстояние до града пясъчните демони изскачаха масово, като съскаха към дал’шарумите и им се нахвърляха. Джардир за пръв път виждаше демоните отблизо и впери хладнокръвен поглед в тях, запаметявайки всяко тяхно движение при атака.

Изкопните защитници си бяха свършили работата и магията лумтеше и възпираше демоните. Щом алагаите се удряха в защитите, дал’шарумите надаваха вик и замахваха с копията си. Бронята на пясъчните демони отблъскваше повечето удари, но понякога воините успяваха с точен замах да промушат очите или зейналите гърла на алагаите и да ги убият. Мъжете се държаха, сякаш всичко това беше игра — опитваха се да нацелят точния момент, когато магията проблясваше, а после се смееха и поздравяваха шепата воини, които все пак убиеха нещо. Онези, които бяха успели, отиваха да вечерят, а онези, които още не бяха, продължаваха да опитват, докато демоните се насъбираха. Джардир забеляза, че Хасик бе един от първите, които напълниха паницата си.

Той погледна офицер Кавъл, който излизаше от кръга, след като беше убил демон. Бе вдигнал червеното си було — нещо, което Джардир виждаше за пръв път. Момчето привлече вниманието на офицера и когато воинът му кимна, Джардир се приближи до него с дълбок поклон.

— Офицер — каза той, — това не е онзи алагай’шарак, на който сте ни учили.

Кавъл се разсмя.

— Това въобще не е алагай’шарак, момко, само игра, която ни помага да поддържаме копията остри. Според Евджаха алагай’шарак се води само на подготвен терен. Тук няма трапове за демони, стени на лабиринт или скривалища за засада. Ще сме големи глупаци, ако напуснем кръга, но това не трябва да ни спира да покажем слънцето на някой и друг алагай.

Джардир отново се поклони.

— Благодаря ви, офицер. Сега разбирам.

Играта продължи часове наред, докато останалите демони не решиха, че няма пролука в защитите, тръгнаха да обикалят лагера или насядаха далеч от обсега на копията, за да наблюдават. Воините, които бяха напълнили стомасите, застанаха на стража, като зареваха и заподсвиркаха подигравателно по онези, които не бяха убили нищо, а се запътваха към вечерята си.

След като всички ядоха, половината воини легнаха на постелките си, а другата половина застанаха в кръг като статуи около лагера. След няколко часа сън воините отмениха своите събратя.

На другия ден преминаха през село на кхафити. Джардир никога досега не бе виждал такова, макар да имаше много малки оазиси в пустинята, повечето на юг и изток от града, където струя вода извираше от земята и пълнеше малък басейн. Избягалите от града кхафити често се събираха около тези ручеи, но тъй като се изхранваха сами, не просеха край градската стена и не нападаха преминаващи търговци, даматите си затваряха очите за тях.

Имаше и по-големи оазиси с обемни басейни, около които се събираха понякога повече от стотина кхафити, често домъкнали жени и деца. Тях даматите не ги пренебрегваха съвсем, тъй като и воинските племена завземаха свои оазиси, както ставаше с кладенците в града, и налагаха данъци на кхафитите, които се изплащаха с труд или стоки, за правото им да живеят там. Понякога даматите посещаваха най-близките до града села и взимаха малките момчета за Хану Паш или най-красивите момичета за дживах’шаруми в знатните хареми.

Селото, през което минаха, не беше оградено със стена — имаше само няколко пясъчникови монолита по периферията, дълбоко набраздени с древни защити.

— Какво е това място? — запита се Джардир на глас, докато вървяха.

— Това село го наричат Пясъчник — отвърна Абан. — Тук живеят над триста кхафити. Казват им изкопни псета.

— Изкопни псета ли? — попита Джардир.

Абан посочи огромен трап в земята, един от няколкото в селото, където мъже и жени се трудеха заедно и вадеха пясъчник с лопати, кирки и триони. Местните бяха широкоплещести и със здрави мускули, съвсем различни от онези кхафити, които Джардир знаеше от града. Заедно с тях работеха и деца, товареха каручки и водеха камили, които изтегляха камъка от рововете. Всички носеха жълто-кафяви дрехи — както мъжете, така и момчетата бяха с елеци и шапки, а жените и момичетата с рокли, които не оставяха много на въображението, тъй като разкриваха лицата, ръцете и дори краката им.

— Тези хора са силни — отбеляза Джардир. — На какво основание тези мъже са кхафити? Всичките ли са страхливци? Ами момичетата и момчетата? Защо не ги викат за женитба или за Хану Паш?

— Вероятно предците им са станали кхафити поради техни си недостатъци, приятелю — каза Абан, — но тези хора са кхафити по рождение.

— Не разбирам — каза Джардир. — Няма такова нещо като кхафит по рождение.

Абан въздъхна.

— Казваш, че всичко, за което мисля, е търговията, но може би ти си този, който не мисли за нея достатъчно. Дамаджите искат камъка, който тези хора добиват, и здрав добитък, който да им свърши работата. В замяна на това те не допускат даматите да взимат децата на тези кхафити.

— Осъждат и децата си да бъдат кхафити за цял живот — каза Джардир. — Защо родителите им биха искали това?

— Родителите често вършат странни неща, когато идват мъже да им вземат децата — отвърна Абан.

Джардир си спомни сълзите на майка си и писъците на майката на Абан и не можа да отрече.

— И все пак тези мъже щяха да станат добри воини, а жените им добри съпруги, които да износят здрави синове. Истинска загуба е, че ги прахосват по този начин.

Абан сви рамене.

— Поне когато някой е ранен, събратята му не се обръщат срещу него като глутница вълци.

Пътуваха още шест дни до стръмната скала, надвиснала над реката, която оросяваше селото Баха кад’Еверам. По пътя не видяха други кхафитски села. Абан, чието семейство търгуваше с много от селата, каза, че това е, защото подземната река, която поддържа доста оазиси близо до града, не се простира толкова далече на изток. Повечето села бяха на юг от града, между Пустинното копие и далечните южни планини по поречието на реката. Джардир досега не бе чувал за подземна река, но повярва на своя приятел.

Реката пред тях не беше точно под земята, но с времето бе изровила дълбока долина през безкрайните пластове пясъчник и глина. Видяха коритото й долу в далечината, макар от тази височина водите да изглеждаха като малък ручей.

Тръгнаха на юг по скалата и накрая съзряха пътеката надолу към селото, която бе останала скрита за тях, докато не се оказаха почти над нея. Дал’шарумите надуха рогове, за да известят за пристигането си, но не чуха отговор на слизане по стръмната тясна пътека към мегдана. Дори там, в центъра, нямаше никакви жители.

Село Баха кад’Еверам се състоеше от различни нива, вдълбани в отвесната страна на скалата. Широко, неравно стълбище вървеше на зигзаг и образуваше тераса за кирпичените сгради на всяко ниво. В селото нямаше жива душа, а платнените капаци на входовете се полюшваха лениво на вятъра. Това място напомняше на Джардир по-старите части на Пустинното копие — обширни квартали, изоставени с оредяването на населението. Древните сгради стояха като реликва от времето, когато красианците са били безброй.

— Какво се е случило тук? — зачуди се Джардир на глас.

— Не е ли ясно? — попита Абан.

Джардир го погледна с любопитство.

— Не се взирай в селото, а се огледай наоколо — каза Абан.

Джардир се обърна и видя, че реката не е приличала на ручейче само заради височината. Водите едва пълнеха една трета от дълбокото корито.

— Слаби дъждове — каза Абан — или по-нагоре реката се е отклонила от руслото си. Промяната вероятно е отнела рибата на бахаваните, на която са разчитали за прехрана.

— Това не би могло да обясни смъртта на цяло село — каза Джардир.

Абан сви рамене.

— Може би водата е станала кисела, тъй като е намаляла и е започнала да забира тиня от дъното. И в двата случая, независимо дали заради глад, или болест, бахаваните не са могли да поддържат защитите си — той посочи дълбоките следи от нокти по кирпичените стени на някои сгради.

Кавъл се обърна към Джардир.

— Претърси селото за оцелели — каза той. Джардир се поклони и се обърна към своите ний’шаруми, раздели ги по двама и изпрати всяка двойка на различно ниво. Момчетата се стрелнаха по неравните стълби с лекотата, с която прехвърчаха по върховете на стените в Лабиринта.

Скоро стана ясно, че Абан е бил прав. Демонски дири се виждаха почти по всяка сграда — следи от нокти по стените и мебелите, като навсякъде личеше, че е имало бой.

— Никакви тела обаче — отбеляза Абан.

— Изядени са — отвърна Джардир и посочи на земята нещо като черен камък с бели частици, които стърчаха от него.

— Какво е това? — попита Абан.

— Демонско изпражнение — отвърна Джардир. — Алагаите поглъщат жертвите си цели и изсират костите.

Абан изведнъж покри устата си с ръка, но това не бе достатъчно. Изтича до стената на стаята и повърна.

Съобщиха откритията си на офицер Кавъл, който кимаше, сякаш нищо не го изненадваше.

— Тръгвай след мен, ний ка — нареди му той и Джардир последва началника, който го заведе при Дама Кхеват и един кай’шарум.

— Ний’шарумите потвърдиха, че няма оцелели, Дама — каза Кавъл. Кай’шарумите бяха с по-висок чин, но Кавъл беше офицер и най-вероятно бе обучил всеки воин на тази мисия, включително и кай’шарума. Както се казваше, думите на червеното було тежат повече от тези на бялото.

Дама Кхеват кимна.

— Алагаите са пробили защитите, прокълнали са земята и сега духовете на мъртвите кхафити бродят обречени на този свят. Усещам виковете им във въздуха — той вдигна глава към Кавъл. — Намираме се в Последната четвърт. През първите две денонощия ще приготвим селото и ще се молим.

— А на третата нощ от Последната четвърт? — попита Кавъл.

— На третата нощ ще танцуваме алагай’шарак — отвърна Кхеват, — за да осветим земята и да освободим духовете, така че да получат шанса да се преродят в по-добра каста.

Кавъл се поклони.

— Разбира се, Дама — той погледна нагоре към стълбите и сградите, издигнати по отвесната страна на скалата, и към широкия двор под тях, който водеше до брега на реката. — Тук ще срещнем най-вече глинени демони, макар че вероятно ще намерим и няколко въздушни и пясъчни.

Той се обърна към кай’шарума.

— С ваше разрешение ще възложа на дал’шарумите да изкопаят защитени трапове в двора и да устроят засади по стълбите, за да изтласкат демоните от хълма в ямите, където да изчакат зората.

Кай’шарумът кимна и офицерът се обърна към Джардир.

— Нареди на ний’шарумите да опразнят сградите от всякакви отломки, които биха ни послужили за барикада.

Джардир кимна и се обърна, за да тръгне, но Кавъл улови ръката му.

— Погрижи се да не заграбят нищо — предупреди го той. — Всичко трябва да се пожертва в името на алагай’шарак.

— Двамата с теб ще очистим първото ниво — каза Джардир на Абан.

— Седем е по-късметлийско число — отвърна Абан. — Остави първото на Джурим и Шанджат.

Джардир погледна скептично крака на Абан. Абан бе успял да издържи на темпото на маршировката, но все още накуцваше, а и Джардир често го виждаше да масажира крайника си в моментите, когато си мислеше, че никой не го гледа.

— Реших, че първото ще е по-лесно за изкачване, нали кракът ти още не е заздравял напълно — рече Джардир.

Абан сложи ръце на хълбоците си.

— Приятелю, обиждаш ме! — каза той. — Най-добрата камила на пазара не може да ми се опре по сила. Прав беше, като ме караше всеки ден да се напрягам повече от предния, и сега едно изкачване до седмото ниво само ще помогне.

Джардир сви рамене.

— Както решиш — каза той и след като даде наставления на останалите ний’шаруми, двамата се заизкачваха по стъпалата.

Неравните каменни стъпала на Баха бяха врязани в отвесната страна на скалата и подкрепени на ключови места с пясъчник и глина. Понякога бяха тесни колкото човешко ходило, друг път пък трябваше да се извървят няколко крачки до следващото стъпало. По протрития камък си личеше, че са издържали на множество отрупани каручки, теглени от товарни животни. Стъпалата сменяха посоката си на всеки ред, разклонявайки се като пътечки към постройките на съответното ниво.

Все още не бяха стигнали доникъде, когато Абан се задъха, а по кръглото му лице избиха капчици пот. Куцането му се влоши и до петото ниво вече съскаше от болка на всяко стъпало.

— Май стигнахме достатъчно далеч за днес — осмели се да каже Джардир.

Абан отвърна:

— Глупости, приятелю. Силен съм… — той изстена и изпухтя — … като камила.

Джардир се усмихна и го плесна по гърба.

— Все още можем да направим от тебе воин.

Най-накрая изкачиха седмото ниво и Джардир се обърна, за да погледне през ниския парапет. Най-долу дал’шарумите се навеждаха и изправяха, докато копаеха широки демонски ями с къси прави лопати. Траповете бяха подредени на ръба на първото ниво, така че ако хвърлеха демон от мястото, където Джардир стоеше, демонът щеше да падне вътре. Той изпита внезапно вълнение заради наближаващата битка, макар на него и на останалите ний’шаруми да не им беше позволено да се включват.

Обърна се към Абан, но приятелят му беше тръгнал надолу по терасата, пренебрегвайки гледката.

— Най-добре да започваме да разчистваме къщите — предложи Джардир, но Абан сякаш не го чуваше и продължаваше да куцука целеустремено нататък. Джардир го настигна точно когато приятелят му спря пред гигантска арка и се ухили, щом погледна символите, издълбани в свода.

— Седмо ниво, знаех си! — възкликна Абан. — Точно колкото са колоните между Рая и Ала.

— Никога не съм виждал подобни защити — отбеляза Джардир, вперил поглед в знаците.

— Това не са защити, това са нарисувани думи — отвърна Абан.

Джардир го погледна учудено.

— Като онези, изписани в Евджаха?

Абан кимна.

— Пише: „Тук, на седем нива от Ала, в прослава на Този, който е Всичко, стои скромната работилница на майстор Дравази“.

— Грънчарят, за когото говореше — промърмори Джардир. Абан кимна и понечи да отметне ярката завеса, която висеше на вратата, но Джардир го хвана за ръката и обърна Абан към себе си.

— Значи приемаш болката, когато става въпрос за печалба, но не и ако е за чест? — каза той настойчиво.

Абан се усмихна.

— Аз съм просто практичен, приятелю. Честта не можеш да я харчиш.

— В Рая можеш — отвърна Джардир.

Абан изсумтя.

— Няма да облечем майките и сестрите си от Рая.

Той издърпа ръката си и влезе в работилницата. Останал без избор, Джардир го последва, но миг по-късно се блъсна право в зяпналия Абан, който беше спрял точно от другата страна на входа.

— Стоката е непокътната — прошепна Абан, а очите му бяха добили алчен блясък.

Джардир последва погледа му и сам се опули. Там, внимателно подредени върху огромни платформи, бяха най-изкусните грънчарски съдове, които някога бе виждал. Те изпълваха стаята — гърнета и вази, бокали, лампи, чинии и паници. Всичките бяха оцветени в ярки цветове, позлатени тук-там, изпечени и гланцирани до искрящ блясък.

Абан потърка въодушевено ръце.

— Имаш ли представа колко струва всичко това, приятелю? — попита той.

— Няма значение — отвърна Джардир. — Не е наше.

Абан го погледна, като че ли е глупак.

— Не е кражба, ако собствениците са мъртви, Ахман.

— Плячкосването на мъртвите е по-лошо и от кражбата — каза Джардир. — Това е светотатство.

— Ще бъде светотатство, ако захвърлим цялото творчество на един майстор занаятчия насред купчина боклуци — отвърна Абан. — Достатъчно много са останалите отломки, които да ни послужат за барикада.

Джардир се загледа в грънците.

— Добре тогава — каза той накрая. — Ще ги оставим тук. Нека разказват историята за занаята на най-великия кхафит, така че Еверам да види творенията му и в следващия му живот да го дари с по-висока каста.

— Какъв е смисълът да разказваш истории на Еверам, след като той е всезнаещ? — попита Абан.

Джардир сви ръката си в юмрук и Абан направи крачка назад.

— Няма да слушам богохулства по адрес на Еверам — изръмжа той. — Дори и от теб.

Абан вдигна ръце умолително.

— Не съм искал да богохулствам. Исках само да кажа, че Еверам би могъл да види тези грънци както в двореца на някой дамаджи, така и в тази изоставена работилница.

— И така да е — отстъпи Джардир, — Кавъл нареди всичко да се пожертва в името на алагай’шарак, а това включва и грънците.

Очите на Абан се стрелнаха към все още стегнатия юмрук на Джардир и той кимна.

— Разбира се, приятелю — съгласи се той. — Но ако наистина искаме да почетем този велик кхафит и да го препоръчаме в Рая, нека използваме хубавите му грънци, за да изнасяме кал за дал’шарумите, които копаят демонските ями. Така ще вкараме съдовете в употреба срещу алагаите и ще покажем на Еверам колко стойностен е Дравази.

Джардир се успокои, а петте му пръста се отпуснаха отново. Усмихна се на Абан и кимна.

— Това е една добра идея.

Двамата избраха най-подходящите съдове и ги върнаха в лагера. Другите оставиха внимателно подредени точно както ги бяха намерили.

Джардир и останалите потънаха в работата си и целите две денонощия се изнизаха бързо, докато бойното поле за алагай’шарак добиваше все по-завършен вид. Всяка нощ воините се подслоняваха в кръговете си, наблюдаваха внимателно демоните и съставяха планове. Терасираните нива на селището се превърнаха в лабиринт от купчини отломки, които прикриваха защитени ниши, нужни на дал’шарумите за засадата. Воините възнамеряваха да изскачат навън и да погват алагаите, които щяха да падат в демонските трапове или в мрежи, чиято цел бе да ги задържат, докато не бъдат уловени в преносими кръгове. Защитени складове за припаси имаше на всяко ниво; там щяха да чакат ний’шарумите, готови да снабдят воините с нови копия или мрежи.

— Оставате зад защитите, докато не ви повикат — инструктира Кавъл новобранците, — а когато ви се наложи да ги преминете, направете го възможно най-бързо, право от една защитена част към друга, докато не стигнете целта си. Стойте приведени зад стената и използвайте всяко възможно прикритие.

Той накара момчетата да запаметят импровизирания лабиринт, така че, ако им се наложи, и със затворени очи да могат да намерят нишите. Воините щяха да запалят огромни огньове, които да осветяват битката и да прогонят студа на пустинната нощ. Все още обаче тънеха в сенки обширни площи, където виждащите в тъмното демони щяха да са в най-изгодна позиция.

Не след дълго Джардир и Абан вече чакаха в склад за припаси на третото ниво под лъчите на залязващото слънце. Стръмната част на скалата гледаше на изток и те наблюдаваха как сянката й се удължава, обгръща речната долина и пропълзява по стената на отсрещната скала като мастилено петно. И ето че алагаите се надигнаха в сянката на долината.

Мъглата се процеждаше през глината и пясъчника и се материализираше в демонски силуети. Джардир и Абан наблюдаваха в захлас двора, девет метра под тях, където се надигаха демоните, озарени от гигантските клади, докато дал’шарумите хвърляха всичко запалимо в Баха в огъня.

Джардир за пръв път разбра какво се бе опитвал да им каже даматът през всичките тези години. Алагаите бяха изчадия, скрити от светлината на Еверам. Раят на Създателя щеше да се възцари по цялата Ала, ако не беше мръсната им поквара. Джардир се изпълни с отвращение до дъното на съществото си и разбра, че с удоволствие би дал живота си за тяхното унищожение. Стисна едно от резервните копия в нишата и си представи деня, когато щеше да може да ги преследва заедно със своите братя дал’шарумите.

Абан сграбчи Джардир за ръката и щом се обърна, той видя приятеля си да сочи с трепереща ръка към стената на терасата, само на няколко крачки от тях. По цялата тераса се издигаха мъгли и там на стената се материализираше въздушен демон. Той стоеше приведен, с прибрани криле и добиваше форма. Нито едно от момчетата не се бе доближавало толкова до демон и въпреки че гледката изпълни Абан с явен ужас, Джардир изпита само гняв. Стисна копието по-силно и се зачуди дали не би могъл да нападне създанието, да го събори от стената и да го остави да падне в демонските трапове долу, още преди да се е сформирало напълно.

Абан стисна ръката на Джардир толкова силно, че му причини болка. Джардир погледна своя приятел и видя очите на Абан, вперени право в неговите.

— Не прави глупости — рече Абан.

Джардир погледна отново към демона, но в този момент избор вече нямаше, защото алагаят откопчи ноктите си от пясъчниковата стена и се спусна надолу в мрака. Чу се внезапно изплющяване и въздушният демон се понесе обратно нагоре, закривайки звездите с огромните си криле.

Недалеч от тях се оформи оранжев глинен демон, почти неотличим от стената, за която се бе захванал. Макар да бе дребен и набит, демонът беше истински компактен убиец със стегнати мускули, нокти и броня от дебели, застъпващи се плочки. Той надигна изтъпената си глава и задуши във въздуха. Кавъл ги бе учил, че главата на глинения демон може да си пробие път през почти всичко, да раздроби камък и да продупчи качествена стомана. Ето че станаха свидетели на силата му, когато демонът ги нападна и се блъсна с главата напред в защитите около нишата им. Сребърна магия лумна като паяжина от мястото на сблъсъка и глиненият демон бе хвърлен назад. Веднага се върна обаче при защитите, заби нокти в стръмното на скалата и яростно започна да удря с глава като чук по защитите, които разпращаха магически заряди по въздуха.

Джардир хвана копието си и понечи да промуши пастта на демона, както бе виждал да правят дал’шарумите по пътя през пустинята. Демонът обаче се оказа прекалено бърз и улови върха с челюстите си. Размята глава и металното острие се огъна като глина, а оръжието изскочи от ръцете на Джардир и едва не го издърпа със себе си извън защитите на нишата. Демонът тръсна глава настрани и запрати оръжието в мрака отвъд стената.

Хасик видя боричкането от нишата си по-надолу по терасата. Беше поставен като примамка и скоро щеше да излезе, за да поведе демоните към смъртта им.

— Прахосай още едно копие, мишок — извика той, а с-то му все още свирукаше дори след всичките тези години, — и ще те метна от стената подир него!

Джардир се почувства ужасно засрамен и се поклони, след което се отдръпна по-навътре в нишата и остана да чака нареждания.

Съгледвачите от кревакх, които пазеха равновесие по върховете на стълбите си, можеха да се придвижват от едно ниво на друго за секунди. Те огледаха бойното поле отвисоко и дадоха сигнал на кай’шарума да надуе Рога на Шарак, ознаменуващ началото на танца.

Хасик мигновено излезе от нишата си с крясъци и подскоци, за да привлече вниманието на демоните наблизо. Джардир го гледаше в захлас. Каквито и чувства да изпитваше към Хасик, честта на този мъж не познаваше граници.

Няколко глинени демона изпищяха, щом го съзряха, и се хвърлиха да го гонят. Късите им, мощни крака напредваха с ужасяваща скорост, но Хасик стоеше безстрашно и ги остави да го подгонят, преди сам да отпраши към следващата засадна точка отвъд първите бариери. Глиненият демон на стената до нишата на Джардир се нахвърли на Хасик, докато дал’шарумът го подминаваше, но Хасик се извъртя и вдигна нагоре щита си, с което не само отклони атаката, но и с правилния си ъгъл магията му успя да отблъсне демона така, че той да полети над стената. Съществото пищя по целия път надолу към траповете — първото убийство за тази нощ.

Хасик изтича до лабиринта от отломки, заобикаляйки бариерите със скорост и ловкост, които противоречаха на тежката му осанка. Той изчезна от погледа на Джардир и Абан, но те го чуха да вика „Уут!“, когато приближи мястото на засадата. Примамките често използваха този вик, за да предупредят дал’шарумите от някоя засада за наближаващ алагай.

Нададоха се викове и във въздуха засвятка магия, щом воините нападнаха нищо неподозиращите демони. Алагайски писъци изпълниха нощта и този шум накара Джардир да потръпне. Той копнееше сам да накара демоните да пищят от болка. Някой ден…

Размишленията му бяха прекъснати от съгледвача Адей, който изскочи иззад стената точно пред тях. Наблюдателските четириметрови стълби бяха точно толкова дълги, колкото да стигат от едно ниво до друго.

Адей задърпа здравия кожен каиш на китката си, за да изтегли и стълбата след себе си. Той тръгна да я намества така, че да стига следващото ниво, но го спря ръмжене, идващо отгоре. Той погледна нататък точно когато му се нахвърли един глинен демон.

Джардир се напрегна, но съвсем без нужда. Бърз като змия, съгледвачът обърна стълбата си напреки и спря демона на ръка разстояние, преди да успее да удари. Адей ритна ловко между две стъпала и повали глинения алагай върху терасата.

Преди той да успее да се съвземе, Адей изтича няколко крачки назад и разпъна изцяло стълбата помежду им. Демонът отново се хвърли напред, но Адей го хвана между двата успоредни пръта, вдигна стълбата със завъртане и с лекота запрати малкия демон отвъд стената. След броени мигове той отново нагласяше стълбата за следващото ниво.

— Занесете още копия на бутащата стража в двора — викна им той и се стрелна нагоре, без дори да докосва с ръце стъпалата.

Джардир грабна две копия и Абан стори същото, но Джардир видя страха в очите му.

— Стой близо до мен и прави като мен — каза той на своя приятел. — Няма да е по-различно от упражненията, които правехме по цял ден.

— Само дето сега е нощ — отвърна Абан, но последва Джардир, който се огледа в двете посоки и се стрелна към нишата на Хасик, приведен ниско зад стената, за да избегне взора на въздушните демони, кръжащи над селото.

Стигнаха до нишата и оттам тръгнаха надолу по стълбите към двора. Глинени демони се сипеха като дъжд заради дал’шарумите, които ги бутаха от стените.

Засадните пунктове бяха разпределени съвсем точно и повечето алагаи падаха право в импровизираните демонски ями. Колкото до останалите и до пясъчните демони, които се бяха сформирали на двора, бутащата стража ги изтласкваше в ямите с копия и щитове. Отворите и дъната на пещерите бяха заградени с еднопосочни защити; алагаите можеха да влязат, но не и да излязат. Копията на воините не можеха да пронижат бронята на алагай, но можеха да я бодат, тикат и дразнят и по този начин успяваха да избутат препъващите се демони от ръба.

— Момче! Копие! — викна Кавъл и Джардир видя, че копието на офицера беше прекършено на две, а срещу него стоеше пясъчен демон. Офицерът като че ли не се смути от неизгодното си положение и завъртя счупената дръжка толкова бързо, че тя се превърна в размазано петно, след което удари с нея рамото на демона и бедрените му стави, за да не му позволи да запази равновесие или да се намести по какъвто и да било начин освен в посоката, която офицерът искаше. През цялото време Кавъл се придвижваше напред и с прецизни завъртания добавяше сила на ударите си, като вкарваше и щита си в употреба, избутвайки демона все повече към ръба на ямата.

Ала макар демонът сякаш да не застрашаваше офицера, нови падаха непрестанно от терасите и примитивното оръжие забавяше боеца точно тогава, когато бе най-важно да довърши демона бързо.

— Ача! — извика Джардир и хвърли ново копие.

Като чу това, Кавъл вкара счупената дръжка в гърлото на демона и улови копието с едно гладко завъртане, което го отведе обратно, за да продължи атаката с ново оръжие. След броени секунди пясъчният демон падна с писъци в ямата.

— Не стой просто така! — извика Кавъл. — Приключваш и се връщаш на поста си!

Джардир кимна, побягна нататък и с Абан занесоха копия и на други воини.

Когато им свършиха копията, те се обърнаха и тръгнаха нагоре по стълбите. Не бяха стигнали далеч, когато тъп удар зад тях ги накара да се обърнат. Джардир се извърна и видя гневен глинен демон, който се превъртя обратно на крака и тръсна глава. Беше далеч от бутащата стража и бе съзрял по-лесна плячка в лицето на Абан и Джардир.

— Нишата! — извика Джардир и посочи малката защитена дупка, където се криеше бутащата стража, докато демоните не започнат да валят. Щом глиненият демон се втурна след тях, двете момчета си плюха на петите. Абан в страха си дори успя да излезе напред.

Само на няколко крачки от убежището Абан нададе вик и кракът му се подкоси под него. Той падна тежко на земята и в този миг стана ясно, че няма да успее да се изправи навреме.

Джардир набра скорост и скочи, за да повали Абан, който се мъчеше да се изправи. Сам пое тежестта на удара и двамата се затъркаляха нататък, а накрая, благодарение на инерцията си, Джардир направи идеално шарусахк хвърляне, запращайки туловището на Абан да изтърколи последния метър до безопасността. Щом изпълни маневрата, Джардир се просна на земята и остана по очи. Както се предполагаше, демонът тръгна след движещото се тяло и се хвърли към Абан, но се удари в защитите.

Джардир нямаше ни оръжие, ни мрежа и знаеше, че демонът ще го надбяга на открит терен. За миг го обзе паника, докато не си припомни думите на офицера Керан.

Алагаите не притежават хитрост, беше ги учил той. Може и да са по-силни и по-бързи от вас, но умът им е като на тъпо куче. Техните намерения си личат от поведението им и дори най-обикновената преструвка ги обърква. Никога не губете разсъдливостта си и ще продължавате да посрещате утрото.

Джардир се направи, че ще се затича към най-близката демонска яма, но се обърна рязко и вместо това побягна към стълбите. Заобиколи отломките и барикадите само по памет, без да губи време, единствено проверявайки с очи това, което вече знаеше с главата си. Демонът изпищя и се втурна след него, но Джардир не му обърна повече внимание, а се концентрира единствено в пътя пред себе си.

— Уут! — извика той, щом видя нишата на Хасик, за да съобщи за демона след себе си. Джардир можеше да се скрие там, а Хасик да отведе демона до някоя засада.

Нишата на Хасик обаче беше празна. Воинът явно се бе включил в друг капан и сега се биеше при някоя от засадите.

Джардир знаеше, че ще намери подслон в нишата, но какво щеше да прави с демона? В най-добрия случай съществото щеше да избяга от бойното поле, а в най-лошия — да свари неподготвен някой воин или ний’шарум и да му се нахвърли още преди човекът да е разбрал какво става.

Той наведе глава и продължи да тича.

Успя да увеличи леко дистанцията между себе си и глинения демон в импровизирания лабиринт, но демонът все още го следваше по петите, когато отпред изникна засадата.

— Уут! — викна Джардир. — Уут! Уут!

Той впрегна последните си сили, за да избърза напред, с надеждата, че воините отвътре са чули повика му и ще са готови.

С бясна скорост заобиколи последната бариера и чифт бързи ръце го сграбчиха и го издърпаха настрани.

— Да не мислиш, че това ти е някаква игра, мишок? — попита Хасик.

Джардир нямаше отговор на този въпрос, но за щастие не му се наложи да дава такъв, защото демонът нападна засадната точка. Един от дал’шарумите хвърли мрежа отгоре му и го спъна.

Демонът се замята и започна да къса като конци дебелите върви на мрежата, изтъкани от конски косъм, и тъкмо изглеждаше, че е на път да се измъкне, когато неколцина воини го повалиха и притиснаха към земята.

Демонът загреба с нокти лицето на един дал’шарум и той падна назад, крещейки, но друг зае мястото му, хвана две от припокриващите се плочки от бронята на демона и ги раздели с ръце, разкривайки отдолу уязвима плът.

Хасик метна Джардир настрана, затича се нататък и промуши откритото място с копието си. Демонът изпищя и се сгърчи от болка, но Хасик яростно завъртя копието. Демонът се преви за последно и легна неподвижно. Джардир нададе боен вик и вдигна юмрук във въздуха.

Радостта му трая кратко обаче, защото Хасик остави копието да стърчи от мъртвия алагай и се нахвърли срещу по-малкото момче.

— Да не се мислиш за примамка, ний’шарум? — запита той. — Можеха да умрат мъже само защото си поел инициативата да доведеш алагай при капан, който не е подготвен.

— Аз не исках да… — започна Джардир, но Хасик го удари в корема и отговорът отлетя от устните му.

— Не съм ти дал да говориш, момче! — извика Хасик. Джардир забеляза гнева му и предвидливо си задържа езика зад зъбите. — Заповядаха ти да си стоиш в нишата, не да изненадваш в гръб нищо неподозиращи воини с алагай!

— По-добре, че го е довел тук с някакво предупреждение, отколкото да го бе оставил на терасата, Хасик — рече Джесън. Хасик го изгледа свирепо, но си замълча. Джесън беше по-възрастен, може би дори на четирийсет зими, и останалите в групата слушаха него в отсъствието на Кавъл или на кай’шарумите. От надраното му от демона лице бликаше кръв, но той по никакъв начин не се издаде, че го боли.

— Нямаше да те ранят… — започна Хасик, но Джесън го прекъсна.

— Не са ми първите белези от демон, Свирчо — каза той, — и всеки един от тях е гордост, която трябва да се цени. А сега се връщай на поста си. Има още демони за убиване тази нощ.

Хасик се намръщи, но се поклони.

— Както кажеш, нощта едва сега започва — съгласи се той. Очите му се стрелнаха гневно към Джардир, когато потегли обратно към нишата си.

— И ти се връщай на поста си, момко — каза Джесън и тупна Джардир по рамото.

Най-накрая се зазори и всички воини се насъбраха около ямите, за да гледат как алагаите горят. Баха кад’Еверам бе с източно разположение и светлината от изгряващото слънце бързо заля долината. Демоните нададоха писъци в траповете, щом небето засия и кожата им задимя.

Вътрешната страна на дал’шарумските щитове беше излъскана до блясък и докато Дама Кхеват отправяше молитви за душите на бахаваните, един по един воините обръщаха щитовете си, улавяха светлината и насочваха лъчите надолу към ямите, за да огреят право в демоните.

Щом светлината докоснеше съществата, те лумваха. Скоро всички алагаи горяха, а ний’шарумите ликуваха. След като видяха, че воините го правят, някои момчета даже смъкнаха бидата си и пикаха по демоните, докато светлината на Еверам ги изгаряше от света. Джардир никога досега не се беше чувствал толкова жив, колкото в този момент, и се обърна да сподели радостта си с Абан.

От Абан обаче нямаше и следа.

Джардир си помисли, че приятелят му още се терзае заради падането си предната нощ, и отиде да го потърси. Абан беше просто ранен, нищо повече. Не беше като да се е показал слаб. Те щяха да изчакат по-добри времена, пренебрегвайки кикота на останалите ний’шаруми, докато Абан не възвърнеше силите си, а тогава вече двамата щяха лично да се разправят с подигравчиите и веднъж завинаги да сложат край на присмеха им.

Претърси лагера и едва не пропусна Абан, като най-накрая го забеляза да изпълзява изпод една от каручките с провизии.

— Какво правиш? — попита Джардир.

— О! — възкликна Абан и се обърна изненадан. — Аз просто…

Джардир не дочака отговор, избута Абан и погледна под каручката. Там едрото момче беше опънало мрежа и я бе напълнило с грънците на Дравази, които бяха използвали по-рано. Съдовете бяха увити предвидливо в сукно, за да не тракат и да не се счупят по пътя на връщане.

Щом Джардир се обърна към него, Абан разтвори ръце и се усмихна.

— Приятелю…

Джардир го прекъсна:

— Върни ги обратно.

— Ахман — започна Абан.

— Върни ги обратно или ще ти счупя и другия крак — изръмжа Джардир.

Абан въздъхна, но беше по-скоро подразнен, отколкото смирен.

— Отново те моля да помислиш практично, приятелю. И двамата сме наясно, че с този крак по-лесно ще помогна на семейството си с печалба, отколкото с чест. И дори да успея някак да стана дал’шарум, колко ще изтрая така? Даже от силните ветерани, които дойдоха тук в Баха, не всички ще се завърнат живи. За себе си знам, че ще извадя късмет, ако издържа и първата си нощ. И какво ще стане тогава със семейството ми, ако напусна този свят безславно? Не искам на майка ми да й се налага да продаде сестрите ми за дживах’шаруми само защото няма да имат друга зестра освен пролятата ми кръв.

— Дживах’шарумите ги продават? — попита Джардир, който мислеше за собствените си сестри, далеч по-бедни от тези на Абан. Дживах’шарумите бяха общи съпруги, които живееха в знатния харем за всеобщо ползване от дал’шарумите.

— Ти да не мислеше, че момичетата отиват доброволно? — попита Абан. — Съдбата на дживах’шарумите може и да им изглежда бляскаво на младите и красивите, но те рядко знаят чии деца растат в коремите им, а честта им избледнява, щом утробите им спрат да дават плод, пък и хубавите им черти залиняват. Много по-добре е да си намериш истински съпруг, дори и кхафит, отколкото да приемеш подобна участ.

Джардир замълча, докато все още смилаше информацията, и Абан се приближи и се наведе по-близо, сякаш искаше да каже нещо поверително, макар да бяха съвсем сами.

— Можем да разделим печалбата, приятелю — каза той. — Половината на майка ми и половината на твоята. Кога за последно са яли месо тя или сестрите ти? Или пък са обличали нещо друго освен парцали? Честта може да им помогне след години, но една бърза печалба ще им помогне сега.

Джардир го погледна с недоверие.

— Какво толкова ще променят шепа грънци?

— Това не са просто някакви грънци, Ахман — отвърна Абан. — Замисли се! Тези последни творения на майстор Дравази са помогнали на дал’шарумите да отмъстят за смъртта му и да освободят кхафитските души от Баха. Те ще бъдат безценни! Самите дамаджи ще искат да си ги купят и да ги изложат на показ. Няма да ни е нужно даже да ги чистим. Пръстта на Баха е по-ценна от всякаква позлата.

— Кавъл каза, че трябва да пожертваме всичко, за да осветим земята на Баха — каза Джардир.

— Така и направихме — каза Абан. — Това са само инструменти, Ахман, не са по-различни от лопатите, които дал’шарумите използваха, за да изкопаят ямите. Не е кражба, ако искаме да запазим собствените си инструменти.

— Тогава защо ги криеш под каручката, като че ли си крадец?

Абан се усмихна.

— Да не мислиш, че Хасик и приятелчетата му ще ни оставят да приберем печалбата си, ако узнаят?

— Най-вероятно не — отстъпи Джардир.

— Тогава значи е решено — каза Абан и плесна Джардир по рамото. Двамата прибраха набързо и останалите грънци в тайния джоб.

Тъкмо привършваха, когато Абан взе изящна чаша и нарочно я овъргаля в прахта.

— Какво правиш? — попита Джардир.

Абан сви рамене.

— Чашата беше прекалено малка, за да влезе в употреба — отвърна той, вдигна я и се полюбува на изцапаната й повърхност. — Но прахта на Баха ще увеличи стойността й десетократно.

— Но това е лъжа — възпротиви се Джардир.

Абан му намигна.

— Купувачът никога няма да разбере, приятелю.

— Аз ще знам! — извика Джардир, грабна чашата и я хвърли на земята. Тя се удари и се пръсна на парчета.

Абан изпищя.

— Идиот такъв, имаш ли представа колко струваше това?

Но щом видя вбесения поглед на Джардир, той предвидливо вдигна ръце и направи крачка назад.

— Разбира се, приятелю, ти си прав — съгласи се той. В желанието си да се докаже, той взе един също толкова чист съд и го строши в земята.

Джардир огледа счупените парчета и въздъхна.

— Не изпращай нищо на семейството ми — каза той. — Не искам никаква печалба за рода на Джардир от тази… низка постъпка. Бих предпочел сестрите ми да дъвчат кораво жито, отколкото да ядат покварено месо.

Абан го погледна невярващо, но накрая просто сви рамене.

— Както искаш, приятелю. Обаче ако някога промениш решението си…

— Ако настъпи този ден и ти си ми истински приятел, ще ми откажеш — каза Джардир. — И ако отново те хвана да вършиш подобни работи, сам ще те заведа при даматите.

Абан го погледна миг по-дълго и кимна.

Нощта се бе спуснала над красианската стена и Джардир усещаше навсякъде около себе си думкането на битката. Почувства се горд, че един ден ще умре в Лабиринта като воин на каджи.

— Повален алагай! — извика съгледвачът Адей. — Североизточен квадрант! Второ ниво!

Джардир кимна и се обърна към момчетата.

— Джурим, уведоми маджахите в трето ниво, че славата наближава. Шанджат, кажи на анджханите, че маджахите ще преместят позицията си.

— Аз мога да ида — предложи помощта си Абан. Джардир го погледна недоверчиво. Той знаеше, че ще опозори приятеля си, ако го спре, но куцането на Абан не се беше оправило през седмиците след завръщането им от Баха, а алагай’шарак не беше игра.

— Засега стой с мен — каза той. Останалите момчета се подсмихнаха и потеглиха.

Офицер Керан дочу краткия разговор и щом погледна Абан, присви устни с отвращение.

— Разплети мрежите, момче, че и ти да свършиш нещо полезно.

Джардир се направи, че не забелязва накуцването на Абан, когато той тръгна да изпълнява нареждането. Върна се при Керан.

— Не можеш вечно да го щадиш — каза му тихо офицерът и насочи далекогледа си нагоре. — По-добре да умре като мъж в Лабиринта, отколкото да слезе от стените посрамен.

Джардир се замисли над думите му. Кой беше верният път? Изпратеше ли Абан, имаше шанс той да се провали в изпълнението на задачата и да изложи на риск и други воини. Ако не го направеше обаче, Керан щеше накрая да обяви момчето за кхафит — съдба, по-лоша от смъртта. Духът на Абан щеше да стои извън портите на Рая, напълно лишен от любовта на Еверам, и да чака вероятно хилядолетия, за да се прероди.

Откакто Керан го направи ний ка, отговорността тежеше на плещите на Джардир. Чудеше се дали Хасик, който се беше радвал преди на същата чест, бе изпитвал същия натиск. Съмнително. Хасик отдавна щеше да е убил Абан или да го е изгонил от групата.

Въздъхна, решен следващия път да изпрати Абан да потича.

— По-добре мъртъв, отколкото кхафит — прошепна си той и усети горчилката от тези думи на езика си.

— Внимавай! — извика Керан и един въздушен демон се спусна към тях. Той и Джардир залегнаха навреме, но Адей не бе толкова бърз. Главата му издумка по стената към Джардир, а тялото му падна в Лабиринта. Абан изкрещя.

— Накланя се за нова атака! — предупреди ги Керан.

— Абан! Мрежа! — извика Джардир.

Абан бързо изпълни заръката, разчитайки най-вече на здравия си крак, докато влачеше мрежа с масивни тежести към Керан. Беше я сгънал като за хвърляне, отбеляза Джардир. Поне това беше плюс.

Керан грабна мрежата, без да сваля очи от връщащия се демон. Джардир помисли като воин и разбра, че офицерът изчислява скоростта и траекторията. Беше обтегнат като тетива на лък и Джардир знаеше, че ще уцели.

Щом алагаят навлезе в обсега му, Керан се изпъна като кобра и метна мрежата с меко пукване. Тя обаче се разтвори прекалено скоро и Джардир веднага видя защо: Абан, без да иска, си беше оплел крака в едно от въжетата с тежести. Силата на замаха на Керан повали момчето.

Въздушният демон спря точно пред разтварящата се мрежа и удари с крилете си както нея, така и Керан. Алагаят изчезна от погледа им, а офицерът падна, безнадеждно оплетен в мрежата.

— Ний да те вземе, момче! — извика Керан и зарита от увитата мрежа, за да изкара краката на Абан изпод себе си. С писък Абан падна от стената за втори път. Този път в Лабиринт, гъмжащ от алагаи.

Още преди Джардир да успее да реагира, чу крясък и осъзна, че онзи алагай се насочва отново към тях за нападение. Керан се беше оплел, а освен него нямаше други дал’шаруми, които да спрат създанието.

— Бягай, докато можеш! — извика Керан.

Джардир пренебрегна заръката и се хвърли към мрежите, които Абан беше сгънал. Повдигна една и изсумтя под тежестта й. Той и останалите момчета се упражняваха с по-леки модели.

Въздушният демон прехвърча край тях като вихрушка от кожени криле и се изви рязко в небето за ново спускане. За миг скри луната и изчезна в мрака, но Джардир не се подведе, а спокойно остана да следи приближаването на демона. Ако му се налагаше да умре, щеше да го направи с достойнство и да отнесе този алагай със себе си, за да плати за мястото си в Рая.

Когато демонът се приближи достатъчно, та Джардир да вижда зъбите му, момчето хвърли мрежата от конски косъм. Тя се завъртя, а тежестите й я разгърнаха и въздушният демон попадна в нея с главата напред. Джардир дръпна връвта, за да стегне мрежата, и с умело завъртане се измъкна от пътя на съществото. Видя го как пропада в Лабиринта.

— Повален алагай! — извика той. — Североизточен квадрант! Седмо ниво!

Миг по-късно чу вик в отговор.

Тъкмо щеше да се обърне и да освободи Керан, когато улови движение в мрака. Абан висеше от горната част на стената и с кървави нокти драскаше и се мъчеше да се задържи на камъка.

— Не ме оставяй да падна! — извика Абан.

— Ако паднеш, ще умреш като мъж и райските порти ще се отворят за теб! — отвърна Джардир. Той премълча факта, че това всъщност бе единственият начин Абан да види Рая. Керан щеше да се погрижи момчето да завърши своя Хану Паш като кхафит и достъпът до блаженството щеше да му бъде отказан. На Джардир му се късаше сърцето, но понечи да обърне гръб на приятеля си.

— Не! Моля те! — примоли се Абан, а сълзите рукнаха по мръсните му бузи. — Ти се закле! Закле се в светлината на Еверам да ме хванеш. Не искам да умра!

— По-добре мъртъв, отколкото кхафит — изръмжа Джардир.

— Не ме интересува, че ще съм кхафит! — каза Абан. — Не ме оставяй да падна! Моля те!

Джардир се озъби в отвращението си, но пренебрегна себе си, легна по корем на стената и задърпа с всичка сила ръката на Абан. Абан риташе и се напъваше, докато накрая не успя да се покатери по гърба на Джардир до върха на стената. Той се метна на врата на Джардир и захлипа.

— Еверам да те благослови — проплака Абан. — Дължа ти живота си.

Джардир го отблъсна.

— Отвращаваш ме, страхливецо — каза той. — Махай ми се от погледа, преди да съм размислил и да съм те хвърлил обратно.

Очите на Абан се разшириха от уплаха, но той се поклони и се затича в обратната посока с цялата бързина, която куцият му крак му позволяваше.

Докато Джардир гледаше как си отива, един юмрук се заби в бъбрека му и го просна на земята. Болката пламна по тялото на Джардир, но той я прегърна и тя се разми. Обърна се, за да се изправи срещу нападателя си.

— Трябваше да го оставиш да падне — сгълча го Керан. — Тази нощ не си му направил никаква услуга. Дълг на всеки дал’шарум е да подкрепя братята си както в смъртта, така и в живота.

Плюнката му се пръсна в рамото на Джардир.

— Три дни никаква каша — каза той. — Сега ми донеси далекогледа. Алагай’шарак не чака страхливци и глупаци.

ТРЕТА ГЛАВА

ЧИН

333 СЗ

Малко по-късно Абан се върна с Джаян и Асъм. Със себе си влачеха няколко северни чина и един-единствен дама.

— Това е Дама Раджин от мендинг — каза Джаян и избута напред свещеника. — Той е човекът, наредил да изгорят зърнохранилищата.

Блъсна здраво дамата и човекът падна на колене.

— Колко? — попита Джардир.

— Три, преди да успеят да го спрат — отвърна Джаян, — но сам щеше да продължи да ги пали.

— А загубите? — Джардир погледна Абан.

— Ще ми е нужно време да ги изчисля с точност, Шар’Дама Ка — рече Абан, — но вероятно са около двеста тона. Достатъчно зърно, за да изхрани хиляди през зимните месеци.

Джардир погледна дамата.

— А ти какво ще кажеш?

— Писано е в трактата на Евджаха за войната да се горят запасите на врага, за да не може да продължи да се бие — отвърна Дама Раджин. — Останало е предостатъчно жито, за да изхрани нашите хора.

— Глупак! — извика Джардир и удари мъжа с опакото на ръката си. Из стаята се разнесоха ахкания. — Искам да мобилизирам северняците, не да ги уморя от глад и да ги убия! Истинският враг са алагаите — нещо, което явно си забравил!

Той посегна, хвана бялата роба на дамата и я разкъса.

— Вече не си дама. Ще изгориш белите си одежди и ще навлечеш кафявите, а позорът ти ще трае до края на дните ти.

Завлякоха крещящия мъж навън от имението и го хвърлиха в снега. Вероятно сам щеше да отнеме живота си, ако останалите дамати не го убиеха първо.

Джардир отново погледна Абан.

— Искам изчислените загуби и остатъка.

— Възможно е да няма достатъчно, за да изхрани всички — заяви Абан.

Джардир кимна.

— Ако няма достатъчно жито, заповядай смъртта на толкова от старите чини, които вече не могат да работят или да се бият, така че да има.

Абан пребледня.

— Аз… ще намеря начин да направя тъй, че да стигне.

Джардир се усмихна безрадостно.

— Така си и мислех. Така, сега какви са тези чини, които ми водиш? Аз ти поисках водачи, а тези хора приличат на кхафитски търговци.

— Търговците управляват Севера, Избавителю — отвърна Абан.

— Отвратително — изруга Асъм.

— Но въпреки това е така — каза Абан. — Тези хора ще ви помогнат да завоювате нови територии.

— Баща ми не се нуждае от никаква… — започна Джаян, но Джардир го накара да замълчи с едно махване. Даде знак на пазачите да доведат чините по-близо.

— Кой от вас води останалите? — попита Джардир, превключил на дивашкия език на севера.

Затворниците се облещиха и се спогледаха. Най-накрая един пристъпи напред, изправи гръб и с високо вдигната глава срещна погледа на Джардир. Беше плешив, с посивяла брада и носеше мръсна, изпокъсана копринена роба. Лицето му беше насинено от бой, а лявата му ръка лежеше в нескопосана превръзка през рамо. Беше с почти трийсет сантиметра по-нисък от Джардир, но въпреки това приличаше на мъж, свикнал думите му да тежат.

— Аз съм Едън Седми, херцог на крепостта Райзън и владетел на народа й — рече мъжът.

— Крепостта Райзън вече не съществува — отвърна Джардир. — Сега тази земя се нарича Изобилието на Еверам и принадлежи на мен.

— Ядроните да ме вземат, ако е така! — изръмжа херцогът.

— Ти знаеш ли кой съм аз, херцог Едън? — попита Джардир с мек тон.

— Херцогът на крепостта Красия — отвърна Едън. — Абан твърди, че ти си Избавителя.

— Но ти не вярваш, че е така — предположи Джардир.

— Избавителя не би довел със себе си убийства, изнасилвания и грабежи — изсъска Едън.

Воините в стаята се напрегнаха в очакване на гневен изблик, но Джардир само кимна.

— Хич не ме учудва, че слабите мъже от севера вярват в слаб Избавител — каза той. — Но това няма да го обсъждаме. Аз не искам вашата вяра, а само предаността ви.

Херцогът го погледна с невярващи очи.

— Ако легнеш по лице пред мен и се закълнеш да се подчиняваш на Еверам във всички свои дела, твоят живот и този на съветниците ти ще бъде пощаден — каза Джардир. — Синовете ти ще бъдат обучени за дал’шаруми и ще бъдат почитани над всеки северен чин. Богатството и имотите ще ти бъдат върнати без десятък за васалството. Предлагам ти всичко това в замяна на помощта ти да завладея зелените земи.

— А ако откажа? — попита херцогът.

— Тогава всичко, което си притежавал, остава за мен — каза Джардир. — Ще гледаш как синовете ти издъхват на върха на копие и как хората ми оплождат жените и дъщерите ти, а остатъка от дните си ще прекараш в дрипи, ще ядеш лайна и ще пиеш пикня, докато някой не те съжали достатъчно, че да те убие.

И така, Едън VII, херцог на крепостта Райзън и владетел на народа й, стана първият северен херцог, коленичил и сложил глава на пода пред Ахман Джардир.

Джардир седна на трона си, когато Абан му доведе нова група чини. Горчива ирония на съдбата беше фактът, че дебелият кхафит се оказа най-незаменимият член на двора му. Малцина от хората на Джардир обаче говореха северния език. Имаше и други които притежаваха бегли познания, но само Абан и най-приближените съветници на Джардир го говореха свободно. А сред тях само Абан предпочиташе да си говори с чините, вместо да ги убива.

Както всички пленници, които Абан откри, и тези бяха изгладнели, пребити и само мръсните им дрипи ги пазеха от студа.

— Още кхафитски владетели търговци ли? — попита Джардир.

Абан поклати глава.

— Не, Избавителю. Тези мъже са защитници.

Джардир се ококори и бързо се надигна, без да става.

— Защо са се отнесли с тях така зле? — поиска да узнае той.

— Защото на север защитаването се смята за занаят, като мелничарството или дърводелството — отвърна Абан. — Дал’шарумите, които са разграбили града, не са успели да ги различат от останалите чини, избили са много от тях, а други са избягали заедно с оръдията на труда си.

Джардир изруга тихо. В Красия защитниците се считаха за елита на воинската каста, а в Евджаха пишеше да им се оказва безусловна чест. Дори северните защитници имаха стойност, тъй като победата в Шарак Ка зависеше и от тях.

Той се обърна към мъжете, преминавайки безпроблемно на техния език, и се поклони.

— Моите извинения за начина, по който са се отнесли към вас. Ще бъдете нахранени и облечени в хубави роби, а земите и жените ще ви бъдат върнати. Ако знаехме, че сте защитници, щяхте да се радвате на честта, която положението ви заслужава.

— Убихте сина ми — изрече задавено един от мъжете. — Изнасилихте жена ми и дъщеря ми. Изгорихте къщата ми. А сега се извинявате?

Той се изплю към Джардир и го уцели по бузата.

Стражите на вратата нададоха вик и снижиха копията си, но Джардир им махна с ръка да се укротят и спокойно избърса плюнката от лицето си.

— Ще ти платя за смъртта на сина ти — каза той, — ще бъдеш обезщетен и за другите ти загуби.

Той пристъпи към измъчения човек и се извиси над него.

— Но те предупреждавам, повече недей да изпробваш милостта ми — даде знак на стражите и мъжете бяха съпроводени навън.

— Непростимо е — въздъхна Джардир, като се отпусна тежко на престола си, — че при първото си завоевание на север похабихме толкова много.

— Можехме да преговаряме с тях, Ахман — каза нежно Абан. Напрегна се, готов да падне на колене, ако думите му не са били добре приети, но Джардир само поклати глава.

— Зеленоземците са прекалено много — отвърна той. — Райзънските мъже ни превъзхождат по численост осем пъти. Ако им бяхме дали време да свикат войските си, дори с ненадминатите ни бойни умения нямаше да успеем да превземем града без загуби, каквито трудно можем да си позволим. Сега, след като херцогът прие Еверам в сърцето си, със селцата ще мине по-леко, докато не се отправим към чинския град, построен върху оазис, за да го завладеем.

— Лактън — подсказа Абан. — Но ви предупреждавам, онова зеленоземско „езеро“ според всички сведения е далеч по-голямо от който и да било оазис. Вестоносците са ми разказвали за обширната му маса, как отсрещният бряг не се виждал дори в ясен ден, а самият град пък бил толкова навътре във водата, че и скорпионите не стреляли до там.

— Със сигурност преувеличават — каза Джардир. — Ако бойните умения на… рибешките хора се доближават дори малко до тези на райзънските мъже, лесно ще паднат, когато му дойде времето.

В същия момент влезе един дал’шарум и удари с копието си по пода.

— Простете за безпокойството, Шар’Дама Ка — каза воинът, падна на колене и остави копието на земята до себе си, преди да притисне ръце към пода. — Пожелахте да бъдете уведомен, когато съпругите ви пристигнат.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ДА СВАЛИШ БИДОТО

308 СЗ

Джардир получи бичуване с алагайската опашка, задето бе оставил Абан жив. Бодилите късаха кожата от гърба му, а дните без храна минаваха трудно, но той прегърна наказанието си, както правеше с всяка болка. Всичко това нямаше значение.

Той бе уловил алагай.

Други воини бяха отрязали крилете на въздушния демон и го бяха приковали с колове за земята в защитен кръг, където щеше да изчака зората. Но Джардир беше този, който го бе свалил на земята, и всички знаеха това. Забелязваше го в изумените погледи на останалите ний’шаруми и в неохотното уважение на дал’шарумите. Дори даматите го наблюдаваха, когато сметнеха, че никой не ги вижда.

На четвъртия ден Джардир, прималял от глад, отиде при опашката за каша. Съмняваше се, че би имал силата да се бие дори с най-слабото момче, но изпъна назад рамене и се отправи към обичайното си място в началото на редицата. Останалите се отдръпнаха, свели погледи от уважение.

Тъкмо подаде паницата си, когато Керан го хвана за ръката.

— Никаква каша за теб днес — каза офицерът. — Идвай с мен.

Джардир се почувства, сякаш някакъв пясъчен демон се опитваше да си продере път през стомаха му, но не се оплака. Подаде паницата си на друго момче и последва офицера през лагера.

Към шатрата на Каджи.

Джардир пребледня. Не можеше да бъде.

— От триста години насам нито едно момче на твоята възраст не е влизало в шатрата на воините — рече Керан, сякаш му бе прочел мислите. — Смятам, че си прекалено млад и че това може да доведе до твоя край, което ще бъде огромна загуба за каджи, но законът си е закон. Когато едно момче улови първия си демон от стената, то бива привикано за алагай’шарак.

Те влязоха в палатката и десетки фигури в черни одежди се обърнаха, за да го огледат, преди да се върнат към храната си. Обслужваха ги жени, но не такива, каквито Джардир бе виждал досега, покрити от глава до пети с дебело черно сукно. Булата на тези жени бяха ефирни и пъстроцветни — прозрачни одежди, следващи плътно меките им извивки. Ръцете и коремите им бяха голи, окичени единствено с бижута, а дълги цепки отстрани на шалварите им разкриваха гладките им крака.

Джардир усети как кръвта се влива в лицето му при гледката, но сякаш никой друг не виждаше нищо нередно. Един от воините погледна за миг жената, която му сервираше, остави кебапа си и я преметна през рамо. Тя се кискаше, докато той я отнасяше към заградена със завеси стая, пълна с ярки възглавници.

— И ти ще имаш право на това, ако оцелееш тази нощ — уведоми го Керан. — Каджи се нуждаят от повече воини. Дълг на мъжете е да ги осигурят. Ако се справиш добре, ще заслужиш жена, която да ти гледа дома, но дълг на всички дал’шаруми е да оплождат дживах’шарумите на племето си.

Джардир се развълнува при вида на толкова много жени в оскъдни дрехи и огледа младите лица, почти сигурен, че ще намери сестрите си сред тях. Остана безмълвен, когато офицерът го заведе при възглавница на широката маса.

На нея имаше повече храна, отколкото бе виждал в живота си. Фурми, стафиди, ориз и пикантно агне на шиш. Кускус и димящи меса, увити в лозов лист. Стомахът му се преобърна, притиснат между глада и страстта.

— Нахрани се добре и си почини — посъветва го Керан. — Тази нощ ще застанеш до истински мъже.

Той тупна Джардир по гърба и напусна шатрата.

Джардир посегна нерешително към шиш с месо, но една ръка му го отмъкна скорострелно. Той погледна виновника и видя, че това е Хасик, вперил поглед в него.

— Оная нощ ти излезе късмета, мишок — заяде се Хасик. — Днес се моли на Еверам, че ще ти е нужно доста повече от късмет, за да оцелееш една нощ в Лабиринта.

Джардир отиде с останалите воини в Шарик Хора, за да ги благословят дамаджите преди битката тази нощ.

Никога досега не бе влизал в храма от кости на герои и гледката надмина всичките му очаквания.

Всичко в Шарик Хора бе изградено от избелените и лакирани кости на дал’шаруми, загинали в алагай’шарак. Дванайсетте стола на дамаджите върху големия олтар се крепяха на кости от прасци и почиваха върху ходилата на воини. Подпорите за ръце някога бяха носили копия и щитове във войната срещу демонския род. Седалките бяха от полирани ребра, помещавали едно време сърцата на герои. Облегалки от гръбначни стълбове, които някога бяха вървели изправени в нощта. Облегалките за глава бяха от черепите на мъже, които сега седяха до Еверам в Рая. Дванайсетте седалки обикаляха трона на Андраха, изграден от черепите на предвождали другите в алагай’шарак.

От тавана висяха десетки грамадни полилеи, направени от стотици черепи и гръбначни стълбове. Кости съставяха стотици пейки, където се молеха поклонниците. Олтарът. Потирите. Стените. Грамадният свод. Безброй воини бяха защитавали този храм с плътта си и го бяха изградили с костите си.

Масивният неф беше кръгъл, а стените му бяха осеяни със стотици малки ниши, в които се намираха цели скелети върху костени пиедестали. Те бяха на Шарум Ка, Първите воини на града.

Кай’шарумите раздаваха под взора на даматите заповеди на воините от своите племена, но след залез-слънце Шарум Ка, назначен от Андраха, нареждаше на кай’шарумите. Сегашният Шарум Ка беше от каджи като Джардир — факт, който го изпълваше с огромна гордост.

Ръцете на Джардир трепереха, докато той поглъщаше всичко с очи. Целият храм тътнеше от чест и слава. Баща му, загинал в нападение от маджах, а не в алагай’шарак, не беше увековечен тук, но Джардир си мечтаеше един ден да добави своите собствени кости на това свещено място и да донесе чест на баща си, а саможертвата му да се помни дълго след смъртта му. За момчето нямаше по-голяма чест от това да се слее в земния и в отвъдния свят с онези, които бяха дали живота си преди него, и с онези, които щяха да се родят и да се пожертват едва след векове.

Шарумите се съсредоточиха, докато дамаджите отправяха молитвите си към Еверам и към Каджи, Първия Избавител, за да благословят наближаващата битка.

— Каджи — викаха те, — Копие на Еверам, Шар’Дама Ка, който обедини света и ни избави от алагаите в първата епоха, смили се над тези воини, които излизат в нощта, за да продължат вечната борба с гаите по Ала дори докато Еверам се бори с Ний в Небесата. Дари воините ни със смелост и сила, за да се изправят гордо в нощта и да видят зората.

Изрисуваният със заклинания щит и тежкото копие бяха най-малките, най-леките, които Керан успя да намери, но въпреки това те все пак успяха да накарат Джардир да се почувства нищожен. Той беше на дванайсет, а най-младите от събралите се воини бяха с пет години по-големи от него. Когато застана до тях, той се направи, че не вижда нищо странно в това, ала дори най-дребният се извисяваше над него.

— През първата си нощ в Лабиринта ний’шарумите биват вързани за друг воин — обясни Керан, — за да сме сигурни, че волята им няма да се пречупи, когато алагаите ги подгонят за пръв път. Този момент е изпитание за сърцата и на най-смелите воини. Воинът, определен за теб, ще бъде твоят аджин’пал, твой кръвен брат. Ти ще се подчиняваш на всяка негова заповед и двамата ще сте свързани до смъртта си.

Джардир кимна.

— Ако оцелееш тази нощ, призори при теб ще дойде дама’тинга — продължи Керан.

Джардир стрелна поглед към своя наставник.

— Дама’тинга ли? — попита той. Не се страхуваше да се изправи срещу алагаи, но все още изпитваше невъобразим страх при вида на дама’тингите.

Керан кимна.

— Една от тях ще дойде да предрече смъртта ти — каза той и потисна побилите го тръпки. — Без нейната благословия не можеш да станеш дал’шарум.

— Казват ти кога ще умреш? — попита Джардир, втрещен. — Аз не искам да знам.

Керан изсумтя.

— Не ти казват, момче. Дама’тингите не могат да знаят цялото бъдеще. Но ако те очаква смъртта на страхливец или величие, те ще познаят още преди да свалиш бидото.

— Няма да умра като страхливец — каза Джардир.

— Така е — съгласи се Керан, — и аз не мисля, че ще стане. Но все още те застрашава смъртта на глупак, ако не слушаш какво ти казва твоят аджин’пал и не внимаваш.

— Ще слушам внимателно — зарече се Джардир.

— Хасик пожела доброволно да ти бъде аджин’пал — рече Керан и посочи воина.

Хасик беше пораснал доста, откакто бе свалил бидото преди две години. Седемнайсетгодишният беше изваял твърди мускули от обилната храна на дал’шарум, беше по-висок от Джардир с не по-малко от трийсет сантиметра и около два пъти по-тежък.

— Няма страшно — ухили се Хасик. — Пикльовският син ще е в безопасност с мен.

— Пикльовският син свали първия си алагай цели три години по-рано от теб, Свирчо — напомни му Керан. Усмивката на Хасик остана на лицето му, но устната му трепна.

— Той ще донесе чест на племето каджи — съгласи се Хасик. — Ако оцелее.

Джардир си спомни звука от чупенето на ръката си, както и последвалата закана на Хасик. Знаеше, че Хасик ще търси и най-малкия признак на непокорство или каквото и да е оправдание да го убие, преди Джардир да свали бидото и да му стане равен.

Затова момчето прегърна обидата и я остави кротко да премине през него, както правеше и с болката. Нямаше да допусне провал само заради едно оскърбление точно когато шансът му за слава беше на ръка разстояние. Оцелееше ли през тази нощ, щеше да стане дал’шарум, най-младият в историята, а Хасик проклет да бъде.

Отрядът им чакаше на второ ниво, скрит в дупка за засада. В средата на малко сечище стоеше прикрита яма, която скоро щеше да се напълни с алагаи чакащи смъртоносните лъчи на слънцето. Джардир стисна още по-силно копието и намести щита си така, че да облекчи рамото си. Но каквато и да бе тежестта им, тя не можеше да се сравни с тази на ремъка. Метър и половина кожа, свързваща глезена му и кръста на Хасик. Джардир помръдваше неудобно с крак.

— Ако не ми издържаш на темпото, ще те набуча на копието и ще срежа ремъка — каза Хасик. — Няма да ти позволя да ми отнемеш славата.

— Ще ти бъда като сянка — обеща Джардир и Хасик изсумтя. От робата си измъкна малка манерка, махна тапата и си дръпна една голяма глътка. Подаде манерката на Джардир.

— Изпий това за кураж — каза той.

— Какво е? — попита Джардир, взе манерката и подуши над гърлото. Усети канела, но миризмата залютя на носа му.

— Коузи — отвърна Хасик. — Ферментирало жито и канела.

Джардир се опули.

— Дама Кхеват казва, че според Евджаха ни е забранено да пием ферментирало жито или плодове.

Хасик се изсмя.

— Нищо не е забранено на дал’шарумите в Лабиринта. Пий! Нощта скоро се спуска.

Джардир го погледна с недоверие, но забеляза, че и други воини в дупката за засада пият от подобни манерки. Сви рамене, допря бутилката до устните си и отпи жадно.

Коузито попари гърлото му, той се закашля и изплю малко от него. Усети как силното питие прогори вътрешностите му и подразни стомаха му като змия. Хасик се засмя и го плесна по гърба.

— Сега си готов да посрещнеш алагаите, мишок!

Коузито подейства незабавно и очите на Джардир добиха здрав блясък. Лабиринтът се изпълваше със сенки, докато слънцето се спускаше зад хоризонта. Джардир гледаше как небето става червено, после лилаво, а накрая падна пълен мрак. Усети как алагаите се надигат зад стените на града и потрепна.

Велики Каджи, Копие на Еверам — помоли се той, — ако е вярно, че идвам от твоето вековно племе, дай ми смелост, за да почета теб и своите предци.

Не след дълго чу Рога на Шарак, последван от отговора на камъните, запратени с прашки по външната стена. Крясъците на алагаите отекнаха из Лабиринта.

— Внимавай! — дочу се вик отгоре и Джардир реши, че е разпознал гласа на Шанджат. — Приближават примамки! Четири пясъчни и един огнен!

Джардир преглътна тежко. Славата се носеше към него.

Крещейки „Уут!“, примамките тичаха стремглаво през точката на засада, като завиваха съвсем леко, колкото да избегнат траповете. Съгледвачите над тях запалиха маслени огньове пред огледала от шлифован метал и светлината заля всичко наоколо.

Пясъчните демони тичаха на глутница, а дългите им езици лигавеха редове зъби, остри като бръсначи. Бяха с човешки ръст, но изглеждаха по-дребни, защото бягаха прегърбени, на четири крака. Дългите им нокти деряха по пясъка и камъните по земята в Лабиринта, а рогатите им опашки плющяха насам-натам във въздуха. Твърдите им люспести брони бяха почти непроницаеми.

Огненият демон беше по-дребен, с размерите на малко момче, имаше зловещи нокти и се движеше с ужасяваща скорост. Миниатюрните му, твърди като диаманти люспи, които на светлина лъщяха с цветовете на дъгата, се застъпваха една друга идеално. Очите и устата му светеха в оранжево и Джардир си припомни уроците за смъртоносната огнена плюнка на съществото. От другата страна на засадата имаше басейн, където воините щяха да се опитат да го удавят.

За пореден път видът на алагаите изпълни Джардир с неумолимо отвращение. Тези създания бяха напаст за Ала, покварата на Ний, дошла да зарази повърхността. И тази нощ той щеше да помогне да ги изпратят с писъци обратно в бездната.

— Задръж — предупреди го Хасик, усетил напрежението на своя аджин’пал. Джардир кимна и се насили да се успокои. Коузито продължаваше да му действа, като го топлеше в нощния мраз.

Алагаите ги подминаха, устремени вече към примамките. Два от тях връхлетяха право върху брезента, който покриваше демонската яма, и пропаднаха с писък. Другите пясъчни демони се спряха на място, но огненият заобиколи и се хвърли на гърба на по-бавната примамка. Зари ноктите си в гърба на човека и захапа здраво рамото му. Воинът беше повален, но не изкрещя.

— Сега! — извика кай’шарумът и поведе атаката от дупката за засада.

Джардир се отдаде на воинския рев, който експлодира от гърдите му и отекна съзвучно с този на братята му в нощта, като го понесе напред. Те връхлетяха в гръб на двата пясъчни демона и ги изтикаха в трапа.

Кай’шарумът се завъртя, метна копието си и свали огнения демон от гърба на примамката. Другата примамка го издърпа на сигурно място зад защитите, опитвайки се с всички сили да спре кръвотечението.

Чу се вой и щом се обърна, Джардир видя, че първият пясъчен демон, паднал в ямата, се бе хванал за ръба й, а покривалото предпазваше лапите му от защитите. Демонът се залюля и с лекота прехвърли трапа, след като отхапа крака на най-близкия воин до коляното. Воинът изкрещя, падна върху другарите си и в стената от щитове зейна дупка. Демонът изпищя и се хвърли към пролуката, ринейки с нокти.

— Щитове горе! — викна Хасик и Джардир се подчини точно навреме, за да хване демона с цялата му тежест. Момчето беше повалено, но не преди защитите да лумнат и да отблъснат алагая. Демонът се приземи на четири крака, приклекна и отново скочи към него, но Джардир промуши съществото с копие от легнало положение, като го уцели точно между нагръдните плочки. Той подпря обратния край на копието в земята, за да му даде опора, и използва инерцията на демона, за да го отблъсне назад.

Още докато бе във въздуха, към демона залетяха половин дузина ласа на воини и той падна на земята, вързан здраво. Съществото закъса въжетата със зъби и Джардир чуваше как ремъците се пръскат под натиска на стегнатите му мускули. Демонът щеше да се измъкне след броени секунди.

Кай’шарумът даде сигнал и двама воини се отделиха от групата, за да тормозят огнения демон, докато останалите наобиколиха пясъчния със стена от сключени щитове. Всеки път, щом демонът удареше по някой воин, онези зад съществото го мушкаха с копията си. Оръжията не можеха да пробият бронята му, но все пак го жилеха. Щом се обърнеше, за да се изправи срещу нападателите си, техните щитове заставаха бързо намясто, а воините зад гърба му го атакуваха.

Изкопният защитник беше махнал брезента от защитите и така бе предотвратил бягството на останалите алагаи, а воините избутваха избягалия демон напред със стената от щитове. Накрая съществото отстъпи назад до самия ръб на ямата и воините на това място се разпръснаха.

Джардир беше сред онези, които мушкаха с копията си, за да изтикат демона в трапа с еднопосочни защити.

— Светлината на Еверам да те изгори! — извика той и го удари. Демонът направи крачка назад и падна в ямата.

Това бе най-великият момент в живота на Джардир.

Джардир се огледа наоколо из мястото за засада. Двама дал’шаруми бяха приковали с копията си огнения демон под водата и той се давеше в плиткия басейн. Водата димеше и кипеше, докато съществото се мяташе, но воините го държаха здраво до последното потрепване.

Раненият воин примамка изглеждаше достатъчно здрав, но Мошкама, воинът с откъснатия крак, лежеше в локва кръв, задъхан и блед. Той улови погледа на Джардир и ги повика двамата с Хасик при себе си.

— Довърши ме — изпъшка той. — Не искам да живея сакат.

Джардир погледна Хасик.

— Направи го — нареди му Хасик. — Не е редно да го оставяме да се мъчи.

Джардир си припомни за миг Абан. На колко ли мъка беше обрекъл своя приятел, отказвайки му смъртта на воин?

Дълг на един дал’шарум е да подкрепя братята си както в смъртта, така и в живота — беше му казал Керан.

— Духът ми е готов — изрече дрезгаво Мошкама. Със слаби, треперещи пръсти той разгърна робата си, отмести бронята си от плочки печена глина, зашити в плата, и откри гърдите си. Джардир го погледна в очите и видя чест и смелост. Неща, които жестоко му липсваха на Абан.

Той с гордост го прониза с копието си.

— Добре се справи, мишок — каза Хасик, когато роговете забучаха и известиха липсата на каквито и да било алагаи в Лабиринта, останали живи или извън траповете. — Очаквах да си подмокриш бидото, но ти се държа като мъж.

Той дръпна нова глътка от манерката с коузи и я подаде на Джардир.

— Благодаря ти — отвърна Джардир, отпи мощно и се престори, че резливата течност не изгаря гърлото му. Хасик все още го плашеше, но офицерите се оказаха прави — след като вече бяха пролели заедно кръв в Лабиринта, нещата се бяха променили. Сега двамата бяха братя.

Хасик крачеше напред-назад.

— Винаги след алагай’шарак кръвта ми кипи — каза той. — Проклятието на Ний да стигне дамаджите, които наредиха знатният харем да не се отваря преди изгрев.

Неколцина воини изсумтяха в съгласие.

Джардир си припомни воина, който бе отнесъл една дживах’шарум зад завесите тази сутрин и лицето му се напълни с кръв.

Хасик видя изражението му.

— Това те възбужда, а, мишок? — изсмя се той. — Пикльовият син май няма търпение да обладае първата си жена?

Джардир не каза нищо.

— Бидо-небидо, мисля, че тоз и утре ще си бъде момче! — разсмя се Маник, друг воин. — Прекалено малък е да знае за какво точно служат танцьорките по възглавниците!

Джардир отвори уста, но бързо я затвори обратно. Нарочно го задяваха. Каквото и да се бе случило в Лабиринта, той все още беше ний’шарум, докато дама’тингата не предскажеше смъртта му. Всеки един от воините можеше да го убие и за най-дребната дързост.

Ненадейно Хасик застана на негова страна.

— Оставете мишока на мира — рече той. — Той ми е аджин’пал. Ако се подигравате на него, подигравате се и на мен.

Маник се наточи за предизвикателството, но Хасик беше млад и силен. Впериха погледи един в друг, но миг по-късно Маник се изплю в прахта.

— Ха — каза той. — Не си струва да те изкормя само за да се подиграя на някакво момче.

Обърна се и си тръгна.

— Благодаря ти — каза Джардир.

— Няма защо — отвърна Хасик и сложи ръка на рамото му. — Дълг на аджин’палите е да се грижат един за друг, а и няма да си първото момче, уплашило се повече от танцьорките по възглавниците, отколкото от алагаите. Дама’тингите учат дживах’шарумите на сексуално изкуство, но офицерите не ни преподават нищо подобно в шараджа.

Джардир усети как лицето му се пълни с кръв, докато се чудеше какво го чака на възглавниците зад завесата, щом паднат всички воали.

— Не се бой — успокои го Хасик и го плесна по рамото. — Ще те науча как да накараш една жена да вие.

Те привършиха манерката и на лицето на Хасик се изписа порочна усмивка.

— Хайде, мишок. Знам къде можем да се позабавляваме междувременно.

— Къде отиваме? — попита Джардир, олюлявайки се, докато Хасик го водеше през Лабиринта. От коузито му се виеше свят, а усещаше крайниците си несигурни. Стените сякаш се местеха по свое усмотрение.

Хасик се обърна с широка усмивка. Пролуката в зъбите му, където Керан го бе ударил през първата нощ на Джардир в Каджи’шараджа, беше черна дупка на лунната светлина.

— Да отиваме ли? — попита Хасик. — Че ние пристигнахме.

Джардир се огледа смутено и в този момент пред очите му експлодира цветна светлина, щом Хасик го фрасна в лицето.

Преди да успее да отреагира, Хасик го възседна и го закова по лице в прахта.

— Обещах ти да те науча как да накараш една жена да вие — каза той. — За този урок ти ще си жената.

— Не! — извика Джардир и заблъска, но Хасик заби лицето му в земята и ушите на Джардир закънтяха. Тежкият воин го задържа на земята с една ръка, извивайки тази на момчето зад гърба му, а с другата смъкна бидото му.

— Май ще свалиш бидото два пъти за една нощ, мишок! — изсмя се той.

Джардир усещаше вкуса на кръв и кал в устата си. Опита се да прегърне болката, но за пръв път това беше отвъд силите му и виковете му заехтяха из Лабиринта.

Още плачеше, когато дама’тингата го намери.

Тя се плъзна към него като призрак с белите си роби, които нежно надигаха прахта след нея. Джардир спря да хлипа и зяпна. Изведнъж реалността се проясни и той се втурна да вдига бидото си. Обзе го ужасен срам и скри лицето си.

Дама’тингата изцъка с език.

— Ставай, момче! — сопна му се тя. — Изправяш се срещу алагаи, но цивриш като жена за подобна дреболия? На Еверам му трябват дал’шаруми, не кхафити!

На Джардир му се прииска стените на Лабиринта да паднат и да го смажат, но никой не се противеше на заповедите на една дама’тинга. Той се изправи, изтри сълзите си с длани и избърса носа си.

— Така е по-добре — каза дама’тингата, — макар да е малко късно. Никак не ми се нрави факта, че дойдох чак дотук, за да предскажа живота на един страхливец.

Думите пронизаха Джардир. Той не беше страхливец.

— Как ме намери?

Тя шътна и му махна с ръка.

— От години знам, че ще те намеря тук.

Джардир я зяпна невярващо, но по отношението й си личеше, че вярата му въобще не я интересуваше.

— Ела тук, момче, да те огледам по-добре — нареди му тя.

Джардир изпълни заръката, а дама’тингата сграбчи лицето му и го завъртя така, че да го освети луната.

— Млад и силен — каза тя. — Но такива са всички, които стигат дотук. По-млад си от останалите, ала това рядко води до нещо добро.

— За да предскажеш смъртта ми ли си тук?

— Че и дързък — промърмори тя. — Все още може да има надежда за теб, момче. На колене, момко.

Той изпълни заръката й, а дама’тингата постла бяло сукно, за да опази чистата си роба от прахта на Лабиринта, и коленичи с него.

— Какво ме интересува смъртта ти? — попита тя. — Тук съм, за да предскажа живота ти. Смъртта е между теб и Еверам.

Тя бръкна в робата си и извади малка кесия, изработена от дебел черен филц. Отпусна връзките и изсипа съдържанието й, което изтрака в свободната й ръка. Джардир видя над дузина предмети, черни и гладки като обсидиан, по които бяха издълбани защити, светещи в червено насред мрака.

— Алагай хора — каза тя и вдигна предметите към него. Джардир ахна и се отдръпна, щом чу името. Тя задържа полираните демонски кости, издялани като многостенни зарове. Дори без да ги докосва, Джардир усещаше глухото туптене на злокобната им магия.

— Пак ли те достраша? — попита кротко дама’тингата. — Какъв смисъл биха имали защитите, ако не ни позволяваха да ползваме магията на алагаите за наши цели?

Джардир се окопити и отново се наведе напред.

— Дай ръка — нареди му тя и остави филцовата кесия в скута си, а заровете отгоре й. Тя бръкна в робата си и извади остър крив нож с издълбани защити по повърхността му.

Джардир протегна ръка, като я застави да не трепери. Рязването стана бързо, а дама’тингата стисна раната и оцапа ръката си с кръв. Взе алагай хора в двете си ръце и ги разтресе.

— Еверам, дарителю на светлина и живот, умолявам те, дари скромния си слуга със знание за онова, що ще го срещне. Кажи ми за Ахман, син на Хошкамин, последен потомък от рода Джардир, седмия син на Каджи.

Докато тресеше зарчетата, сиянието им се усилваше и те заблестяха през пръстите й като горещи въглени. Хвърли ги и костите се разпръснаха по земята пред тях.

Тя сложи ръце на коленете си и се наведе напред, изучавайки светещите знаци. Жената се опули и изсъска. Изведнъж, забравила за прахта, която можеше да оцапа чисто бялата й роба, дама’тингата запълзя съсредоточено наоколо, опитвайки се да разчете посланието, докато пулсиращото сияние на защитите бавно изстиваше.

— Тези кости трябва да са били изложени на светлина — промърмори тя и ги събра.

Отново го поряза и изрече заклинанието, докато тръскаше усилено, и заровете лумнаха пак. Тя ги хвърли.

— Не може да бъде! — извика тя, грабна костите и ги хвърли трети път. Дори Джардир забеляза, че мотивът им не се е променил.

— Какво е това? — осмели се да попита той. — Какво виждате?

Дама’тингата го погледна и присви очи.

— Бъдещето не е твое, за да го знаеш, момче — каза тя.

Джардир се сви заради гневния й тон, без да е сигурен дали е такъв заради безочието му, или заради това, което бе видяла.

Може би заради двете. Какво ли й бяха казали заровете? В ума му изникна споменът за грънците, които бе позволил на Абан да открадне от Баха кад’Еверам, и се зачуди дали тя не можеше да види и този грях.

Дама’тингата събра костите, върна ги в кесията и се изправи. Скри торбичката и изтръска прахта от робата си.

— Върни се в шатрата на Каджи и прекарай остатъка от нощта в молитви — нареди му тя и изчезна в сенките тъй бързо, че Джардир се зачуди дали въобще е идвала.

Керан го събуди с ритник, докато воините около него все още спяха.

— Ставай, мишок — каза офицерът. — Дама’тингата те вика.

— Сега ли ще сваля бидото? — попита Джардир.

— Мъжете казаха, че снощи си се бил добре — рече Керан, — но това не го решавам аз. Само един може да даде на ний’шарума черните одежди.

Офицерът го придружи до вътрешните зали на Шарик Хора. Джардир усещаше студения каменен под под босите си крака като свещен.

— Офицер, може ли да ви попитам нещо? — каза Джардир.

— Това може и да е последният въпрос, на който ще ти отговоря като твой наставник — отвърна Керан, — така че гледай да е добър.

— Когато дама’тингата дойде за вас, колко пъти хвърли заровете?

Офицерът го мерна с поглед.

— Веднъж. Те винаги хвърлят само веднъж. Заровете никога не лъжат.

Джардир искаше да продължи разговора, но двамата свиха зад един ъгъл, където ги чакаше Дама Кхеват. Кхеват беше най-суровият от всички учители на Джардир, същият, който го бе нарекъл камилска пикня и го бе хвърлил в отпадъчната яма заради безочието на момчето.

Офицерът сложи ръка на рамото на Джардир.

— Внимавай с езика, момче, ако искаш да си го запазиш — прошепна той.

— Еверам да бъде с вас — поздрави ги Кхеват. Офицерът се поклони и Джардир последва примера му. Даматът кимна и Керан се врътна на пета и изчезна.

Кхеват съпроводи Джардир в стаичка без прозорци, препълнена с купчини листове, която миришеше на мастило и масло от лампите. Мястото изглеждаше по-подходящо за кхафит или за жена, но дори тази стая бе изпълнена с костите на мъже. От тях бе направен столът, към който Джардир бе насочен, както и писалището, зад което седна Кхеват. Дори купчините листове бяха затиснати с черепи.

— Продължаваш да ме изненадваш, сине на Хошкамин — каза Кхеват. — Не ти повярвах, когато се зарече да заслужиш достатъчно слава за теб и за баща ти, но ти, изглежда, си решен да ми докажеш, че съм сгрешил.

Джардир сви рамене.

— Направих това, което всеки воин би направил.

Кхеват се разсмя.

— Воините, които съм познавал, не са били толкова скромни. Един си убил съвсем сам, а за други пет си помогнал, а си на колко? Тринайсет?

— Дванайсет — каза Джардир.

— Дванайсет — повтори Кхеват. — Снощи си помогнал и на Мошкама да умре. Малко са ний’шарумите, които биха понесли подобно нещо.

— Беше му дошло времето — каза Джардир.

— Така е — съгласи се Кхеват. — Мошкама нямаше синове. Като негов брат в смъртта, на теб се пада да избелиш костите му за Шарик Хора.

Джардир се поклони.

— За мен ще бъде чест.

— Твоята дама’тинга дойде снощи при мен — каза Кхеват.

Джардир го погледна напрегнато.

— Ще сваля ли бидото?

Кхеват поклати глава.

— Тя каза, че си прекалено млад. Да те върнем в алагай’шарак без допълнително обучение и време да пораснеш, само щяло да коства на каджи един воин.

— Не ме е страх да умра — заяви Джардир, — щом това е иневера.

— Думи на истински шарум — каза Кхеват, — но нещата не са толкова прости. Тя заповяда да ти се забрани достъпът до Лабиринта, докато не пораснеш.

Джардир се намръщи.

— Значи ще се върна посрамен в Каджи’шараджа, след като съм стоял сред истински мъже?

Даматът поклати глава.

— Законът е недвусмислен по този въпрос. Никое момче, което види шатрата на шарумите, няма правото да се върне в шараджа.

— Но ако не мога да се върна там и не мога да застана сред мъжете… — започна Джардир, ала изведнъж сериозността на положението му се изясни.

— Аз… ще стана кхафит? — попита той и за пръв път в живота му го облада абсолютен страх. Страхът, който изпита от дама’тингата, не бе нищо в сравнение с този. Той усети как кръвта напусна лицето му, щом си спомни молбите на Абан за живота му.

Предпочитам да умра — помисли си той. — Ще нападна първия дал’шарум, когото видя, и няма да му оставя друг избор, освен да ме убие. По-добре мъртъв, отколкото кхафит.

— Не — отвърна даматът и Джардир усети как сърцето му заби отново. — Вероятно такива неща не са от голямо значение за дама’тингата, тъй като дори най-низшият кхафит стои над жената, но аз няма да позволя воин, който е посрещнал всяко свое изпитание, да падне толкова ниско. От времето на Шар’Дама Ка насам, ако някое момче пролее алагайска кръв в Лабиринта, получава черните си одежди. Дама’тингата позори всички ни със заповедта си и каквато и помощница да е на Еверам, тя е просто жена и не може да разбере как ще се отрази това на сърцата на всички шаруми.

— Тогава какво ще стане с мен? — попита Джардир.

— Ще влезеш в Шарик Хора — каза Кхеват. — Вече говорих с Дамаджи Амадеверам. С неговата благословия дори дама’тингата не може да ти го забрани.

— Ще стана духовник? — попита Джардир. Опита се да скрие недоволството си, но гласът му прозвуча кресливо и той разбра, че не е успял.

Кхеват се засмя.

— Не, момче, съдбата ти все още е в Лабиринта, но ще останеш да се учиш тук с нас, докато не бъдеш готов. Учи здраво и може да станеш кай’шарум още преди връстниците ти да са свалили бидата.

— Това ще бъде твоята килия — каза Кхеват, като заведе Джардир до стая, разположена дълбоко в недрата на Шарик Хора.

Стаята беше три на три метра, квадрат, врязан в пясъчника, с твърдо дъсчено легло в един от ъглите. Вратата беше тежка и дървена, но на нея нямаше резе или лост. Единствената светлина идваше от лампа в коридора и се процеждаше през решетката на прозореца на вратата. В сравнение с общото помещение и каменния под на Каджи’шараджа, дори това място щеше да му се стори луксозно, ако не беше срамът, който го бе довел тук, и отказаните му удоволствия от шатрата Каджи.

— Тук ще постиш и ще гониш демоните от ума си — рече Кхеват. — Обучението ти ще започне на сутринта.

Той си тръгна и стъпките му се отдалечиха по коридора, докато не се възцари пълна тишина.

Джардир се отпусна на леглото и сключи ръце пред себе си, за да опре глава на тях. Тази поза обаче му напомни за Хасик и в него се разбушуваха гняв и срам, докато не стана непоносимо. Той скочи на крака, хвана леглото и с вик го удари в стената. Хвърли го на земята, зарита дъските и разкъса чаршафа, а накрая запъхтян и пресипнал се озова насред купчина от трески и конци.

Изведнъж обаче Джардир осъзна какво бе сторил и се изправи, но шумотевицата не предизвика никаква реакция. Помете останките в ъгъла и започна шарукин. Отработените движения на шарусахк го накараха да се вглъби така, както никоя молитва не можеше.

Събитията от последната седмица се завихриха около него. Абан вече беше кхафит. Това засрами Джардир, но той прегърна чувството и видя истината зад него. Абан през цялото време е бил кхафит и Хану Паш показа това. Джардир бе отложил волята на Еверам, но не й беше попречил. Никой не би могъл.

Иневера — помисли си той и прегърна загубата.

Помисли си за славата и въодушевлението от избиването на демоните в Лабиринта и прие, че може да минат много години, преди да изпита отново подобна радост. Заровете бяха отсекли.

Иневера.

Отново се сети за Хасик, но това не беше иневера. Там Джардир се бе провалил. Беше сглупил, като пи коузи в Лабиринта. Беше сглупил, като се довери на Хасик. Като спря да се пази.

Телесната болка и кръвта в изпражненията му вече ги беше прегърнал. Дори унижението. Беше виждал и други възседнати момчета в шараджа и можеше да се справи с това чувство. Това, което не можеше да приеме, беше фактът, че сега Хасик крачеше сред дал’шарумите и си мислеше, че е победил, че Джардир се е пречупил.

Момчето се намръщи. Може и да съм се пречупил — призна си той наум, — но счупените кости заздравяват и стават по-силни, а аз ще си получа своето.

Нощта дойде и той разбра това единствено по изгасянето на лампата в коридора, при което в килията му настъпи непрогледен мрак. Тъмнината не пречеше на Джардир. Нямаше защити на света, които да надминат тези на Шарик Хора, а дори и без тях духовете на безброй воини пазеха храма. Всеки алагай, стъпил на това свещено място, би пламнал, сякаш е зърнал слънцето.

Джардир нямаше да заспи дори и да искаше, затова продължи с шарукина си, повтаряйки движенията отново и отново, докато не станаха част от него, естествени като въздуха в дробовете му.

Когато вратата на килията му се отвори с прискърцване, Джардир мигновено застана нащрек. Припомняйки си първата нощ в Каджи’шараджа, той се изниза безшумно встрани от вратата и зае бойна стойка. Пожелаеха ли ний’даматите да му устроят подобно посрещане, щяха да съжаляват за това.

— Ако исках да те нараня, нямаше да те пратя тук на обучение — каза познат женски глас. Лумна червена светлина и освети онази дама’тинга, която бе срещнал миналата нощ. Тя държеше малък сияещ демонски череп с издълбани защити, които светеха яростно в мрака. В светлината пролича, че тя го гледаше право в очите, сякаш през цялото време е знаела къде се намира.

— Вие не сте ме изпратили тук — осмели се да каже Джардир. — Казали сте на Дама Кхеват да ме върне посрамен обратно в Каджи’шараджа!

— А знаех, че той никога няма да го направи — отвърна дама’тингата, пренебрегвайки обвинителния му тон. — Нито пък щеше да те направи кхафит. Нямаше друг избор, освен да те изпрати тук.

— Без почит — рече Джардир, стиснал юмруци.

— В безопасност! — изсъска дама’тингата и вдигна алагайския череп. Защитите заблестяха още по-ярко и пастта му изкашля пламък. Джардир усети топлинната вълна по лицето си и се отдръпна.

— Не се осмелявай да ме съдиш, ний’шарум — каза дама’тингата. — Ще действам така, както сметна за най-добре, а ти ще правиш това, което ти се казва.

Джардир усети как гърбът му опря в стената и разбра, че не може да отстъпи по-назад. Той кимна.

— Научи всичко по силите ти, докато си тук — нареди му тя, преди да си тръгне. — Наближава Шарак Ка.

Думите подействаха на Джардир като физически удар. Шарак Ка. Последната битка наближаваше и той щеше да участва в нея. Всичките му земни грижи се изпариха на мига, когато тя затвори вратата и отново го остави в тъмнината.

Не след дълго лампата в коридора отново замъждука и по вратата се потропа леко. Джардир отвори на най-малкия син на Кхеват, Ашан. Той беше слабо момче в бидо, което продължаваше нагоре и обгръщаше рамото му. Тези одежди го отличаваха като ний’дама, обучаващ се духовник. Носеше бяло було на устата си, за което Джардир знаеше, че се слага през първата година от обучението, когато на ний’даматите им бе забранено да говорят.

Момчето го поздрави с кимване, а после забеляза останките от леглото в ъгъла. Намигна и се поклони леко, сякаш Джардир бе преминал някакъв таен тест. Ашан тръсна глава в посока надолу по коридора и се отправи нататък. Джардир схвана мисълта му и го последва.

Стигнаха до просторна зала с излъскан мраморен под. Десетки дамати и ний’дамати, може би всеки един от племето, бяха стъпили здраво на пода и упражняваха шарукин. Момчето махна на Джардир да го последва, двамата заеха местата си в нийските редици и се включиха в бавния танц на телата, които преминаваха гладко от поза в поза, а цялата зала дишаше в синхрон.

Много от формите бяха непознати за Джардир и преживяването нямаше нищо общо с обичайните за него брутални уроци, в които Керан и Кавъл крещяха ругатни по момчетата, биеха с камшик всеки, чиято форма не беше идеална, и изискваха да преминават от поза в поза все по-бързо и по-бързо. Тренировката на даматите преминаваше в пълно мълчание, като се обучаваха единствено докато гледат водещия дама и другарите си. Джардир реши, че свещениците са разглезени слабаци.

Сеансът приключи след час. Изведнъж помещението зажужа от приказките на даматите, които се разделиха на групички и излязоха. Придружителят на Джардир му даде знак да остане и те се присъединиха към останалите ний’дамати.

— Имате нов брат — заяви Дама Кхеват на момчетата и посочи Джардир. — Едва дванайсетгодишен под бидото си, Джардир, син на Хошкамин, има алагайска кръв по ръцете си. Той ще остане, за да научи практиките на даматите, докато дама’тингата не реши, че е достатъчно голям за черните одежди.

Останалите момчета кимнаха тихо в поклон към Джардир.

— Ашан — повиши глас даматът, — Джардир ще се нуждае от помощ с шарусахк. Ти ще го обучиш.

Ашан кимна. Джардир изсумтя. Ний’дама? Ще учи него? Ашан дори не беше по-голям, а Джардир си бе спечелил място пред много по-големи момчета на опашката за каша на ний’шарумите.

— Мислиш, че нямаш нужда от обучение ли? — попита Кхеват.

— Не, разбира се, че не го мисля, уважаеми дама — каза бързо Джардир и се поклони на духовника.

— Но смяташ, че Ашан не заслужава да те обучава? — настоя Кхеват. — Все пак той е само един ний’дама, послушник, който не е достатъчно голям, за да говори, а ти си стоял сред мъже в алагай’шарак.

Джардир сви рамене безпомощно, тъй като изпитваше точно тези чувства, но се страхуваше, че това е капан.

— Добре тогава — каза Кхеват. — Ще се биеш с Ашан. Ако го победиш, ще ти назнача по-достоен инструктор.

Останалите послушници се отдръпнаха в кръг на излъскания мраморен под. Ашан застана в средата и се поклони на Джардир.

Джардир хвърли един поглед към Дама Кхеват и отвърна с поклон.

— Моите извинения, Ашан — каза той, когато се приближиха един към друг, — но ще трябва да те победя.

Ашан замълча и зае бойната стойка на шарусахк. Джардир стори същото и Кхеват плесна с ръце.

— Начало! — извика даматът.

Джардир се хвърли напред и със стегнати пръсти се прицели в гърлото на Ашан. С тази хватка бързо щеше да изкара момчето от играта, без да го увреди трайно.

Ашан обаче го изненада, извъртя се плавно от пътя му и го ритна отстрани, с което го просна на земята.

Джардир бързо се превъртя на крака, сипейки ругатни по свой адрес, задето е подценил момчето. Отново нападна с вдигната защита и се престори, че ще удари Ашан в челюстта. Когато момчето тръгна да блокира, Джардир се завъртя и се направи, че ще го ръгне с лакът в срещуположния бъбрек. Ашан отново се премести, за да отвърне, но Джардир пак се завъртя, за да нанесе истинския си удар — спъване с крак, което щеше да допълни с лакът в гърдите, просвайки ний’дамата по гръб на пода.

Но кракът, който Джардир искаше да замете, не беше там, където очакваше, и ритникът му срещна само въздуха. Ашан го хвана за крака и използва собствената му сила срещу него, като направи хватката, която Джардир му бе намислил. Щом Джардир падна, Ашан заби лакътя си в гърдите му и му изкара въздуха. Ний’шарумът падна тежко на пода и си удари главата, но тръгна да се изправя още преди да е усетил болката. Нямаше да позволи да го победят!

Преди да намести ръце и крака обаче, те бяха изритани изпод него. Той отново се стовари на земята и усети как ходило натисна кръста му. Вършеещият му ляв крак беше уловен, както и дясната му ръка, след което Ашан задърпа здраво, заплашвайки да изкара крайниците му от ставите.

Джардир изкрещя, а очите му се замъглиха от болка. Той прегърна чувството и когато зрението му се проясни, забеляза, че дама’тингата го наблюдава от тънещата в сянка арка към коридора.

Тя поклати забулената си глава и си тръгна.

Дълбоко в недрата на Шарик Хора Джардир не можеше да отличи деня от нощта. Спеше, когато даматите му казваха, ядеше, когато му даваха храна, и изпълняваше заповедите им през останалото време. Шепа дал’шаруми също обитаваха храма и се обучаваха за кай’шаруми, но освен него други ний’шаруми нямаше. Той беше най-нищожният от нищожните и когато си помислеше как онези, които се втурваха да изпълняват всяка негова команда, като Шанджат, Джурим и останалите, дори в този момент може да свалят бидата си, срамът му заплашваше да го погълне.

През първата година той бе сянка на Ашан. Без дори дума да промълви, ний’даматът научи Джардир на това, което му бе нужно, за да оцелее сред духовниците. Кога да се моли, кога да коленичи, как да се покланя и как да се бие.

Джардир беше подценил жестоко бойните умения на даматите. Може и да им бе забранено копието, но и най-слабите от тях можеха да се изправят срещу които и да са двама дал’шаруми, използвайки изкуството на ръкопашния бой.

Но боят беше нещо, което Джардир разбираше. Той се отдаде изцяло на обучението си и губеше срама си в безспирно изменящите се форми. Дори след като изгаснеха лампите, той продължаваше да упражнява шарукин часове наред в мрака на миниатюрната си килия.

След като щавачите отнесоха кожата на Мошкама, Джардир и Ашан взеха тялото, извариха го в мазнина и извадиха костите, които оставиха да се избелят на слънце върху костните минарета, пронизващи дълбоко небето над пустинята. Дживах’шарумите бяха напълнили три шишенца сълзи за тялото му и те бяха смесени с лака, с който щяха да намажат костите, преди да ги дадат на занаятчиите. Костите на Мошкама и сълзите на тъгуващите по него щяха да добавят към славата на Шарик Хора и Джардир мечтаеше един ден и той да стане едно със свещения храм.

Имаше и други задачи, не така удовлетворителни или благородни. Всеки ден прекарваше часове наред в изучаване на говора върху хартия, като използваше пръчка, за да преписва думите от Евджаха в кутия с пясък, докато ги казваше на глас. Това изкуство му изглеждаше безсмислено и неподходящо за воин, но Джардир вземаше под внимание думите на дама’тингата и се трудеше усърдно, усвоявайки бързо буквите. След това учи математика, история, философия и накрая защитаване. Това той поглъщаше жадно. Всичко, което можеше да нарани или да попречи на алагаите, заслужаваше безусловното му внимание.

Офицер Керан идваше по няколко пъти на седмица и часове наред помагаше на Джардир да изглади техниката си с копието, докато даматите книжовници му преподаваха тактика и история на войната от времето на Избавителя насам.

— Войната не се изчерпва само с храброст на бойното поле — каза Дама Кхеват. — Евджахът ни учи, че войната в най-чистия си вид е измама.

— Измама ли? — попита Джардир.

Кхеват кимна.

— Както заблуждаваш с копието си, така и мъдрият водач трябва да замаже очите на врага си още преди да се е състояла самата битка. Когато е силен, трябва да изглежда слаб. Когато е слаб — да изглежда готов за бой. Намира ли се достатъчно близо, за да нападне, трябва да изглежда прекалено далече, за да представлява опасност. Когато се прегрупира, враговете му трябва да вярват, че ги грози атака. Точно по този начин водачът кара своя враг да изчерпва силите си, докато пести своите.

Джардир наклони глава.

— Не е ли по-достойно да се изправиш срещу врага лице в лице?

— Не сме построили Великия Лабиринт, за да се втурнем напред и да срещнем алагаите лице в лице — отвърна Кхеват. — По-голямо достойнство от победата няма, а за да победиш, трябва да се възползваш от всяко предимство, голямо или малко. Това е същината на войната, а войната е същината на всичко, на нея разчита както най-низкият кхафит, отишъл да търгува на пазара, така и Андрахът, който слуша молби в двореца си.

— Разбирам — каза Джардир.

— Измамата зависи от това колко потаен умееш да бъдеш — продължи Кхеват. — Ако шпиони научат за измамата ти, те ще ти отнемат цялата сила. Великият водач трябва да запази в тайна своите измами така добре, че дори вътрешният му кръг и понякога дори той самият да не ги знае, докато не дойде време за нападение.

— Но защо въобще да воюваме, Дама? — осмели се да попита Джардир.

— Ъм? — отвърна Кхеват.

— Всички ние сме деца на Еверам — каза Джардир. — Врагът са алагаите. Нуждаем се от всеки, за да се изправим срещу тях, а в същото време се избиваме един друг ежедневно под слънцето.

Кхеват го погледна и Джардир не беше сигурен дали въпросът му е подразнил дамата, или му се е понравил.

— Единство — отвърна даматът накрая. — На война мъжете се изправят един до друг и именно тази обединена мощ ги прави силни. Самият Каджи го казва по време на завоеванията си в зелените земи: „Всяка капка кръв си струва, за да плати цената на единството. По-добре сто хиляди души да се изправят заедно срещу нощта и несметните войски на Ний, отколкото сто милиона, треперещи насаме.“ Никога не забравяй това, Ахман.

Джардир се поклони.

ПЕТА ГЛАВА

ДЖИВАХ КА

313–316 СЗ

Трима ний’дамати тръгнаха към него от всички страни и макар да не я виждаше, Джардир усещаше, че дама’тингата го наблюдава. Тя винаги наблюдаваше.

Той прегърна мига, както правеше с болката, и остави всякакви земни грижи да изпаднат от него. След повече от пет години в Шарик Хора вече постигаше вътрешен мир веднага щом го пожелаеше. Джардир не съществуваше. Те не съществуваха. Тя не съществуваше. Там беше само танцът.

Ашан го нападна пръв и Джардир се престори, че блокира, но се извъртя и скочи настрани, за да удари Халван в гърдите, а ритникът на Ашан удари единствено въздуха. Джардир хвана ръката на Халван и го извъртя с лекота до земята. Можеше да откъсне ръката от сухожилието, но по-голямото изпитание за уменията му бе да остави съперниците си невредими.

Шевали изчака Ашан да се възстанови, преди да нападнат заедно Джардир, и то в синхрон, който би накарал всеки екип от дал’шаруми да се гордее.

Това почти нямаше значение. Ръцете и бедрата на Джардир бяха загубили очертанията си, блокираните им удари бяха ритъмът на барабан, който той следваше до неизбежния му край. На петия си удар Шевали откри врата си за миг и после, както винаги ставаше накрая, Джардир и Ашан се изправиха един срещу друг.

Бидейки наясно с бързината на Джардир, Ашан се опита да го сграбчи, но годините бяха добавили месо към костите на Джардир. На седемнайсет той бе по-висок от повечето мъже, а безспирните тренировки бяха превърнали жилавите му мускули в чиста, стегната маса. Миг след като се бяха вкопчили, Ашан лежеше прикован на земята.

Ашан се разсмя, отдавна изкарал годината мълчание.

— Един ден ние ще те победим, ний’шарум!

Джардир му подаде ръка, за да се изправи.

— Този ден няма да дойде.

— Така е — намеси се Дама Кхеват. Джардир се обърна, когато кръгът от момчета и инструктори се раздели и напред пристъпи духовникът, придружен от дама’тингата. Джардир усети как лицето му изстина.

Тя държеше черна роба.

Дама’тингата го отведе в тайна стая, където със собствените си ръце отви бидото му и го издърпа. Джардир се опита да прегърне допира на ръцете й върху голата му кожа, но дама’тингата бе единствената жена, която някога го бе докосвала толкова интимно, и за пръв път от години насам той не успя да намери покой. Тялото му реагира на нейния допир и той се уплаши, че тя ще го убие за неговата непочтителност.

Дама’тингата обаче не каза нищо за неговата възбуда, докато го увиваше с черна препаска на мястото на бидото му, а после му сложи широки шалвари, тежки сандали и роба на дал’шарум.

След осемте години с бидо, Джардир очакваше всякакво облекло да му се стори странно, но не беше готов за тежестта на бронираните черни одежди на дал’шарумите. Плочки и ивици печена глина бяха здраво захванати в пришити джобчета по цялата дреха. Плочките можеха да го предпазят от силна атака, Джардир го знаеше, но при сблъсък се чупеха и трябваше да се сменят след всеки удар.

Той така се разсея, че отначало не забеляза булото, което тя върза на врата му, а то беше бяло. Щом осъзна това, дъхът му секна звучно.

— Да не си помисли, че времето ти сред даматите е било безсмислено, сине на Хошкамин? — попита дама’тингата. — Ти ще се върнеш обратно при своите братя от дал’шарум като техен господар, кай’шарум.

— Но аз съм само на седемнайсет! — каза Джардир.

Дама’тингата кимна.

— Най-младият кай’шарум от векове насам. Точно както беше най-младият, който свали въздушен демон, и най-младият, оцелял след алагай’шарак. Кой би могъл да каже какво ли още ще постигнеш?

— Ти можеш — отвърна Джардир. — Заровете ти казаха.

Дама’тингата поклати глава.

— Мога да видя съдбата, към която душата ти се стреми, но пътят е изпълнен с опасности и има вероятност да не успееш да я постигнеш.

Тя загърна лицето му с белия воал. Допирът й му се стори почти като милувка.

— Бъдещето ти ще те изправи пред много изпитания. Концентрирай се върху настоящето. Когато днес се завърнеш в шатрата на Каджи, един от шарумите ще те предизвика. Ти трябва да…

Джардир вдигна ръка, за да я прекъсне. Очите на дама’тингата пламнаха от безочието му.

— Моите уважения — каза Джардир, припомняйки си опашките за каша в Каджи’шараджа, — но светът на шарумите го разбирам. Ще пречупя нападателя пред всички, преди някой да посмее да последва примера му.

Дама’тингата го погледна за миг и сви рамене, но очите й подсказваха, че се усмихва.

Джардир гордо прекрачи тренировъчните площадки на каджи, следван от Дама Кхеват и дама’тингата. Дал’шарумите спираха тренировките си при вида му и разпозналите го зашептяха, след като видяха лицето на Джардир. Един от тях се разсмя гръмогласно.

— Вижте, бе! Мишокът се завръща! — викна Хасик със същото подсвиркващо „с“, макар да бяха минали толкова години. Големият воин удари тъпо земята с копието си. — Отне му само пет години да свали бидото!

Неколцина други воини се разсмяха при тези думи.

Джардир се усмихна. Обичайно шарумите изпробваха характера на новия кай и беше иневера, че точно Хасик дръзна. Мощният воин все още беше по-едър от Джардир, ала той не изпита страх, докато крачеше напред.

Хасик го погледна от горе на долу студено, безстрашно.

— Може и да си се заметнал с бял воал, но си оставаш пикльов син — надсмя му се той достатъчно тихо, за да не го чуят останалите.

— О, Хасик, моят аджин’пал! — рече Джардир на висок глас. — Още ли ти викат Свирчо? С радост бих те облекчил от още няколко зъба, че да излекуваме тая твоя мъка, ако желаеш.

Всички шаруми наоколо се разсмяха. Джардир ги огледа и разпозна много, които му бяха служили, докато беше ний ка.

Хасик изръмжа и се хвърли напред, но Джардир направи крачка встрани, извъртя се и го удари с ритник, който повали грамадния воин по гръб в прахта. Джардир изчака търпеливо, докато намръщилият се Хасик скочи обратно на крака невредим.

— Ще те убия за това — зарече се Хасик.

Джардир се усмихна, докато четеше всяко движение на Хасик, сякаш бе написано в пясъка. Хасик се втурна напред и ръгна здраво с копието си, но Джардир се извъртя, плесна върха на копието настрани и Хасик залитна нататък, загубил равновесие. Обърна се и замахна с копието като с тояга, но Джардир се изви назад като палмово дърво на вятъра и избегна удара, без да помръдне краката си и на сантиметър. Преди Хасик да успее да се съвземе, Джардир се изправи със замах, грабна оръжието с две ръце, ритна нагоре между тях и пречупи дебелата дървена дръжка. Продължението на ритника фрасна Хасик право в лицето.

Чу се удовлетворително пукане, когато челюстта на Хасик се строши, но Джардир не спря дотам. Хвърли върха на копието, а с другия край в ръка тръгна напред, докато Хасик усилено се опитваше да се изправи на крака.

Хасик замахна с юмрук и Джардир се изуми, че някога бе смятал тези юмруци за прекалено бързи, за да ги проследи. След годините, прекарани в компанията на дамати, сега му се струваше, че юмрукът пълзи. Хвана китката на Хасик и я изви здраво, като усети как ръката изпука от сухожилието. Хасик изкрещя, когато Джардир замахна с края на копието и строши коляното на воина. Хасик се свлече и Джардир го преобърна с ритник по корем. Беше изцяло в правото си да убие Хасик и насъбралите се най-вероятно очакваха да го направи, но Джардир не беше забравил стореното от Хасик в Лабиринта.

— Сега, Хасик — каза той пред очите на всички воини от племето каджи, — аз ще науча теб да бъдеш жена.

Той вдигна края на копието.

— А мъжът ще бъде ето това.

— Пази го да не падне от срам върху копието си — заръча Джардир на Шанджат, докато теглеха Хасик към шатрата на дама’тингата, виещ от болка и унижение. — Не бих искал някаква трайна вреда да сполети моя аджин’пал.

— Както желае моят кай’шарум — рече Шанджат, — макар че ще се наложи първо да извадят копието, преди той да успее да падне отгоре му.

Той се подсмихна, поклони се на Джардир и побърза след ранения воин. Джардир проследи с поглед Шанджат, изумен от това колко бързо се върнаха към старите навици, макар Шанджат да бе заслужил черните одежди още преди година, а Джардир едва днес.

Джардир години наред бе планувал отмъщението си срещу Хасик, докато танцуваше шарусахк в малката си килия в Шарик Хора. Не беше достатъчно този човек да бъде победен. Отмъщението на Джардир трябваше да бъде унизителен урок за всеки, който би дръзнал да го предизвика отново. Дори Хасик да не се беше заял, той сам щеше да го издири и да го предизвика.

Поради безкрайната справедливост на Еверам всяка стъпка бе изиграна точно както си го бе представял, но сега, след като победата му бе пълна, той не изпита от нея по-голямо удовлетворение, отколкото когато победи Шанджат и зае мястото му на опашката за храна на ний’шарумите.

— Изглежда, вече си хванал нещата в свои ръце — отбеляза Дама Кхеват и плесна Джардир по гърба. — Иди до шатрата на Каджи и си вземи жена преди битката довечера. — Той се засмя. — Направо вземи две! Дживах’шарумите сигурно тръпнат да си легнат с най-младия кай’шарум от хилядолетие насам.

Джардир се насили да се засмее и кимна, но усети, че стомахът му се сви. Никога досега не бе спал с жена. Освен малкото, което успя да види от дживах’шарумите онази нощ в шатрата на Каджи, той не бе виждал нито една от тях без робата й. Без значение дали бе кай’шарум, или не, пред него стоеше последното изпитание за мъжеството му и за разлика от побоя над Хасик и избиването на алагаи, това въобще не бе включено в обучението му.

Кхеват си тръгна, а Джардир погледна шатрата на Каджи и си пое дълбоко дъх.

Това са просто жени — каза си той и пристъпи несигурно напред. — Те са там, за да те задоволят, а не обратното.

Пристъпи още веднъж, но този път с повече увереност.

— Да поговорим — прошепна му дама’тингата и привлече вниманието му.

В него забушуваха облекчение и страх едновременно. Как беше забравил за нея?

— Насаме — допълни тя и Джардир кимна. Последва я по края на тренировъчните площадки, далеч от ушите на дал’шарумите на двора.

Сега той бе много по-висок от нея, но тя все още го плашеше. Спомни си пламъка от черепа на огнения демон, но се опита да убеди сам себе си, че алагайските й магии не действат през деня, щом ги осветяваха лъчите на Еверам.

— Хвърлих алагай хора, преди да ти донеса черните одежди — каза тя. — Ако заспиш сред дживах’шарумите, една от тях ще те убие.

Джардир се ококори. Досега не бе чувал подобно нещо.

— Защо? — попита той.

— Костите не ни разкриват никакво „защо“, сине на Хошкамин — сопна му се дама’тингата. — Те ни казват къде се намираме и къде ще бъдем. Може би любовница на Хасик ще потърси отмъщение или ще бъде някоя жена в кръвна вражда със семейството ти.

Тя сви рамене.

— Но спи сред дживах’шарумите на своя отговорност.

— Значи никога няма да позная жена, така ли? — попита Джардир. — Това не е живот за един мъж.

— Не преувеличавай — каза дама’тингата. — Все още можеш да си намериш съпруги. Ще хвърля костите, за да ти намеря подходящи.

— Защо би го направила? — попита Джардир.

— Причините ми са си мои — отвърна дама’тингата.

— А цената? — попита Джардир.

В притчите от Евджаха винаги се споменаваше тайна цена за тези, които използваха магията на хора за друго освен за шарак.

— А — каза дама’тингата, — вече не си толкова невинен, колкото изглеждаш. Това е добре. Цената е да ме вземеш за жена.

Джардир замръзна. Лицето му се вледени. Да я вземе за своя съпруга? Немислимо. Тя го ужасяваше.

— Не знаех, че дама’тингите могат да се омъжват — рече той в опит да си спечели време, докато се свести.

— Можем, ако го поискаме — отвърна тя. — Първите дама’тинги са били съпругите на Избавителя.

Джардир погледна отново дебелата й бяла роба, която скриваше всеки контур и извивка по тялото й. Бурката й забулваше всеки косъм от главата й, а плътният й воал бе вдигнат високо над носа й и дори заглушаваше гласа й. Виждаха се само очите й, ярки и пълни с жар. Нещо в тях му се стори познато, но той не можеше да отгатне годините й, а още по-малко красотата й. Беше ли девствена? От добро семейство? Нямаше начин да разбере. Дама’тингите ги взимаха от майките им още в много ранна възраст и след това биваха отглеждани тайно.

— Мъжът има право да види лицето на една жена, преди да се съгласи да я вземе за съпруга — каза Джардир.

— Не и този път — отвърна дама’тингата. — Няма значение дали красотата ми те трогва, или утробата ми е плодовита. Из бъдещето ти се вихрят скрити кинжали. Аз ще ти стана дживах ка или ще прекараш дните си, търсейки ги без помощта на моите предсказания.

Дживах ка. Тя не искаше просто да се омъжи за него, искаше да бъде първа сред съпругите му. Една дживах ка имаше правото да проверява и отхвърля която си иска дживах сен, както наричаха следващите жени, всяка от които щеше да й бъде подчинена. Тя щеше да има пълен контрол над домакинството и децата му, а над нея щеше да е само той, но Джардир не си правеше грешни илюзии, че тя не смята да властва и над него.

Можеше ли обаче да си позволи да откаже? Не се плашеше от съперниците си в двубой, но войната беше измама, както го бе учил Кхеват, и не всички мъже се бореха с враговете си с копие и юмрук. Едно отровено питие или острие в гърба и той все пак щеше да отиде при Еверам само с толкова слава, колкото му беше нужна, за да си откупи входа за Рая, но за майка му и сестрите му нямаше да остане.

А Шарак Ка наближаваше.

— Ти ме молиш да ти дам всичко — каза той хрипливо с пресъхнала уста.

Дама’тингата поклати глава.

— Оставям ти шарак — каза тя. — Един шарум не би трябвало да се занимава с нищо друго.

Джардир дълго време не сне поглед от нея. Накрая кимна в знак на съгласие.

Щом уговорката беше направена, дама’тингата не загуби повече време. Още преди да е изтекла седмицата Дама Кхеват вече стоеше пред тях, а Джардир я гледаше как му се врича.

Джардир се вгледа в очите на дама’тингата. Коя беше тя? Беше ли по-стара от майка му? Или достатъчно млада, за да го дари със синове? Какво ли щеше да открие, когато се оттеглеха към брачното ложе?

— На теб се отдавам като съпруга, съгласно предписанията на Евджаха — изрече тя, — както са дадени от Каджи, Копие на Еверам, който седи на трапезата на Еверам, докато не се прероди във времето на Шарак Ка. Заклевам се честно и искрено да ти бъда покорна и вярна съпруга.

Дали мисли това, което казва — зачуди се Джардир, — или просто използва нов начин, за да ми контролира живота сега, след като нося черните одежди?

Кхеват се обърна към него. Джардир се сепна и потърси в ума си за думите от обета.

— Заклевам се пред Еверам — каза той, изкарвайки насила думите от устата си, — Създател на всичко, що съществува, и пред Каджи, Шар’Дама Ка, да те приема в дома си и да бъда справедлив и разбиращ съпруг.

— Приемаш ли тази дама’тинга за своя дживах ка? — попита Кхеват и нещо в тона му му напомни за думите на дамата, когато Джардир го бе помолил да извърши церемонията.

Сигурен ли си, че искаш това? — бе попитал Кхеват. — Дама’тингата не е някаква обикновено съпруга, нито можеш да й нареждаш какво да прави, нито да я биеш, ако не те слуша.

Джардир преглътна мъчително. Сигурен ли беше?

— Да — каза той хрипливо и събралите се дал’шаруми нададоха оглушителен вик и забиха с копия по щитовете си. Майка му, Кадживах, бе притиснала до себе си по-малките му сестри и всичките плачеха от гордост.

Джардир усещаше как сърцето му препуска и част от него желаеше по-скоро да се намира в Лабиринта и да танцува алагай’шарак, отколкото да стои в слабо осветената спалня, отрупана с възглавници, в която двамата се оттеглиха.

— Не се бой, алагай’шарак ще има и утре! — бе му казал Шанджат през смях. — Нощес ще се биеш на друго поле!

— Изглеждаш притеснен — отбеляза дама’тингата, след като издърпа тежките завеси зад тях.

— А какъв да бъда иначе? — попита Джардир с горчивина. — Ти си моя дживах ка, а аз и името ти не знам.

Дама’тингата се засмя за пръв път, откакто я познаваше. Прозвуча като прелестен звън.

— Тъй ли? — попита тя и свали воала и забрадката си.

Джардир се опули, но не заради младостта и красотата, които съзря.

Той наистина я познаваше.

— Иневера — отрони той в едно дихание, припомняйки си онази ний’дама’тинга, която го бе заговорила в шатрата преди толкова много години.

Тя му кимна с усмивка и той си помисли, че подобна красота не бе виждал и в най-смелите си мечти.

— В нощта, когато се срещнахме — рече Иневера, — завърших първите си алагай хора. Беше съдба, воля на Еверам, като името ми. Демонските кости се дялат в пълен мрак, само пипнешком. Може да ти отнеме седмици да издялаш един-единствен зар. Години, за да завършиш комплект. И чак тогава, когато завършиш комплекта, можеш да ги изпробваш. Ако се провалят, заровете се излагат на светлина и дялането започва отначало. Ако пък кажат истината, ний’дама’тингата се издига като дама’тинга и си слага воала… Същата нощ завърших комплекта си и поисках да задам въпрос. Изпитание, което показва дали заровете притежават силата на съдбата. Но какъв въпрос можех да задам? Тогава се сетих за момчето с дръзките очи и наглото поведение, което бях срещнала същия ден, и когато разтресох заровете, попитах: „Ще срещна ли някога отново Ахман Джардир?“… И от тази нощ нататък — каза тя — знаех, че ще те намеря в Лабиринта след първия ти алагай’шарак, и нещо повече — че ще се омъжа за теб и ще ти родя много деца.

При тези думи тя тръсна рамене и бялата й роба се плъзна надолу. Джардир се бе страхувал от този момент, но щом мъждукащата светлина улови голите й форми, тялото му реагира и на него му стана ясно, че ще премине и това последно изпитание на мъжеството си, както бе направил с всички останали преди това.

— Джардир, ти ще отведеш хората си на десето ниво — нареди Шарум Ка.

Решението бе малоумно. Три години след като бе сложил белия воал, всеки свикан кай’шарум знаеше, че отрядът на Джардир бе най-свирепият и най-добре обученият в цяла Красия. Джардир имаше огромни изисквания към хората си, но дал’шарумите се гордееха с това, тъй като броят на избитите им алагаи надминаваше този на три други отряда, взети заедно. А сега ги похабяваха в десето ниво. Алагаите никога не проникваха толкова навътре в Лабиринта.

Шарум Ка се изхили на Джардир, предизвиквайки го да покаже несъгласие, но Джардир прегърна позора и го остави да премине през него.

— Както заповяда Шарум Ка — рече той и се поклони дълбоко от възглавницата си, допирайки с чело дебелия килим в приемната зала на Първия воин.

Когато се изправи отново, лицето на Джардир излъчваше спокойствие, въпреки погнусата, която изпитваше към човека пред себе си. Шарум Ка трябваше да бъде най-силният воин в града. А този човек беше всичко останало, само не и това. Косата му беше прошарена, а лицето набраздено от дълбоки бръчки като на дамаджи. Дълги години бяха минали от последната му битка в Лабиринта и това си личеше по затлъстелия му корем. Първия воин би трябвало да повежда атаката в алагай’шарак и да вдъхновява мъжете да се стремят към слава, а не да ръководи войната зад стените на палата си.

Въпреки всичко обаче, щом носеше белия тюрбан, волята му в нощта бе неотменна.

Дама Ашан, духовникът на джардировия отряд, заедно с лейтенантите му, Хасик и Шанджат, чакаха пред двореца на Шарум Ка, за да придружат своя водач обратно до шатрата на Каджи. Джардир беше само кай’шарум, но завистливи съперници, дори от собственото му племе, се опитваха да посегнат на живота му. Шарум Ка нямаше да живее вечно, а след като Андрахът принадлежеше на племето каджи, беше почти сигурно, че един от кай’шарумите от каджи ще бъде назначен на мястото на Първия воин. Джардир стоеше на пътя на стремежите на много други по-стари кай’шаруми.

Тримата мъже никога не се отделяха от него, откакто Иневера уреди бракове между тях и сестрите на Джардир. Имисандре, Хошвах и Ханя носеха парцали, когато Джардир напусна Шарик Хора преди три години, но сега бяха дживах ка на най-верните му лейтенанти и му бяха родили племенници и племеннички, за да заздравят тази вярност.

— Заповедите ни? — попита Шанджат.

— Десето ниво — отвърна Джардир.

Хасик се изплю в прахта.

— Шарум Ка те обижда!

— Успокой се, Хасик — каза Джардир меко и грамадният воин веднага утихна. — Прегърни обидата, а тя ще премине през теб и ще ти помогне да съзреш пътя на Еверам.

Хасик кимна и се строи зад Джардир, който потегли от палата. Преди три години Хасик се бе върнал от шатрата на дама’тингата напълно преобразен. Все още бе един от най-свирепите воини на каджи, но като укротен вълк той бе отдал своята вярност изцяло на Джардир — единственият начин да запази честта си след унизителното поражение.

— Шарум Ка се страхува от теб — каза Ашан. — Така и трябва. Ако продължиш да печелиш цялата слава, на Андраха може да му писне от стария слабак начело на войските му и току-виж ти позволил да предизвикаш Първия воин на двубой.

— И секунди след като извика „начало“, ще се сдобием с нов Първи воин — допълни Шанджат.

— Това няма да се случи — рече Джардир. — Андрахът и сегашният Шарум Ка са стари приятели. Андрахът няма да предаде своя верен слуга, ако ще и самите дамаджи да го поискат.

— Какво ще правим тогава? — попита Хасик.

— Върни се вкъщи при сестра ми и й благодари за храната, която несъмнено ти е приготвила — отвърна Джардир. — А мръкне ли, отиваме на десето ниво и се молим на Еверам да ни изпрати алагаи, които да покажем на слънцето.

Както винаги, щом стигна жилището си в палата на Каджи, видя, че Иневера вече го чака. Робата й беше смъкната, за да открие гърдата, от която сучеше дъщеря му Анджха. Синовете на Джардир, Джаян и Асъм, се държаха за полите й, млади и силни.

Джардир коленичи, разпери ръце и момчетата се втурнаха в обятията му, а щом ги вдигна високо, нададоха звучен смях. Той ги остави отново на земята и те се затичаха обратно при майка си. Видът на синовете му прободе за миг спокойствието на Джардир, преди да успее да прегърне чувството. Шарум Ка петнеше не само неговата репутация. Тяхната също.

— Безпокои ли те нещо, съпруже мой? — попита Иневера.

— Нищо ми няма — отвърна Джардир, но Иневера изцъка с език срещу него.

— Аз съм твоята дживах ка — каза тя. — Не е нужно да си прегръщаш чувствата, когато си с мен.

Джардир я погледна и остави здравите вериги на самоконтрола му да се отпуснат.

— Шарум Ка ме праща тази нощ на десето ниво — изсъска той. — Колко воини иска да изгуби, докато най-добрият му отряд пази празно ниво?

— Това е добър знак, съпруже — успокои го Иневера. — Означава, че Шарум Ка се страхува от теб и от амбициите ти.

— Какво му е доброто на това — попита Джардир, — щом ще ми отнема от бъдещата слава?

— Не би трябвало да му позволяват да прави подобни неща — съгласи се Иневера. — Точно сега повече от всякога имаш нужда да се сдобиеш със слава в Лабиринта. Костите ми казват, че Първия воин няма да се задържи дълго на този свят. Когато отиде при Еверам, славата ти вече трябва да е засенчила всички останали, ако искаш да заемеш мястото му.

— Как ще го постигна, като размахвам копието си в празно пространство? — изръмжа Джардир.

Иневера сви рамене.

— Шарак е твой. Ще трябва да намериш начин.

Джардир изсумтя и кимна. Тя беше права, разбира се. Имаше неща, за които дори дама’тинга не можеше да те посъветва.

— Остават часове до залез — каза му Иневера. — Малко любене и една дрямка ще ти прочистят ума.

Джардир се усмихна и се приближи към нея.

— Ще извикам майка ми да вземе децата.

Иневера обаче поклати глава и отстъпи от протегнатите му ръце.

— Не с мен. Костите казват, че Евералия е узряла. Ако я обладаеш силно отзад, тя ще ти роди здрав син.

Джардир се намръщи. Евералия бе третата му жена. Иневера дори не си бе направила труда да му я покаже, преди да се сгодят, тъй като тази дживах сен била подбрана заради плодовитите си бедра и заради щастието, което им предопределили алагай хора, а не заради красотата й.

— Костите, та костите! — сопна й се Джардир. — Искам поне веднъж да спя с жената, която аз си избера!

Иневера сви рамене.

— Вземи Таладжа, ако предпочиташ — каза тя, споменавайки по-красивата му втора жена. — Тя също е узряла. Просто си помислих, че ще предпочетеш син пред още една дъщеря.

Джардир скръцна със зъби. Иневера беше тази, която той искаше, но както го бе предупредил Кхеват, въпреки че му беше съпруга, тя беше дама’тинга и той не можеше просто да я обладава когато си иска, както би било с друга жена. Той отвори уста и пак я затвори.

Дали Иневера наистина хвърляше костите за всичко? Понякога му се струваше, че си измисля предсказания, за да го накара да прави това, което тя иска, но досега не я бе хващал в грешка, а и родът Джардир наистина се нуждаеше от повече синове, за да възвърне отминалата си слава. Всъщност имаше ли значение коя точно жена ще обладава? Евералия беше достатъчно приятна отзад.

Той се отправи към спалнята, сваляйки робата си.

Те чакаха.

Докато из външните нива ехтяха бойни викове и наоколо пищяха въздушни демони, те чакаха.

Докато други мъже славно отиваха при Еверам, те чакаха.

— Няма алагаи на хоризонта! — предаде Шанджат и сигнализира на ний’шарумите на стената.

— Няма и да се появят! — изръмжа Хасик и хората на Джардир замърмориха в съгласие. Петдесет от най-добрите воини на каджи клечаха с тях в дупката за засада. Нахалост.

— Все още има време да намерим слава, ако се присъединим към други отряди — каза Джурим.

Джардир знаеше, че трябва да убие тази идея, преди да хване корен в умовете на останалите. Той ръгна Джурим между очите с обратния край на копието си и го повали на земята.

— Лично аз ще промуша всеки, който напусне поста си без мое разрешение — заяви той на висок глас. Другите закимаха, докато Джурим се изправи с мъка на крака, хванал окървавеното си лице.

Джардир погледна хората си, най-добрите дал’шаруми в цялото Пустинно копие, и изпита дълбок срам. Завистта на Шарум Ка беше насочена към него, но накрая страдаха хората му. На тези мъже, заченати и родени да убиват алагаи им бе отказана собствената им съдба заради някакъв старец, който се страхуваше да не изгуби властта си. Джардир отново си представи как убива Първия воин, но независимо дали дуелът би бил справедлив, или не, нямаше да има чест в подобно престъпление и най-вероятно то щеше да му струва не само живота, но и завета.

Точно тогава се чу рог и Джардир отново застана нащрек. По реда на звуците стана ясно, че това бе зов за помощ.

— Съгледвачи! — извика той и двамата съгледвачи от отряда му, Амкаджи и Колив, изскочиха напред. Те веднага наставиха краищата на триметровите си, обковани с метал, стълби и се затичаха към стената. Щом Амкаджи постави стълбата, Колив се втурна нагоре, прескачайки по три стъпала наведнъж, а тежестта му сякаш така и не успяваше да се отпусне напълно върху някой крак, когато вече го вдигаше отново. Той мигновено стигна върха на стената и огледа обстановката. В следващия момент сигнализира на Джардир, че е безопасно да се изкачи.

Когато за пръв път пое командването на своя отряд, Джардир се бе отнесъл с недоверие към съгледвачите, защото принадлежаха на друго племе, кревакх. Но той опозна душите им, Амкаджи и Колив бяха толкова верни на него и така отдадени на алагай’шарак, колкото всеки друг от племето му. Кревакх се бяха посветили изцяло да служат на каджи, както вражеското им племе, нанджи, служеха на маджах.

По закон двамата съгледвачи трябваше да стоят с отряда на Джардир ден и нощ, защото съгледвачите минаваха специално обучение по специални оръжия и бойни техники и притежаваха умения, важни за всеки кай’шарум. Акробатика. Събиране на информация. Светкавични удари с отстъпление.

Убиване.

Амкаджи им задържа стълбата, а Джардир и Шанджат се затичаха нагоре по стената. Колив подаде далекогледа си на Джардир.

— Племето шарах, четвърто ниво — уведоми го той и посочи нататък.

— Проучи повече — нареди Джардир и взе далекогледа, а Колив се втурна напред по върха на тясната стена, пазейки идеално равновесие. Съгледвачите не носеха нито копие, нито щит, за да не им тежат, и Колив бързо изчезна от погледа им.

— Шарах са малобройно племе — рече Шанджат. — Едвам изпращат две дузини воини на алагай’шарак. Само глупак би оставил четвърто ниво на такъв малък отряд.

— Глупак като Шарум Ка — отвърна Джардир.

Колив се завърна миг по-късно.

— Застигнала ги е група алагаи, които са заобиколили ямата. Много от воините са мъртви, а наоколо няма никакво подкрепление, всички са влезли в битка. Ще ги пометат след броени минути.

Джардир скръцна със зъби.

— Не, няма да стане. Подготви мъжете.

Шанджат хвана ръката му.

— Шарум Ка ни заповяда да пазим десетото — напомни му той, но когато Джардир кимна, без да каже нищо повече, Шанджат се ухили.

— Никога няма да стигнем навреме до четвърто ниво, кай’шарум — каза Колив, оглеждайки Лабиринта с остър поглед. — Завихрили са се много битки между нас и тях. Пътят не е чист.

— Тогава спусни въжета — нареди Джардир. — Искам всички на стената, сега.

Те се затичаха по върховете на стените като ний’шаруми. Петдесет възрастни воини в пълна бойна екипировка. Стената беше достатъчно коварна за боси, пъргави момчета само по бида, а за мъже по сандали, тежки бронирани роби и въоръжени с копия и щитове беше двойно по-опасна.

Но това бяха дал’шаруми от каджи, елитните воини на Джардир. Тичаха стремглаво и викаха въодушевено, докато скачаха от стена на стена. Нощният вятър биеше по лицата им и се чувстваха отново като момчета, но бяха готови да умрат като мъже.

Джардир, който тичаше най-отпред, го почувства по-силно от всеки друг. Щеше да разгневи Шарум Ка, но Ний да го вземе, ако остави цяло племе да измре само за да угоди на горделивостта на Първия воин.

Една разходка, която щеше да им отнеме много повече време в Лабиринта, приключи за броени минути по върховете на стените и отрядът на шарах бързо изникна пред погледа им. Повече от дузина алагаи вършееха в дупката за засада и им препречваха всякакъв път към спасение. Поне половината от шарах бяха загинали, а останалите се защитаваха, опрели гръб в гръб и щит до щит, докато демоните ги нападаха от всички страни.

Те устояваха като мъже на съкрушителната сила на алагаите и тази гледка разгневи красианското сърце на Джардир. Той нямаше да позволи да измрат повече дал’шаруми тази нощ.

— Смелост, шарах! — извика той. — Каджи идват на помощ!

Пръв закачи куката си, хвърли въже в дупката и слезе шест метра надолу с два бързи отскока. Дори не изчака хората си, а се втурна с магически щит напред и нападна пясъчен демон в гръб. Защитите лумнаха и демонът бе отблъснат от отслабващия кръг на племето шарах.

Джардир не обърна повече внимание на зашеметеното същество, а се прехвърли на следващия демон и с няколко прецизни удара в най-слабите точки по бронята на създанието го отблъсна назад. Зад себе си чу рева на своите петдесет воини, които се изсипаха от стената, и разбра, че има кой да му пази гърба.

— Еверам се гордее с вашия отпор, братко! — извика Джардир на кай’шарума на шарах, чийто бял воал бе окървавен. — Сега обърни внимание на своите ранени! Ние ще довършим славното ти начало и ще се погрижим шарах да влязат и утре в битка!

Третият демон, който Джардир нападна, се обърна с лице към него, хвана копието му със зъби и строши дървото. Сблъсъкът изкара Джардир от равновесие и съществото захвана с нокът ръба на щита му. То стегна възлестата си ръка и каишите на щита се скъсаха. Джардир се стовари на земята и бързо се отмести от пътя на връхлитащото го същество. За миг демонът имаше предимство, но кай’шарумът на шарах се блъсна отстрани в него и го отмести от пътя му към Джардир.

— Шарах ще се бият до последно, братко! — извика кай’шарумът, но пясъчният демон отвърна на удара, като помете воина с опашка, замахвайки точно под защитите му. Демонът приклекна, за да се нахвърли на плячката си.

Джардир се огледа наоколо. Всичките му воини се бяха впуснали в боя, а наблизо нямаше никакво оръжие.

Роден съм да умра от алагайски нокти — напомни си той, изрева и скочи, препречвайки пътя на пясъчния демон, който летеше към кай’шарума на шарах.

Демонът беше далеч по-силен от него, но се биеше по инстинкт, без да познава нищо от свирепото изкуство на шарусахк. Джардир хвана лапата му, завъртя се и отклони силата на атаката му, като го хвърли в петметровата яма в средата на засадната дупка. Алагаят пропадна с вой в капана, където щеше да остане, докато слънцето не изгрееше и не го изгореше от света завинаги.

Друг пясъчен демон нападна Джардир, но той го удари с юмрук по врата и го ритна в свивките на коленете, след което сграбчи съществото и го повали на земята, като се извърташе така, че да избегне зъбите и ноктите му, обръщайки силата на шаващия алагай срещу самия него.

Грапавите плочици от бронята на демона срязаха робата на Джардир и запориха кожата му, а мускулите му сякаш крещяха, изпънати докрай, но сантиметър по сантиметър Джардир се изви още по-назад от демона, докато не постигна желаната си хватка, и се изправи на крака. Беше по-висок от създанието и сключил ръце под мишниците му и зад главата му, лесно го вдигна от земята. То зарита и запищя, но Джардир го размята насам-натам, без да позволява краката на демона да се доближават до тялото му, и се заклатушка към демонската яма.

Нададе вик, хвърляйки втория демон в трапа, и с удовлетворение видя, че воините му вече бяха избутали вътре повечето от останалите алагаи. Дъното на ямата гъмжеше от люспи и нокти, а издълбаните в стената защити блещукаха гневно, докато съществата се опитваха да се покатерят навън.

— Ще гледам как слънцето ви взема всичките! — извика Джардир.

Той се обърна, за да продължи битката, пламнал от победата и отново готов за бой, но само неколцина воини се биеха все още, а и държаха нещата под контрол.

Останалите мъже просто го гледаха с ококорени очи.

Джардир и кай’шарумът на шарах прекараха остатъка от нощта на пост пред ямата. Хората им се бяха скупчили около тях, а щом слънчевите лъчи достигнаха трапа, нададоха оглушителен възглас. Демоните пищяха и димяха, преди да лумнат, и мъжете изпитаха гордост, че са видели как светлината на Еверам изгаря чудовищата и ги връща в нищото, от което се бяха пръкнали.

Джардир и останалите шаруми свалиха воалите си, както беше редно на слънце. През деня шарах, които имаха дълг към маджах, бяха смъртни врагове на каджи. Джардир погледна със съмнение кай’шарума. И двамата щяха да се опозорят, ако се обърнеха един срещу друг на неутралната почва на Лабиринта, но подобни неща не бяха нечувани.

Вместо това обаче водачът на шарах се поклони.

— Моите хора ти дължат живота си.

Джардир поклати глава.

— Не сме направили нищо, което Еверам не ни е заповядал. Никой дал’шарум не би изоставил брат, а всички мъже са братя в нощта.

— Бях там, когато Шарум Ка те изпрати в десето, където беше нашето място — рече воинът от шарах. — Пристигнахте отдалече и рискувахте много заради нас.

Други воини, чиито ями също пламтяха, ги забелязаха, докато напускаха Лабиринта. Две племена с кръвна вражда помежду си, застанали рамо до рамо. Около тях се заформи тълпа и Джардир чу жуженето на приказките им. Отново и отново чуваше хората му и шарах да разказват как се е преборил с алагай с голи ръце. Историята се изопачаваше все повече с всяко следващо разказване и не след дълго хората говореха, че е убил пет демона, без да докосне оръжие. Джардир и преди бе чувал воини да преувеличават нечии дела. На смрачаване вече щеше да е хвърлил дузина в ямата, а след месец — петдесет.

Към тях се приближи кай’шарум от маджах.

— От името на маджах — каза той — ви благодаря, че предпазихте шарах. Шарум Ка постъпи… неразумно, като ги изложи на такава опасност.

Думите на този мъж граничеха с измяна, но Джардир само кимна.

— Шарах се биха гордо — рече той. — Иневера е, че оцеляха, за да продължат да се борят.

— Иневера — съгласи се воинът от маджах и се поклони по-дълбоко, отколкото бе прието за един кай’шарум на друг. — Наистина ли си преборил сам шест алагая и си ги хвърлил в ямата?

Джардир поклати глава и понечи да отговори, но го прекъсна един от елитните стражи на Шарум Ка, който връхлетя между тях, разчиствайки пътя за Първия воин.

— Ти наруши заповедите ми и напусна поста си! — извика Шарум Ка, насочил пръст към Джардир.

— Шарах викаха за помощ, а ние бяхме свободни в този момент — отвърна Джардир. — Евджахът ни учи, че нищо не е по-важно от това да защитаваме братята си в нощта.

— Не ми цитирай свещените слова — сопна му се Шарум Ка. — Аз съм ги преподавал на синовете си, докато баща ти още се е разхождал по бидо, така че познавам истините на Евджаха много по-добре от теб! Няма ред, който да казва, че трябва да накараш хората си да се покатерят на стените на Лабиринта и да оставят нивото си без надзор, докато търчиш да защитаваш другата половина на Лабиринта.

— Без надзор! — ококори се Джардир. — В осмо нямаше демони, пък камо ли в десето!

— Нямаш право да пренебрегваш заповедите и да търсиш слава, която не ти принадлежи, кай’шарум — извика Шарум Ка.

Джардир пламна.

— Може би заповедите ми нямаше да са така глупави, ако този, който ги раздаваше, не се криеше в двореца си до изгрев — каза той с ясното съзнание, че със същия успех можеше направо да извади копието си.

Подобна обида към Първия воин нямаше да мине незабелязано. Ако той притежаваше поне някакво мъжество, щеше да нападне Джардир на мига и да го убие пред насъбралите се воини.

Но Шарум Ка беше стар, а мъжете си шушукаха как Джардир повалил половин дузина демони само с шарусахк. Джардир не можеше да се нахвърли върху Първия воин, но ако Шарум Ка се нахвърлеше върху него, Джардир можеше спокойно да го убие и да отвори място за наследник, който лесно можеше да се окаже той самият. Зачуди се дали това не беше съдбата, която костите на Иневера бяха предрекли преди толкова много години.

Те впериха погледи един в друг и Джардир разбра, че Шарум Ка си мисли същите неща и че няма смелостта да го нападне. Първия воин се подсмихна.

— Хванете го! — нареди Шарум Ка. В същия момент стражите му тръгнаха да изпълняват заповедта.

Стражите завързаха ръцете на Джардир, опозорявайки го, но макар да им се озъби, той не оказа съпротива. Насъбралите се воини зароптаха недоволно, дори тези от маджах. Хванаха копията си и издигнаха щитове, далеч надминавайки по численост стражите на Първия воин.

— Какво правите? — обърна се Шарум Ка към тълпата. — Мирно!

Но негодуванието само се усили и мъжете тръгнаха да препречват изходите от Лабиринта. Шарум Ка отстъпи предпазливо назад. Джардир срещна погледа му и се усмихна.

— Не правете нищо — каза Джардир на висок глас, без да откъсва очи от Шарум Ка. — Шарум Ка даде заповед и всички шаруми са длъжни да му се подчинят. Еверам ще реши съдбата ми.

Ропотът заглъхна на мига, мъжете освободиха изходите, а гневът на Шарум Ка сякаш се бе удвоил заради контрола на Джардир над мъжете. Джардир отново му се подсмихна, предизвиквайки го да нападне.

— Отведете го! — извика Шарум Ка. Джардир не провеси нос, а закрачи гордо, докато стражите дърпаха ръцете му, извеждайки го от Лабиринта.

Иневера вече го чакаше в двореца на Андраха, когато Джардир пристигна.

Дали е знаела и за този ден още преди години? — зачуди се той.

Стражите го хванаха още по-здраво, щом тя приближи, но не от страх какво Джардир би могъл да направи. Те се ужасяваха от нея.

— Оставете ни — нареди им Иневера. — Предайте на господаря си, че моят съпруг ще се срещне с него в приемната на Андраха след час.

Стражите веднага пуснаха ръцете на Джардир и се поклониха.

— Както заповяда дама’тингата — заекна един от тях и те се отстраниха. Иневера изсумтя и извади защитения си нож, за да среже въжетата му.

— Държал си се добре тази нощ — прошепна му тя, докато вървяха. — Не отстъпвай през идните часове. Когато дойде Андрахът и започне заседанието, ще трябва да провокираш Шарум Ка с думи, но и да покажеш покорство. Разгневи го, но не му давай повод да те нападне.

— Нищо подобно няма да правя — каза Джардир.

— Вече го направи в Лабиринта — сопна му се Иневера. — Сега е тройно по-важно.

— Виждаш всичко — призна Джардир, — но явно нищо не разбираш, щом смяташ, че ще сведа глава пред този човек. Тогава го предизвиках да ме нападне.

Иневера сви рамене.

— Действай както намериш за добре, но нека краката ти да са стъпили здраво на земята, а ръцете ти да са спокойни. Той никога няма да посмее да те нападне, но ако реши, че си заплаха, хората му ще те заколят.

— Да не ме мислиш за глупак? — попита Джардир.

Иневера изсумтя.

— Само гледай да го вбесиш. Останалото е иневера.

— Както заповяда дама’тингата — въздъхна Джардир.

Иневера кимна. Те стигнаха до чакалня, осеяна с възглавници.

— Изчакай тук — нареди му тя. — Ще вляза да поговоря насаме с Андраха преди делото.

— Дело ли? — попита Джардир, но тя вече се бе мушнала в стаята.

Досега Джардир не се бе доближавал толкова до Андраха, че да види лицето му. То беше старо и набръчкано, а брадата му беше чисто бяла. Беше закръглен, очевидно с афинитет към мазните храни. Дебелината му беше отвратителна и Джардир трябваше да си напомни, че този мъж някога е бил най-великият майстор на шарусахк, победил най-умелите дамаджи на двубой, за да достигне Черепния трон. По време на престоя си в Шарик Хора Джардир бе виждал как самият дамаджи на каджи, шейсетгодишният Амадеверам, поваля половин дузина млади и обучени дамати насред кръга за шарусахк.

Той се вгледа по-внимателно, търсейки някаква следа от обучението на Андраха в движенията му, но, изглежда, непрестанната стража и обслужването бяха накарали човекът да се отпусне. Дори тук, по време на процедурата, той се черпеше от чиния със захаросани фурми.

Погледът на Джардир се насочи встрани от андрахския трон. Отдясно стояха дванайсетте дамаджи, водачите на всички красиански племена. Облечени в бели роби и с черни тюрбани, те недоволстваха шепнешком за това как са били откъснати от делата си и завлечени в двореца, въпреки че слънцето едва се е показало над хоризонта. Отляво на Андраха, на две крачки зад трона, стояха дамаджи’тингите. Също като дамаджите, главите и лицата им бяха забулени в черно, силно контрастиращо на белите им роби. За разлика от дамаджите, те стояха напълно безмълвни и наблюдаваха с очи, които сякаш пронизваха.

Дали и те не знаят съдбата ми? — зачуди се Джардир и погледна към своята дживах ка, която стоеше до него. — Или знаят само това, което Иневера им каже?

Дамаджи Амадеверам поздрави Джардир.

— Сине на Хошкамин, моля ви, разкажете събитията от миналата нощ през вашия поглед.

Потомък на каджи, той служеше като Първи министър на Андраха и може би беше най-могъщият духовник в цяла Красия, като се изключи началникът му. Смяташе се, че Андрахът представлява всички племена, но именно той бе назначил сегашните Шарум Ка и Първи министър, а Джардир знаеше от уроците си, че от векове насам никой Андрах не е избирал другоплеменник за който и да е от двата поста. Считаше се за признак на слабост.

Шарум Ка се намръщи, очевидно разочарован, че не го поканиха да разкаже версията си пръв. Той закрачи гневно към чаения сервиз, оставен специално за него, и си взе чаша. По накъсания стълб на парата Джардир разбра, че старите ръце на Първия воин трепереха.

— Вечерта, докато кай’шарумите се хранеха, както обикновено Шарум Ка даде заповеди — започна Джардир. — Хората ми жънат огромни успехи в нощта и с нетърпение очакваха да изпепелят още алагаи и да ги пратят обратно при Ний.

Дамаджият кимна.

— Успехът ви не е останал незабелязан — съгласи се той. — И от учителите ви в Шарик Хора чувам само добри отзиви за вас. Продължете.

— С ужас разбрахме, че сме изпратени в десето ниво — каза Джардир. — Неотдавна се биехме в първо и на всеки загинал имаше стотина алагаи, на които показвахме слънцето. Наскоро бяхме преместени във второ, а след това в трето. Приехме го с гордост. Има достатъчно слава за всички в по-далечните нива. Вместо обаче да ни сложи в четвърто, както очаквахме, Шарум Ка изпрати там шарах, а на нас даде тяхната обичайна позиция в десето.

Джардир видя как Дамаджи Кевера от шарах се напрегна, но не беше сигурен дали е заради позора от „обичайната позиция“ на племето му, което не им даваше много възможности за слава, или заради рязката промяна.

Погледна към дамаджи’тингите, но лицата им бяха скрити и той не можа да познае, коя от тях е шарах. Не че имаше голямо значение. Никоя не реагира по какъвто и да било начин на думите му.

— Мъжете от шарах са смели воини — каза той. — Те приеха задачата си с гордост. Но шарах не водят много воини в алагай’шарак. Дори всеки да се бие като за двама — той погледна към Кевера, — както и става, те пак няма да имат достатъчно хора, за да попълнят засадна точка в четвърто.

Дамаджият на шарах кимна и Джардир изпита невероятно облекчение.

— И вие какво направихте? — попита Амадеверам.

Джардир сви рамене.

— Шарум Ка ни даде заповед и ние я изпълнихме.

— Лъжец! — извика Шарум Ка. — Ти напусна поста си, сине на камилска пикня!

Обидата, която никой не се бе осмелявал да отправи към Джардир, откакто счупи ръката на Хасик, наистина го жегна. Даже му мина през ума да се втурне напред през стаята и да убие човека на мига, макар че така вероятно щеше да си навлече бърза смърт от ръцете на андрахските стражи. Вместо това той прегърна обидата и тя премина през него, оставяйки след себе си суров, хладнокръвен гняв.

— Прекарахме половината нощ в десето — каза Джардир, без дори да обърне глава, за да отчете думите на Шарум Ка. — Съгледвачите не видяха алагаи нито в нашето ниво, нито в девето, нито в осмо. И все пак продължихме да чакаме.

— Лъжец! — извика отново Шарум Ка.

Този път Джардир се обърна към него.

— Вие бяхте ли там, Първи воине, за да отречете истината на моите думи? Бяхте ли въобще в Лабиринта?

Шарум Ка се ококори и изведнъж гневът превзе лицето му. Истината в тези думи заболя повече, отколкото какъвто и да било удар. Шарум Ка понечи да отговори, но от Андраха се чу съскане. Всички погледи се впериха в него.

— Спокойно, приятелю — каза Андрахът на Шарум Ка. — Остави го да си разкаже историята. Ти ще имаш последната дума.

Точно тогава Джардир осъзна колко близки бяха тези мъже. И двамата обитаваха собствените си дворци от близо четири десетилетия. Джардир бе таил някаква надежда, че Андрахът може все още да иска силен Шарум Ка, но като видя издутото му тяло, у Джардир се породиха сериозни съмнения. Щом самият Андрах бе забравил пътя на воина, дали щеше да порицае своя верен Шарум Ка за същото?

— Чухме бученето на рога за помощ — продължи Джардир. — Тъй като не се биехме, аз се покатерих на стената, за да видя дали не можем да се отзовем. Но призивът идваше от четвъртото ниво, а между нас и тях се вихреха множество битки. Тъкмо щях да сляза обратно в Лабиринта, но тогава пристигна съгледвачът, който бях изпратил, и ме уведоми, че демоните громят шарах и че скоро племето ще си иде от тоя свят.

Той спря за момент.

— Всички дал’шаруми очакват да умрат в Лабиринта. Има ли значение дали ще са десетина, двайсетина или дори стотина воини за една нощ, щом вършим делото на Еверам?

— Но има разлика между това да изгубиш хора и да изчезне цяло племе. Благородно ли щях да постъпя, ако си бях стоял безразлично?

— Сам казахте, че пътят ви е бил препречен — отбеляза Амадеверам.

Джардир кимна.

— Но моят наблюдател беше стигнал дотам, а аз си спомням как с хората ми тичахме по върховете на стените още като ний’шаруми. Запитах се има ли нещо, което едно момче да може, а мъж не? Затова се втурнахме по стените, молейки се на Еверам да не закъснеем.

— И какво намерихте, когато стигнахте? — попита Амадеверам.

— Половината от шарах бяха мъртви — каза Джардир. — Около дузина бяха останали, и то всичките ранени. Бяха изправени срещу горе-долу същия брой алагаи и понеже ямата им бе разкрита, демоните я заобикаляха.

Джардир отново погледна дамаджи на шарах.

— Оцелелите стояха гордо в нощта. Кръвта на шарах, който сам е стоял до Шар’Дама Ка, кипи във вените им.

— И после? — настоя дамаджият.

— Хората ми се присъединиха към нашите братя от шарах и заедно разгромихме алагаите, изпратихме ги в ямата и им показахме слънцето.

— Казват, че сам сте убили няколко — каза Амадеверам с явна гордост в гласа — единствено с шарусахк.

— По този начин изпратих в ямата само двама — отвърна Джардир. Знаеше, че жена му се мръщи зад воала си, но не го интересуваше. Нямаше да лъже своя дамаджи и да си присвоява слава, която не му принадлежеше по право.

— И все пак не е малък подвиг — рече Амадеверам. — Пясъчните демони са в пъти по-силни от човека.

— Годините, които прекарах в Шарик Хора, ме научиха, че силата е относителна — отвърна Джардир и се поклони.

— Това не го прави по-малко предател! — изръмжа Шарум Ка.

— Как съм предал? — попита Джардир.

— Дадох заповед! — извика Шарум Ка.

— Глупашка заповед — рече Джардир. — С вашата заповед държахте настрана най-добрите си воини, а шарах се обричаше на унищожение! И въпреки всичко аз се подчиних!

Дамаджият на шарах Алеверак пристъпи напред. Той беше невероятно стар, по-стар дори от Амадеверам. Приличаше на копие, слаб като клечка, но висок и изправен, въпреки че гонеше седемдесетте.

— Единственият предател, който виждам, сте вие — сопна се Алеверак на Шарум Ка. — Вие би трябвало да отговаряте за всички шаруми в Красия, но бихте пожертвали шарах само за да попречите на съперник!

Шарум Ка направи крачка напред към дамаджия, но Алеверак не отстъпи и също се приближи, след което зае бойната стойка на шарусахк. За разлика от Джардир, който беше само кай’шарум, един дамаджи можеше да предизвика и да убие Шарум Ка, и да отвори място за наследник.

— Достатъчно! — извика Андрахът. — Обратно по местата!

И двамата изпълниха нареждането, свели очи в израз на подчинение.

— Няма да позволя да се биете в тронната ми зала като… като…

— Мъже? — подсказа Иневера.

Джардир едва не се задави от дързостта й, но Андрахът само се намръщи, без да я порицае.

Той въздъхна. Изглеждаше ужасно уморен и Джардир видя тежестта на годините, легнали на плещите му. Дано Еверам да ме дари със смърт, докато съм млад — помоли се той наум.

— Тук не виждам престъпление — каза Андрахът накрая. Погледна остро към маджах. — И от двете страни. Шарум Ка си е вършел работата, като е дал заповед, а кай’шарумът е взел решение в разгара на битката.

— Той ме обиди пред хората ми! — извика Шарум Ка. — Само заради това имам право да заповядам да бъде убит.

— Извинете ме, Шарум Ка, но това не е вярно — намеси се Амадеверам. — Обидата му ви дава правото да го убиете сам, не да наредите други да го направят. Ако бяхте сторили това, въпросът щеше да е приключен. Мога ли да попитам защо не го направихте?

Настъпи мълчание, докато Шарум Ка търсеше подходящ отговор. Иневера сръчка леко Джардир.

Той я погледна. Не спечелихме ли? — питаха очите му, но тя му отвърна със суров поглед.

— Защото е страхливец — заяви Джардир. — Тъй като не е достатъчно силен, за да защити белия тюрбан, той се крие в двореца си и праща други да се бият на негово място, докато самият той чака смърт, достойна за кхафит, вместо да я търси в Лабиринта като шарум.

Шарум Ка изцъкли поглед и вените по лицето и врата му изпъкнаха, а зъбите му заскърцаха. Джардир се напрегна, очаквайки човекът всеки момент да скочи срещу него. Умът му започна да прехвърля начините, по които можеше да убие стареца.

Но това не беше нужно, защото Шарум Ка се хвана за гърдите, падна на пода, сгърчи се и устата му се разпени, след което Първия воин застина намясто.

— Ти знаеше, че ще се случи точно това — обвини Джардир съпругата си, когато останаха насаме. — Знаеше, че ако го вбеся достатъчно, сърцето му ще спре.

Иневера сви рамене.

— И какво, ако съм знаела?

— Глупава жено! — извика Джардир. — Никаква чест няма в това да убиеш човек по този начин!

— Внимавай с езика — предупреди го Иневера и вдигна пръст. — Още не си Шарум Ка, а без моя помощ никога няма и да бъдеш.

Джардир се намръщи и се зачуди колко ли истина се криеше зад думите й. Писано ли му беше да стане Шарум Ка? И ако да, можеше ли съдбата му да се промени?

— След тая случка ще извадя късмет, ако въобще ме оставят като кай’шарум — каза той. — Убих приятеля на Андраха.

— Глупости — каза Иневера и се усмихна злобничко. — Андрахът е… отстъпчив. Сега мястото е свободно, а ти си спечели слава, която дори маджах признаха. Ще го убедя, че единственият начин да запази уважението на хората, е да назначи теб.

— Как? — попита Джардир.

— Остави това на мен — отвърна Иневера. — Ти си имаш други грижи. Веднага щом Андрахът сложи белия тюрбан на главата ти, ще предложиш да вземеш по една плодовита жена от всяко племе в знак на единство.

Джардир се възмути.

— Да смеся кръвта на Каджи, първия Избавител, с тази на по-низши племена?

Иневера го бодна здраво с пръст в гърдите.

— Ще станеш Шарум Ка, ако спреш да се държиш като глупак и правиш, каквото ти се казва. Сдобиеш ли се с наследници, потомци на всяко племе…

— Красия ще се обедини както никога досега — продължи Джардир. — Бих могъл да поканя дамаджите да изберат съпругите ми — замисли се той. — Това ще ми осигури благоразположението им.

— Не — възпротиви се Иневера. — Това го остави на мен. Дамаджите ще изберат така, че да е най-добре за политиката. Алагай хора ще изберат за Еверам.

— Все тия кости — промърмори Джардир. — Дали са ограничавали и Каджи по същия начин?

— Каджи пръв ни е дал пророческите защити — отвърна Иневера.

На другия ден Джардир отново се озова в тронната зала на Андраха. С пристигането му дамаджите си зашепнаха един на друг, а дамаджи’тингите го гледаха, загадъчни както винаги.

Андрахът седна на престола си, хванал разсеяно тюрбана на Шарум Ка. Стоманата под плата издаваше ясен звън, докато Андрахът почукваше по нея с дълъг, лакиран нокът.

— Шарум Ка беше велик воин — каза Андрахът, сякаш прочете мислите на Джардир. Стана от трона си, а Джардир веднага падна на колене и разпери ръце умолително.

— Да, пресвети — каза той.

Андрахът му махна с пренебрежение.

— Ти, разбира се, не го помниш като такъв. Когато си сложил бидото, той вече е имал повече години зад гърба си, отколкото много шаруми въобще ще видят, и не е можел да се изправя лице в лице срещу алагаите както като млад.

Джардир сведе глава.

— Младите имат този недостатък да смятат, че стойността на един човек зависи само от силата на ръката му — рече Андрахът. — И за мен ли ще съдиш по този начин?

— Извинете ме, пресвети — каза Джардир, — но вие не сте шарум. Шарумите са вашата ръка в нощта и тази ръка трябва да бъде силна.

Андрахът изсумтя.

— Доста си дързък — каза той. — Макар че сигурно всеки мъж, взел дама’тинга за съпруга, трябва да бъде такъв.

Джардир си замълча.

— Ти искаше да го предизвикаш, за да те нападне — каза Андрахът. — Убеден си, че така би трябвало да умре храбрият мъж.

Джардир отново не продума.

— Но ако те беше нападнал само щеше да се покаже като глупак — продължи Андрахът. — А Еверам не търпи глупците.

— Да, пресвети — каза Джардир.

— А сега е мъртъв — каза Андрахът. — Моят приятел, мъж, показал слънцето на безброй алагаи, умря позорно на пода, защото ти не му показа заслуженото уважение.

Джардир преглътна тежко. Андрахът изглеждаше готов да го удари. Нещата не вървяха, както Иневера му бе обещала, а отсъствието й от публиката бе очевидно. Той се огледа из стаята за подкрепа, но дамаджите стояха със сведени глави, докато Андрахът говореше, а дамаджи’тингите го гледаха, сякаш е хлебарка.

Андрахът въздъхна и сякаш се отпусна, заклатушка се към трона си и седна тежко.

— Мъка ми е, че видях мъж, постигнал толкова много слава през живота си, как умира позорно. Сърцето ми крещи за отмъщение, но то няма да промени факта, че Шарум Ка е мъртъв, а аз бих постъпил като глупак, ако пренебрегна това, че дамаджите за пръв път от векове насам са в пълно съгласие относно това кой да го наследи.

Джардир отново погледна дамаджите. Може би си въобразяваше, но му се стори, че Амадеверам му кимна леко.

— Ти ще бъдеш Шарум Ка — рязко каза Андрахът. — Нощта ще принадлежи на теб.

Джардир разпери ръце и се наведе напред на колене, притискайки чело в дебелия тъкан килим пред трона.

— Аз ще бъда вашата силна ръка в нощта — закле се той.

— Довечера ще го обявя и в Шарик Хора — каза Андрахът. — Свободен си.

Джардир отново докосна пода с чело, припомняйки си указанията на Иневера. Дамаджите вече бяха започнали да си шушукат. Ако искаше да говори, трябваше да го стори сега.

— Пресвети — започна той и видя как очите на Андраха се извърнаха към него с раздразнение, — моля за вашата благословия, както и за тази на дамаджите, да взема по една плодовита жена от всяко племе в знак на единство между шарумите.

Андрахът зяпна насреща му, както направиха и дамаджите. Дори дамаджи’тингите се размърдаха и издадоха внезапния си интерес.

— Това е една необичайна молба — рече накрая Андрахът.

— Необичайна ли? — възмути се Амадеверам. — Тя е нечувана! Ти си каджи! Няма да благословя брака ти с някаква си…

— Няма да е нужно — намеси се захилилият се Алеверак. — С най-голямо удоволствие ще изпълня церемонията, ако Шарум Ка пожелае маджахска съпруга.

— Не се и съмнявам, че с радост би разредил чистата кръв на Каджи — изръмжа Амадеверам, но Алеверак не се хвана на въдицата и продължи да се хили.

— И аз бих благословил сватба с шарахска дъщеря — каза Дамаджи Кевера от шарах.

След секунди го последваха и останалите дамаджи, всичките нетърпеливи да се сдобият с постоянен глас в двора на Първия воин.

— Вие не можете да се съгласите с това! — каза Амадеверам на Андраха.

— Аз съм Андрах, а не ти, Амадеверам — отвърна Андрахът. — Ако Шарум Ка желае единство и дамаджите са съгласни, не виждам причина да се противя. Също като мен Първия воин се отказва от племето си, щом сложи тюрбана.

Андрахът се обърна към дамаджи’тингите за пръв път, откакто Джардир бе дошъл.

— Въпросът трябва да се отнесе по-скоро към жените, отколкото към този, който носи първото копие — каза той, без да се обръща към някоя в частност. — Какво ще кажат дамаджи’тингите за това предложение?

Жените се обърнаха с гръб към мъжете, скупчиха се и зашептяха ожесточено, но напълно неразбираемо. Приключиха за секунди и се обърнаха към Андраха.

— Дамаджи’тингите не възразяват — заяви една от тях.

Амадеверам се намръщи и Джардир разбра, че го е разгневил, вероятно безвъзвратно, но сега нищо не можеше да се направи по въпроса. Вече имаше три съпруги от каджи, включително и неговата дживах ка. Това би трябвало да е достатъчно.

— Значи е решено — каза Алеверак. — Моята внучка е само на четиринайсет, Шарум Ка, красива и непознала мъж. Ще ви роди здрави синове.

Джардир се поклони дълбоко.

— Приемете извиненията ми, Дамаджи, но моята дживах ка ще се заеме с избора на булките. Тя ще хвърля алагай хора, за да сме сигурни, че Еверам дава благословията си за всеки един от съюзите.

Дамаджи’тингите отново зажужаха, а широката усмивка на Алеверак се изпари на мига, както и тези на много други дамаджи. Но вече беше прекалено късно да оттеглят подкрепата си. Намусената физиономия на Амадеверам доби самодоволен вид.

— Достатъчно приказки за съпруги! — извика Андрахът. — Молбата ти бе удовлетворена, Шарум Ка. Сега върви, преди да си внесъл нов смут в съда ми!

Джардир се поклони и излезе.

— Да не си обезумял? — сопна му се Амадеверам. Джардир още не беше излязъл от палата на Андраха, когато старият дамаджи го настигна и го завлече в тайна стая.

— Разбира се, че не, мой Дамаджи — отвърна Джардир.

— Изглежда, ще съм „твой“ само още няколко часа — рече Амадеверам.

Джардир сви рамене.

— Съветът на дамаджите, който говори с твоя глас, продължава да ме ръководи. Но като Шарум Ка аз съм длъжен да представлявам всички племена.

— Шарум Ка не представлява воини, а ги управлява! — извика Амадеверам. — Самият факт, че си каджи, означава, че Еверам иска нашата кръв да владее! Не можеш да изпълниш този абсурден план!

— За доброто на Красия мога и ще го изпълня — каза Джардир. — Няма да ви бъда някаква безгръбначна пионка като предишния Шарум Ка. Воините трябва да са единни, ако искат да бъдат силни. Ще спечеля предаността им само ако стана един от всички тях.

— Обръщаш гръб на собственото си племе! — извика Амадеверам.

— Не, обръщам се, за да видя и останалите — отвърна Джардир. — Умолявам ви, обърнете се с мен.

— Към кръвните ни врагове? — каза ужасено Амадеверам. — Бих предпочел позорна смърт!

— По времето на Каджи е имало само едно племе — напомни му Джардир. — Кръвните ни врагове също носят нашата кръв.

— Ти не носиш кръвта на Каджи — каза Амадеверам и се изплю в краката на Джардир. — Кръвта на Шар’Дама Ка е станала на камилска пикня във вените ти.

Лицето на Джардир помръкна и той се зачуди за миг дали да не го нападне. Амадеверам беше велик майстор на шарусахк, но Джардир бе по-млад, по-силен и по-бърз. Можеше да убие стареца.

Все още обаче не беше Шарум Ка. Ако убиеше Амадеверам, това само щеше да разкрие плановете на Иневера и да му коства Трона на Копието.

Това ли е моята съдба, винаги да имам успех и никога достойнство? — запита се той.

— Шарум Ка е мъртъв! — извика Андрахът на събралите се воини в Шарик Хора.

Шарумите, изпълнили редовете на великия храм, изреваха в отговор и забиха с копия по щитовете си, а смисълът на звучното трополене бе да оповести възкачването на Първия воин при Еверам.

— Но ние няма да отстъпим от нощта като онези на север! — извика Андрахът, когато шумът заглъхна. — Ние сме красианци! Кръвта на самия Шар’Дама Ка! И ще се бием, докато не видим завръщането на Избавителя или не падне копието от ръцете на последния ний’шарум и пясъците не заринат Красия!

Воините изреваха при тези думи и издигнаха копия във въздуха.

— И така, аз избрах нов Шарум Ка, който да поведе алагай’шарак — каза Андрахът. — Като ний’шарум е избран за ний ка, а на стените се качва още на дванайсет, най-младият от сто години насам! Само след половин година улавя в мрежата си въздушен демон, който преди това убива съгледвача му и просва офицера му на земята. За това дело го завеждат в шатрата на Каджи, най-младият, пристъпил прага й от Завръщането насам. Толкова добре се бие през първата си нощ на алагай’шарак, че го изпращат в Шарик Хора, където се учи пет години с даматите, за да сложи първите си черни одежди като кай’шарум, най-младият от времето на самия Избавител насам!

При тези думи воините на каджи си зашептяха помежду си, напълно наясно с постиженията на Джардир. Андрахът спря за момент, за да остави вълнението да се разпростре до всеки ъгъл на залата, а после продължи:

— Преди две нощи той поведе воините си на опасна мисия, за да спаси шарах, които са били на косъм от гибелта, и уби няколко алагая с голи ръце, докато хората му още насочвали копията си!

Шептенето прерасна в жужене. В цяла Красия нямаше мъж, жена или дете, които да не бяха чули историята.

— Ахман асу Хошкамин ам’Джардир ам’Каджи, застани пред Черепния трон! — заповяда Андрахът, а воините заликуваха и забиха с копия по щитовете си, щом се появи Джардир в черните одежди на шарумите, но гологлав.

Иневера вървеше безшумно до него, а когато стигнаха Черепния трон, той се свлече на земята и бързо коленичи, докосвайки Евджаха на Андраха с челото си, след което го притисна към килима. Свещената книга бе написана с дал’шарумска кръв върху пергамент от кожата на кай’шарум и подвързана с тази на Шарум Ка. Щеше да прогори черепа му, ако изречеше лъжа, докосвайки се до нея.

— Служиш ли във всяко свое дело на Еверам? — попита Андрахът.

— Да, пресвети — закле се Джардир.

— Ще бъдеш ли Неговата силна ръка в нощта, отдавайки цялата чест на троновете на Шарик Хора?

— Да, пресвети.

— Готов ли си да хванеш поводите на алагай’шарак, докато не се завърне Шар’Дама Ка или не те сполети смъртта? — попита Андрахът.

— Да, пресвети.

— Тогава стани — каза Андрахът и вдигна високо белия тюрбан на Шарум Ка, така че всички да го виждат. — Нощта призовава своя Шарум Ка.

Джардир се изправи, а Андрахът се обърна към Иневера. Подаде й тюрбана и тя го сложи на главата на Джардир.

Шарумите изреваха и затропаха с крака, но Джардир едва забеляза. Защо Андрахът сам не сложи тюрбана на главата му, както бе обичайно? Защо отдаде тази чест на Иневера?

— Стига си се радвал на славата си, а се обърни към хората — прошепна му Иневера и го откъсна от размишленията му. Джардир се сепна, но се обърна, за да се изправи срещу събралите се шаруми — близо шест хиляди копия. Неотдавна са били десет хиляди, но предишният Шарум Ка бе пропилял много животи. Джардир си обеща да не прави същото.

— Братя мои в нощта — рече Джардир, — настават славни времена за всеки шарум! Поотделно племената на Красия карат алагаите да треперят от страх, но щом се изправим заедно срещу тях, нищо не може да ни се опре!

Воините изреваха и Джардир изчака, докато утихнат.

— Ала когато погледна към вас, аз виждам разединение! — извика той. — Маджах стоят от другата страна на пътеката срещу каджи! Джама избягват канджин! Няма и едно племе, което да не вижда врагове в тази зала! Ние би трябвало да сме братя в нощта, но кой от вас е предложил съдействие на шарах, чиито редици са намалели жестоко?

Сега настана мълчание, защото воините не бяха сигурни как да реагират. Те осъзнаваха истинността на думите му, но междуплеменните вражди бяха пуснали дълбоки корени във всеки един и нямаше да им бъде лесно да ги изтръгнат, дори да го пожелаеха — а всъщност малцина го искаха наистина.

— Казано е, че Шарум Ка няма племе — продължи Джардир, — но за мен това е още по-лошо! Каква преданост може да изпитва безродствен човек? Евджахът ни учи, че единствената истинска преданост е тази на кръвта. И така — той протегна ръка назад, сочейки Андраха и дамаджите на троновете им, — отправих молба към нашите водачи да съединят моята кръв с тази на всички ви.

— С благословията на Андраха — продължи Джардир — всеки един от дамаджите се съгласи да ми даде по една от плодовитите дъщери на племето си за жена. Всяка ще ме дари със син шарум, на когото ще бъда предан за вечни времена.

Настъпи вцепенено мълчание, но в следващия момент залата избухна с одобрителен рев от всяко племе, освен от каджи. Очевидно те бяха вярвали, че Джардир ще остане предан на тяхното племе, както бяха правили и предишните Шарум Ка въпреки учението на Евджаха.

Нека се мусят — помисли си Джардир. — Ще ги спечеля отново в Лабиринта.

— И така — каза той напевно и храмът отново се смълча, — щом моята дживах ка избере съпругите ми, дамаджите ще изпълнят брачните церемонии.

В този момент обаче Иневера неочаквано пристъпи напред и изненада Джардир не по-малко от шарумите и събралите се водачи. Нима смяташе да говори? Нечувано беше жена да говори в Шарик Хора, била тя дама’тинга, или не.

Но сякаш всичко, което Иневера правеше, беше нечувано.

— Няма нужда да отлагаме — каза тя на висок глас. — Нека булките на Шарум Ка пристъпят напред!

На Джардир му увисна челюстта. Тя вече беше избрала съпругите му? Невъзможно!

Единайсет жени обаче се изкачиха на великия олтар на Шарик Хора и коленичиха пред онемелите дамаджи на племената им. Джардир ги погледна и сърцето му се сви.

Всичките бяха дама’тинги.

Дворецът на Шарум Ка бе по-малък от този на Каджи, но докато онзи приютяваше десетки кай’шаруми, дамати и техните семейства, този дворец беше само за Джардир. Той си спомни годините, когато спеше върху мръсна постеля на претъпкания каменен под на Каджи’шараджа и погледна със страхопочитание целия този разкош. Където и да отидеше, все се озоваваше насред плюшени килими, кадифе и коприна. Хранеше се от толкова фини порцеланови чинии, че се страхуваше дори да ги докосне, и пиеше от златни бокали, украсени със скъпоценни камъни. А какви фонтани имаше само! Водата беше най-ценното нещо в Красия, а сега дори в спалнята на майка му ромолеше чиста течаща вода.

Той хвърли Каша върху купчина възглавници и с наслада видя полюшването на меките й гърди, които се виждаха ясно през прозрачното й горнище. На краката си носеше същия ефирен плат, който разкриваше слабините й, обръснати и напарфюмирани. Страстта го обзе и той й се нахвърли с мисълта, че бракът с дванайсет дама’тинги не се оказа бремето, от което се бе страхувал.

Сред всичките си нови съпруги Джардир харесваше най-много Каша от шарах. Почти толкова красива, колкото Иневера, тя беше далеч по-покорна и сваляше робата си на мига. Коремът й все още беше плосък, но вече, само шест седмици след сватбата им, тя носеше син — първия, който щеше да дойде от новите му съпруги. Той знаеше, че сега би трябвало да обладава друга, за да напълни двореца с издути кореми, които да скрепят връзката му с племената, но положението на Каша караше Джардир да я желае още по-силно. Иневера сякаш нямаше нищо против. Тя далеч не бе така строга с нейните дама’тинги дживах сен и го оставяше да спи, с която си поиска. Той обичаше Каша да му е наблизо, защото тя му служеше, както би трябвало да прави една истинска съпруга.

Каша го избута през смях по гръб и се качи отгоре му.

— Кости на Еверам, жено! — извика Джардир и изпъшка, когато тя се намести върху него.

— Трябва ли да съм срамежлива, когато съм на възглавниците с Шарум Ка? — попита Каша, като се издигна и отново се тръсна надолу. — Точно миналата вечер самият Андрах говореше за славата, която си спечелил в Лабиринта, откакто си се въздигнал. За мен е чест да бъда калъф на копието ти.

Тя се приведе към него и продължи да се движи ритмично.

— Жената може да роди две деца с една утроба — прошепна Каша между парфюмирани целувки. — Може би сега ще посееш в мен още един син.

Джардир понечи да отговори, но тя се изкикоти и заглуши думите му, като му даде да суче от пълната й гърда. Дълги минути те се потяха и боричкаха в единствената битка, която можеше да си съперничи с алагай’шарак.

Когато свършиха, Каша се изтърколи от него и вдигна крака, за да задържи семето му.

— Ти беше в двореца миналата нощ, когато си тръгнах привечер — каза Джардир след секунда.

Каша го погледна и за миг по прекрасното й лице пролича тревога, но тя бързо бе заместена от студената маска на дама’тингите, която Джардир вече очакваше от своите съпруги, щом им заговореше за нещо, различно от правенето на любов и деца.

— Да, бях — съгласи се тя.

— Тогава кога си видяла Андраха? — попита Джардир. — Бременни жени, дори да са дама’тинги, нямат правото да напускат двореца през нощта.

— Объркала съм се — каза Каша. — Друга нощ е било.

— Коя нощ? — настоя Джардир. — През коя нощ си отвела неродения ми син от безопасността на палата ми без разрешение?

Каша се изправи.

— Аз съм дама’тинга и не ти дължа никакво…

— Ти си моя дживах! — изрева Джардир и тя се сви при вида му. — Евджахът не прави никакви изключения за дама’тинги, когато задължава съпругите да се подчиняват!

Достатъчно зле беше, че Иневера пренебрегваше това свещено правило, когато й скимнеше. Джардир по-скоро би отишъл при Ний, отколкото да даде на всичките си жени такава власт. Той беше Шарум Ка!

— Не съм напускала защитите! — проплака Каша и протегна ръце. — Кълна се!

— Излъга ли за думите на Андраха? — попита Джардир, стиснал юмрук.

— Не — извика Каша.

— Значи, Андрахът е идвал в двореца ми? — попита Джардир.

— Умолявам те, забранено ми е да говоря за това — каза Каша и сведе покорно очи.

Джардир я сграбчи и я принуди да го погледне в очите.

— Никой нищо не може да ти забрани, ако аз не позволя!

Каша се замята и накрая се отскубна от ръцете му, изгуби равновесие и падна на земята. Сълзите й бликнаха и тя, разтреперана, покри лицето си с ръце. Изглеждаше толкова крехка и уплашена, че целият му гняв се изпари. Той коленичи и сложи ръце на раменете й.

— От всичките ми съпруги — каза той — ти си ми любимата. Моля те само за твоята преданост. Няма да бъдеш наказана за отговора си, кълна се.

Погледна нагоре към него с кръгли, влажни очи, той отмести косата й назад и изтри сълзите й с палец. Тя се отдръпна и се загледа в пода. Когато проговори, думите й бяха толкова тихи, че Джардир едва-едва успя да ги разбере.

— Не всичко е мирно и тихо в двореца на Шарум Ка през нощта — започна тя, — когато господарят е на алагай’шарак.

Джардир преглътна гнева си.

— И кога отново ще се наруши покоят в двореца?

Каша поклати глава.

— Не знам — изхленчи тя.

— Тогава хвърли костите и разбери — нареди Джардир.

Тя го погледна възмутено.

— Никога не бих го сторила!

Джардир изрева с отново припламнал гняв, докато безмълвно проклинаше деня, в който се бе оженил за дама’тинга. Дори да не носеше детето му, Джардир не можеше да удари Каша и тя знаеше това. Имаше кръг в бездната на Ний, отреден за всеки мъж, осмелил се да нарани дама’тинга.

Но Джардир нямаше да се подчинява на всяка една от съпругите си само защото не можеше да ги удържа според ученията на Евджаха. Имаше и други начини да я сплаши.

— Омръзва ми неподчинението ти, дживах — каза той. — Хвърляй ги или ще изпратя шарах на първо ниво и нощта ще унищожи племето ти. Момчетата ще бъдат изхвърлени от Хану Паш като кхафити, а жените ще станат курви за по-низши племена.

Разбира се, той нямаше да направи нищо подобно, но не беше нужно тя да го знае.

— Ти не би посмял! — възмути се Каша.

— Защо ще отдавам почит на племето ти, щом ти отказваш да почетеш мен? — настоя Джардир.

Тя вече плачеше откровено, но въпреки това Каша се пресегна към дебелата кесия от черен филц, каквато всяка дама’тинга неотменно носеше със себе си. Нейната беше вързана здраво на голия й кръст с канап с шарени мъниста.

Вече свикнал с ритуала, Джардир отиде да дръпне тежките кадифени завеси, за да спре достъпа на слънчевите лъчи, които щяха да развалят магията и да обезсмислят заровете.

Каша запали свещ. Погледна го изплашено в очите.

— Закълни се — помоли го тя. — Закълни се, че никога няма да кажеш на дживах ка какво съм направила за теб.

Иневера. Разбира се, Джардир очакваше първата му съпруга да е в центъра на всяка интрига в двореца, но го заболя, като чу това. Макар да беше Шарум Ка, все още не бе достоен да узнае плановете й.

— Заклевам се в Еверам и в кръвта на синовете ми — каза Джардир.

Каша кимна и хвърли костите. Джардир се вгледа в злокобното им сияние и за пръв път му мина през ума, че те може би не бяха гласът на Еверам на Ала.

— Тази нощ — прошепна Каша.

Джардир кимна.

— Прибери костите. Повече няма да говорим за това.

— А шарах? — попита Каша.

— Никога не бих излял гнева си върху племето на собствения ми син — рече Джардир и сложи ръка на корема й. Каша въздъхна и отпусна глава на рамото му, поуспокоена.

Когато слънцето стигна края на дъгата си, Джардир остави спящата Каша на леглото от възглавници и си сложи черните одежди и белия тюрбан. Избра любимото си копие и щит и слезе долу, за да се срещне на вечеря с кай’шарумите.

Те се нагостиха с пикантни меса и студена водица, поднесени от майката на Джардир, съпругите му дал’тинги и сестрите му. Неговите съпруги дама’тинги по всяка вероятност се криеха в сенките и подслушваха, но никога нямаше да благоволят да обслужат масата му, независимо дали бяха дживах, или не. Ашан, неговият духовен съветник, седеше на главното място на масата срещу Джардир. Шанджат, който беше наследил Джардир като кай’шарум на личния му отряд, седеше от дясната страна на Шарум Ка, а Хасик, личният му бодигард, му беше отляво.

— Какви са загубите ни от миналата нощ? — попита Джардир, докато пиеха чая си.

— Изгубихме четирима, Първи воине — отговори Ашан.

Джардир го погледна изненадано.

— Каджи са изгубили четирима?

Ашан се усмихна.

— Не, приятелю. Красия изгуби четирима. Две примамки и двама съгледвачи. Все дал’шаруми на преклонна възраст, които са си отишли славно.

Джардир отвърна на усмивката. Откакто бе станал Шарум Ка, нощните им загуби се бяха свили, а убийствата на демони нарастваха.

— А алагаите? — попита той. — Колко видяха слънцето?

— Над петстотин — отвърна Ашан.

Джардир се разсмя. Съмняваше се, че верният брой е дори наполовина толкова, тъй като всяко племе често преувеличаваше бройката си, но и така бяха свършили добра работа за една нощ, много повече, отколкото предишният Шарум Ка бе успял да постигне.

— Племената в осмо ниво все пак не са видели никаква слава — рече Ашан. — Мислехме да оставим портите на Лабиринта отворени малко по-дълго тази нощ, за да сме сигурни, че ще има достатъчно алагаи за всички.

Джардир кимна.

— Още десет минути. Ако и това не стигне, утре добавете още десет. Тази нощ аз ще съм по стените, за да проверя новите скорпиони и каменомети.

Ашан се поклони.

— Както нареди Шарум Ка.

След ядене отидоха в Шарик Хора, където дамаджите възхвалиха успехите им и благословиха предстоящата нощна битка. Когато воините потеглиха към Лабиринта, Джардир задържа двамата си лейтенанти.

— Ти ще носиш белия тюрбан тази нощ, Хасик — каза Джардир.

Бурен огън пламна в очите на Хасик.

— Както заповяда Шарум Ка — каза той и се поклони.

— Ти се шегуваш! — каза Ашан. — Нарушаваш свещените ни клетви, като представяш дал’шарум за Шарум Ка!

— Глупости — отвърна Джардир. — В Евджаха често се споменават игрите на Каджи, който е действал по същия начин, когато не е искал да разкрива ходовете си.

— Прости ми, Първи воине — каза Ашан, — но ти не си Избавителя.

Джардир се усмихна.

— Може би. Но какво е Евджахът, ако не писание, което Шар’Дама Ка ни е оставил, за да се поучим от него?

Ашан се намръщи.

— Ами ако разкрият Хасик?

— Няма — каза Джардир. — С нощния му воал екипите на метателните машини няма да го познаят, защото те рядко са ме виждали, освен на разстояние. Всички останали обаче ще виждат Хасик от върха на стените и шарумите няма дори да се усъмнят, че аз съм бил в Лабиринта тази нощ.

— Ако грешиш, ще го убият — предупреди го Ашан.

Джардир сви рамене.

— Хасик е убил стотици алагаи. Ако това е съдбата му, ще се събуди в рая.

— Не ме е страх, Шарум Ка — каза Хасик.

Ашан изсумтя и промърмори:

— Глупаците рядко ги е страх. А ти къде ще бъдеш — попита той Джардир, — докато останалите мислят, че си на стената?

— О — каза Джардир, взе черния воал на Хасик и го завърза, — това ще го запазя за себе си.

Улиците на крепостта Красия бяха тихи през нощта, истинските мъже се биеха, а обикновените кхафити, жените и децата бяха заключени в Подградието. Като всички останали градски дворци, този на Шарум Ка си имаше собствени стени и защити, а ниските му нива се свързваха с Подградието на няколко места. Палатът бе защитен от алагаи не по-зле от който и да било друг на света, но това би имало значение само ако демон успееше въобще да премине външните стени на Красия, което, доколкото Джардир знаеше, никога не се бе случвало.

Джардир се придържаше към сенчестите пътеки, а дал’шарумските му одежди го правеха невидим в мрака. Дори да имаше кой да го види, едва ли щеше да го забележи.

Портите на двореца му бяха затворени, но през годините като ний’шарум се бе научил да изкатерва стени с лекота. След миг се спусна в сенките от вътрешната страна. Не забеляза нищо необичайно, докато прекосяваше двора към палата. Прозорците бяха тъмни, а дворецът тих. Но думите на Каша все още го мъчеха. Не всичко е мирно и тихо в двореца на Шарум Ка през нощта.

Джардир се промъкваше като крадец през мрачните, тихи коридори на собствения си дом, използвайки всичките си умения, научени от причакването на алагаи в Лабиринта. Не допусна дори перде да се помръдне след него, докато проверяваше една по една залите за аудиенции и гостните — навсякъде, където би било подходящо да се съберат онези, достатъчно дръзки, за да пренебрегнат вечерния час, — но не намери никого.

Както би трябвало да бъде — замисли се той. — Всички са на по-ниските нива, заключени отвътре, в съответствие със закона. Постъпи глупаво, като дойде. Ашан беше прав. Играеш си игрички с дълга си, за да задоволиш собственото си любопитство. Мъже умират в нощта, докато ти сновеш дебнешком из собствения си дом.

Тъкмо щеше да тръгне към Лабиринта, когато чу звук, идващ от спалните му. Звукът се усилваше с всяка негова безшумна стъпка. Той надзърна зад една завеса и видя пред вратата на спалнята си двама кай’шаруми с бели пояси, каквито носеше личната стража на Андраха. Звуците станаха по-ясни и той разбра какви са.

Стоновете на Иневера.

Гневът лумна в него по-жарко, отколкото бе мислел за възможно. Още преди да осъзнае, че действа, юмрукът му вече трошеше гръбнака на единия кай’шарум. Човекът изсумтя и падна на земята, но бързо бе заглушен, тъй като Джардир премаза гръкляна му с петата си.

Другият воин се завъртя пъргаво с елегантността, достойна само за шарум, обучен в Шарик Хора, ала гневът на Джардир не знаеше граници. Воинът се опита да го сграбчи, но Джардир залегна под протегнатите му ръце и изскочи зад него, с едната си ръка хвана брадичката му, а с другата — тила. Остро завъртане и мъжът падна мъртъв на пода.

Джардир се обърна и ритна силно вратата. От вътрешната страна имаше резе, но Джардир стисна зъби и ритна отново, като този път я изкара от пантите й и я запрати на пода с трясък.

Той се закова на място, щом видя сцената пред себе си, и изведнъж се почувства, сякаш някой го бе промушил с копие в гърдите. Очакваше да види как Андрахът е притиснал Иневера на пода и я насилва, но беше точно обратното. Жена му, напълно гола, яздеше дебелия мъж със същата игривост, с която Каша бе яздила него тази сутрин. Андрахът го погледна уплашено, но меката тежест на Иневера го притисна към земята. Тя се обърна към Джардир и в гнева си той не успя да разбере дали си въобразява, но му се стори че видя лека насмешка, докоснала крайчетата на устата й, докато тя му отнемаше последната капка достойнство.

Ако досега гневът му бе пещ, Джардир вече се намираше в петия кръг на бездната на Ний. Той отиде с широки крачки до стойката на стената и избра късо копие за пробождане. Когато се обърна, Андрахът се бе измъкнал изпод Иневера. Стоеше гол в спалнята на Джардир, а увисналият му член трудно можеше да се скрие в сенките на огромното му шкембе. Гледката изпълни Джардир с отвращение.

— Спри! Заповядвам ти! — извика Андрахът на Джардир, който се спусна към него, без да обръща внимание на думите му, и го удари в челюстта със задната част на копието.

— Дори ти не можеш да отречеш правото на съпруга! — извика Джардир, щом Андрахът падна на земята. — Тази нощ ще направя услуга на Красия!

Той вдигна копието, за да го промуши.

Иневера сграбчи ръката му.

— Глупак такъв! — извика тя. — Ще провалиш всичко!

Джардир се завъртя и удари шамар на Иневера с опакото на ръката си, просвайки я на земята.

— Не се бой, невярна дживах — каза той и се обърна обратно към Андраха. — Копието ми ще те намери съвсем скоро.

Той отново вдигна оръжието и Андрахът изпищя, но изведнъж всичко се обля в оранжево и червено и невъобразима сила удари Джардир, като го захвърли настрана от жертвата му. Плочиците от печена глина, зашити от вътрешната страна по воинските му одежди, поеха силата на удара, ала щом се съвзе след сблъсъка със стената, осъзна, че робата му гори. С вик той я разкъса и я свали.

Джардир погледна Иневера, която държеше огнения череп, познат му още от първата им среща в Шарик Хора. Тя стоеше гола пред двама мъже без никакъв срам и с пълното съзнание, че дори сега красотата й нямаше равна. Омразата и възбудата се вихреха в него в борба за надмощие.

— Спри с тези глупости! — сопна му се тя.

— Вече не приемам никакви заповеди от теб — възропта Джардир. — Изгори целия дворец, ако искаш, но няма да ме спреш да убия това дебело прасе и да те обладая върху трупа му!

Андрахът прохленчи, но Джардир му се озъби и го усмири.

Иневера не трепна дори, а с другата си ръка извади малък предмет. Приличаше на парче въглен, докато по него не лумна издълбана защита. Джардир осъзна, че това също бе алагай хора. Опушеното парче кост запращя и от него изхвърча сребърна мълния, която се насочи към Джардир.

Джардир бе вдигнат от пода и метнат обратно в стената, а болката разкъса тялото му по невъобразим начин. Той се опита да я прегърне, но тя изчезна точно толкова бързо, колкото се бе появила, оставяйки след себе си единствено пълния ужас на Джардир. Той се обърна към Иневера, но тя вдигна камъка отново и мълнията го удари втори път, а после още веднъж, след като той все пак успя да се изправи на крака. Помъчи се да се изправи трети път, но крайниците му не откликнаха на желанията му, тъй като мускулите му се гърчеха неконтролируемо.

— Най-накрая да се разберем — каза Иневера. — Аз съм волята на Еверам и ще е най-добре да си избиеш от главата всякакви мисли за съпротива. Ти получи белия тюрбан, защото аз спах с дебелата свиня, така че благодари за жертвата ми, вместо да се опитваш да съсипеш всичко.

— Дебела свиня ли? — попита Андрахът и най-накрая се изправи. — Аз съм…!

— … жив, защото аз така съм пожелала — рече Иневера и отново вдигна демонския череп. От пастта му лумнаха пламъци и Андрахът пребледня.

— Нуждаех се от помощта ти заради Джардир, докато той надделее над шарумите и дамаджите от другите племена — каза тя, — но сега, след като Каша е бременна, шарумите ще видят, че той е брат на всички както през нощта, така и през деня. Вече не можеш да го свалиш от власт!

— Аз съм Андрахът! — извика човекът. — Само да махна с ръка и този дворец ще бъде сринат със земята!

Иневера се изсмя.

— И ето ти гражданска война. А дори да убиеш Ахман, какво ще правиш с неговите съпруги дама’тинги? Ще ги изнасилиш и заколиш според обичая ли? Евджахът ясно описва съдбата на всеки, дръзнал да нарани дама’тинга.

Андрахът се намръщи, останал без отговор.

— Портите на Рая са затворени — каза тя и се заметна с коприна, за да прикрие голотата си. — Може би ще се отворят следващия път, когато ми потрябва някоя прокламация от теб, а може да изпратя Ахман да я напише с кръвта ти. Но дотогава си вземай повехналото копие и се връщай в двореца си.

Без дори да си направи труда да се облече, Андрахът си събра дрехите и изприпка от стаята.

Иневера се приближи до Джардир и коленичи до него. Парчето демонски кокал, което бе използвала, за да метне мълнията, се раздроби и тя смаяно избърса пепелта от дланта си.

— Силен си — каза тя. — Малко са мъжете, които биха се изправили след първия удар, а още по-малко след третия. Ще се наложи да използвам по-голям кокал, когато издялам новия тази нощ.

Тя посегна към него, погали го по косата и замилва лицето му.

— Ох, любов моя — каза тя тъжно. — Как ми се ще да не беше видял това.

Джардир се бореше с езика си, който сякаш се бе надул, за да изпълни цялата му уста.

— Защо? — накрая успя да изграчи той.

Иневера въздъхна.

— Андрахът щеше да те екзекутира, задето уби приятеля му така позорно. Направих всичко, което трябваше, за да спася живота ти и да ти спечеля власт. Но няма страшно. Наближава денят, когато ще заемеш неговия трон, и тогава ще можеш сам да му отрежеш мъжеството.

— Той… — започна Джардир, но не успя да продължи. Преглътна тежко, опитвайки се да навлажни езика си, но дори това беше свръхвъзможностите му.

Иневера стана и му донесе вода, сипа на устните му и масажира гърлото му, за да му помогне да преглътне. Използва копринената си наметка, за да подсуши устата му, разкривайки едната си гръд. Джардир се зачуди как така я желаеше дори сега, но нямаше и място за съмнение, че е така.

— Знаеше ли, че ще се стигне дотук — попита той, — когато ме накара да убия Шарум Ка?

Той отново се опита да раздвижи крайниците си, но те отново не му се подчиниха.

Иневера въздъхна пак.

— Живял си едва двайсет зими, любов моя, а дори ти можеш да си спомниш времена, когато Красия е имала десет хиляди дал’шаруми. Най-старият дамаджи може да си спомни кога са били десет пъти по толкова, а древните свитъци разкриват, че преди Завръщането са наброявали милиони. Нашият народ измира, Ахман, защото няма водач. Нуждае се от нещо повече от силен Шарум Ка или властен Андрах. Нуждае се от Шар’Дама Ка, преди Ний да разпръсне из пясъците последните от нас.

Иневера млъкна и отмести очи от неговите. Изглеждаше, сякаш подбира внимателно следващите си думи.

— Не попитах заровете дали ще те срещна отново през онази първа нощ — призна тя. — Попитах ги има ли мъж в цяла Красия, който би могъл да ни извади от упадъка и да ни поведе отново към слава, и те ми посочиха момче, което години по-късно щях да намеря разплакано в Лабиринта.

— Аз съм Избавителя? — попита Джардир с дрезгав, невярващ глас.

Иневера сви рамене.

— Заровете никога не лъжат, но не казват и безусловни истини. Има възможности за бъдеще, при които мъжете ще вярват, че си ти, и ще се обединят от теб, и други, при които ще се обединят от друг или въобще няма да го направят.

— Тогава за какво са ни? — попита Джардир. — Ако това е иневера, съдбата ще го реши.

— Няма такава съдба, както ти я разбираш — каза Иневера, — освен това Шарак Ка, последната битка, наближава, и то скоро. Не можем да си позволим да оставим бъдещето да се оправя само. Наблюдавам те, откакто сложи бидото за пръв път, мили мой. Ти си най-голямата надежда за спасение на Красия и заради теб бих се възползвала от всяко преимущество, дори това да коства достойнството на тялото ми или честта ти.

Джардир я погледна с опустошени очи. Думите му изневеряваха, също както и крайниците му. Иневера се наведе и го целуна по челото с нежните си, студени устни. Изправи се и погледна тъжно надолу, докато той продължаваше да се гърчи безпомощно на пода.

а.

ШЕСТА ГЛАВА

ФАЛШИВ ПРОРОК

333 СЗ, ЗИМА

— Чините се оказват идеални за роби — каза Джаян. — Дори най-пропадналите толкова много ценят живота си, че никога не биха събрали куража да се опълчат. Завоювал си наистина прекрасна територия, татко. Славата ти не познава граници.

Джардир поклати глава.

— Да преместиш няколко песъчинки и да се пишеш герой е като да видиш слънцето и да се зарадваш на доброто си зрение. Няма слава в покоряването на слабите.

— И все пак това е дар за нас — настоя Джаян. — Победата ни е пълна, без да ни струва нищо.

В другия край на стаята Абан изсумтя над малкото си писалище.

— Да не искаш да добавиш нещо, кхафите? — настоя Джаян.

— Нищо, принце мой — изстреля Абан и вдигна нос от счетоводните си книги. Изправи се с помощта на патерицата си с камилска глава и се поклони дълбоко. — Не беше нищо повече от лека кашлица.

— Не, моля те — каза Джаян. — Кажи ни какво те развесели така?

Очите на Абан се стрелнаха към Джардир, който кимна.

— Може и да не е имало загуби за дал’шарумите, принце, но със сигурност сме си платили цената — рече Абан. — Храна, дрехи, подслон, превоз. Прекалено скъпо е да се поддържа на път такава необятна армия като нашата. Баща ви може и да разполага с богатствата и на дванайсетте племена, както и с Изобилието на Еверам, но дори неговото състояние си има край.

Асъм кимна.

— Евджахът ни учи, че когато кесията на един мъж се опразни, съперниците му стават по-смели.

Джаян се изсмя.

— Кой би посмял да се противопостави на татко? А и защо Шар’Дама Ка ще плаща за каквото и да било? Ние сме завладели тази земя. Можем да вземем каквото си искаме.

Абан кимна.

— Така е, но обраният търговец няма пари да се снабди с нова стока. Можете да вземете всичките свещи на един свещар, но ако не платите поне цената за направата им, щом изгасне последната, ще се озовете на тъмно.

Джаян изсумтя.

— Свещите са за слаби кхафити, боготворящи свитъка. Те нямат значение за воините в нощта.

— Дърво и стомана за копия, тогава — търпеливо отвърна Абан, сякаш говореше на дете. — Плат за униформите и печена глина за броня. Кожа и мас за седлото. Тези неща не растат по дърветата и ако сега откраднем всяко семе и всяка коза, догодина няма да имаме с какво да напълним гърлата.

— Не ми харесва тонът ти, свинеядецо — изръмжа Джаян.

— Замълчи и се вслушай в думите му — сопна му се Джардир. — Кхафитът ти предлага мъдрост, сине, и ще постъпиш умно, ако я приемеш.

Джаян погледна потресено баща си, но бързо се поклони.

— Разбира се, татко — каза той, насочил гневен поглед към Абан.

Джардир извърна очи към Асъм, който през цялото време бе наблюдавал мълчаливо.

— А ти, сине мой? Ти какво ще кажеш за думите на кхафита?

— В думите на недостойния има истина — призна Асъм. — Сред дамаджите все още се намират такива, които са против издигането ти, а те биха използвали всяко лишение на съплеменниците си като повод да внесат раздор.

Джардир кимна.

— И какво би направил, за да решиш проблема?

Асъм сви рамене.

— Бих убил и сменил дамаджите предатели, преди да са се осмелили да действат.

— Това само по себе си ще внесе раздор — отбеляза Джардир и погледна Абан.

— Излиза ни прекалено скъпо да държим войската събрана в града — каза Абан. — Затова трябва да я разпръснем по селцата.

Синовете на Джардир погледнаха невярващо дебелия търговец.

— Да разпуснем войската ли? Подобна глупост не бях чувал! — каза Джаян. — Татко, този кхафит е страхливец и глупак! Умолявам те, нека да го убия!

— Тъпоглаво момче! — сопна му се Джардир. — Да не мислиш, че кхафитът говори неща, за които не знам?

Джаян го погледна потресено.

— Един ден, синове мои — каза Джардир, отмествайки погледа си ту към Джаян, ту към Асъм, — ще умра. Ако имате и най-малкото желание да оцелеете и на другия ден, ще трябва да се вслушвате в мъдростта, независимо откъде идва.

Джаян се обърна към Абан и се поклони. Поклонът беше почти незабележим, едва му кимна, а очите му хвърляха мълнии по дебелия търговец, задето го бе засрамил.

— Моля те, кхафите, сподели си мъдростта.

Абан му отвърна с поклон, макар че дори с патерицата си би могъл да се наведе повече.

— След като изгубихме житниците, центърът на града не би могъл да изхрани всички народи на Красия без лишения, принце. Но има стотици малки селца, подредени около града като спици на колело. Ще накараме херцога на зелените земи да ни даде списъци и ще ги разпределим между племената.

— Територията е доста обширна, за да я опазим — отбеляза Асъм.

Абан сви рамене.

— Да я опазим от кого? Не ни заплашва никаква войска, а и както каза принцът, чините са идеалните роби. Най-добре да оставим войските на Шар’Дама Ка разпръснати, докато потрябват, и така да му спестим необходимостта да ги изхранва. Вместо това всяка една от тях ще заеме територия, от която да събира фураж и данъци, а през нощта ще ловува алагаи. Могат да си направят зеленоземски шараджи, където да обучават момчетата от своите земи, и да оставят жените и възрастните да посеят новата реколта през пролетта. След година племената ще са по-богати отвсякога и ще разполагат с хиляди зеленоземски ний’шаруми. Дай на племената богатство вместо лишения и ще видиш как, докато новите послушници навършат пълнолетие, Шар’Дама Ка ще притежава най-многочислената армия, която светът е виждал, предана до фанатичност, а най-хубаво от всичко е, че ще си плаща сама за себе си.

Джардир погледна синовете си.

— Сега разбрахте ли ползата от кхафитите?

— Да, татко — отговориха момчетата и се поклониха едновременно.

Дамаджи Ашан влезе в тронната зала и падна плавно на ръце и колене, докосвайки пода с чело. Бялата му роба бе опръскана с кръв, а очите му гледаха мрачно изпод черния тюрбан.

— Изправи се, приятелю — каза Джардир.

Ашан винаги се бе проявявал като негов най-верен съветник, дори още преди да поеме властта. Сега Ашан представляваше цялото племе каджи, най-силното в Красия, а за свой наследник бе назовал най-големия си син Асукаджи, племенник на Джардир от сестра му Имисандре. След Джардир нямаше друг на света с подобна власт.

— Шар’Дама Ка, нося новини, които трябва да чуете — каза Ашан.

Джардир кимна.

— Твоят съвет винаги е добре дошъл, приятелю. Говори.

Ашан поклати глава.

— Ще е най-добре да чуете съобщението направо от източника му, Избавителю.

Джардир повдигна вежда при тези думи, но кимна и последва Ашан вън от имението, по замръзналите градски улици. Недалеч от двореца на Джардир се извисяваше един от чинските храмове за поклонение. Беше малък и скромен в сравнение с Шарик Хора, но си личеше, че по северните стандарти е внушителна постройка — три етажа дебел камък и непробиваеми защити.

Ашан го поведе навътре и Джардир видя, че даматът бе свършил много повече, отколкото просто да поеме Свещения дом от зеленоземците. Вече го украсяваха с избелените и лакирани кости на дал’шаруми, загинали в бой след потеглянето им от Красия. След като стражи на храма бяха станали духовете на почетни воини, на север нямаше да се намери друга толкова сигурна сграда.

Двамата тръгнаха надолу и каменните стъпала ги отведоха до лабиринт от студени катакомби под зданието.

— Тук чините са погребвали почетните си мъртви — обясни Ашан, докато Джардир изучаваше празните ниши в стените. — Вече сме изчистили нишите от тази недостойна гнус и сега използваме помещението за нещо по-добро.

Сякаш по команда някакъв мъж изкрещя, а болезнените му писъци отекнаха из подземните коридори. Ашан не обърна внимание на писъка, а поведе Джардир през тунелите към една определена стая. Вътре неколцина северни свещеници — пастири, както ги наричаха — висяха на китките си от таванска греда в средата на стаята. Горните части на робите им бяха разкъсани, а кожата им бе набраздена с дълбоки рани от алагайската опашка — бич, който можеше да пречупи и най-силните мъже.

Ашан махна с ръка на дал’шарумските мъчители да се отдръпнат и отиде при един от затворниците.

— Ти — каза той, насочил пръст към него, — повтори пред Шар’Дама Ка това, което ми каза и на мен, ако смееш.

Пастирът надигна глава слабосилно. Едното му око бе подуто и затворено, а от другото бликаха сълзи и размазваха кръвта и мръсотията по лицето му.

— Вър’и в Ядрот’ — каза той завалено и се опита да наплюе Ашан. Опитът не беше успешен, кървавата плюнка просто се разтече по долната му устна.

В отговор на това изтезателят пристъпи напред с клещи в ръка. Хвана здраво лицето на пастира, отвори насила устата му и стисна с клещите един от предните му зъби. Виковете на човека изпълниха стаята.

— Достатъчно — каза Джардир след миг. Мъчителят веднага спря, поклони се и се оттегли до стената. Пастирът висеше безжизнено от оковите на китките си. Джардир отиде при него и го погледна тъжно.

— Аз съм Шар’Дама Ка, изпратен от всемилостивия Еверам. Говори, и то истината, и аз ще сложа край на страданието ти.

Пастирът погледна нагоре към него и сякаш се поосъзна.

— Познавам те — каза той с дрезгав глас. — Ти твърдиш, че си Избавителя, но не си.

— И откъде знаеш това? — попита Джардир.

— Защото Избавителя вече дойде — отвърна пастирът. — Защитения се движи в сенките и ядроните бягат от погледа му. Той спаси Хралупата на Избавителя от сигурна разруха и ще се заеме с теб, когато му дойде времето.

Джардир погледна Ашан изненадано.

— Не го казва само той, Шар’Дама Ка — каза дамаджият. — И други чини говорят за защитения неверник. Ще трябва да унищожите този фалшив пророк, и то бързо, ако искате да заемете мястото, което е ваше по право.

Джардир поклати глава.

ю.

СЕДМА ГЛАВА

ЗЕЛЕНОЗЕМЕЦ

326 СЗ

— Един ден аз ще бъда Шарум Ка! — извика Джаян и мушна с копието си парцаленото чучело, което Джардир му бе направил. То се залюля лениво на въжето си, вързано за таванска греда.

Джардир се засмя, възхищавайки се на енергията на сина си. Джаян беше на дванайсет, вече в бидо и никога не оставаше гладен на опашката за храна. Джардир бе започнал да обучава синовете си на шарукин още в деня, когато бяха проходили.

— Аз искам да съм Шарум Ка — оплака се единайсетгодишният Асъм. — Не искам да съм някакъв тъп дама. — Той задърпа белия плат, преметнат през едното му рамо.

— О, но ти ще бъдеш връзката на Шарум Ка с Еверам — каза Джардир. — И може би един ден — дамаджи на всички от каджи. Дори Андрах.

Той се усмихна, но дълбоко в себе си беше съгласен с момчето. Искаше синове воини, а не свещеници. Наближаваше Шарак Ка.

Отначало Иневера бе предвидила белите одежди за Джаян, ала Джардир отказа категорично. Това бе една от малкото му победи над нея, но той се чудеше дали въобще бе такава. Съществуваше и вероятността, че тя още в началото бе искала Асъм да облече бялото.

Другите момчета се скупчиха наоколо и загледаха възхитено по-големите си братя. Повечето от останалите синове на Джардир бяха прекалено малки за Хану Паш и трябваше да чакат, за да намерят своя път. Вторите синове щяха да са дамати, останалите — шаруми. Сега беше първата нощ от Последна четвърт, когато според преданието силите на Ний са във върхова форма и Алагай Ка дебнеше в нощта. Нищо не даряваше воина със сила в нощта така, както видът на синовете му.

И дъщерите — помисли си той, като се обърна към Иневера.

— Ще се радвам и дъщерите ми да се прибират вкъщи всеки месец за Последна четвърт.

Иневера поклати глава.

— Обучението им не бива да бъде нарушавано, съпруже. Хану Паш за ний’дама’тингите е… строго.

Наистина момичетата бяха взети много по-малки от синовете му. От години не бе виждал най-големите от тях.

— Не може всички да станат дама’тинги — каза Джардир. — Трябват ми и дъщери, които да омъжа за верните си хора.

— Такива ще имаш — отвърна Иневера. — Дъщери, които никой мъж не би посмял да нарани, които са предани на теб дори повече, отколкото на съпрузите си.

— И на Еверам повече, отколкото на баща си — промълви Джардир.

— Разбира се — каза Иневера и той усети, че тя се усмихва зад воала. Тъкмо щеше да отвърне, когато в стаята влезе Ашан. Синът му Асукаджи, който беше на същата възраст като Асъм, го следваше, облечен в бидото на ний’дама. Ашан се поклони на Джардир.

— Шарум Ка, има един въпрос, който кай’шарумите настояват да се разреши.

— Сега съм със синовете си, Ашан — отвърна Джардир. — Не може ли да почака?

— Моите извинения, Първи воине, но не мисля, че може.

— Добре тогава — въздъхна Джардир. — Какво има?

Ашан отново се поклони.

— Мисля, че ще е най-добре Шарум Ка да види проблема със собствените си очи — рече той.

Джардир повдигна вежда. Досега Ашан не бе отказвал да даде преценката си за каквото и да било, дори да бе сигурен, че Джардир няма да е съгласен с него.

— Джаян! — извика той. — Донеси ми копието и щита! Асъм! Робата!

Момчетата се втурнаха да изпълняват, а Джардир стана. За негова изненада Иневера също се изправи.

— Аз ще придружа съпруга си.

Ашан се поклони.

— Разбира се, дама’тинга.

Джардир я погледна строго. Какво знаеше тя? Какво й бяха казали за тази нощ проклетите кости?

Тримата оставиха децата и скоро слизаха вече по стъпалата в двореца, който гледаше към тренировъчните площадки на шарумите. В далечината от другата страна беше Шарик Хора, а на дългите странични площи помежду им бяха шатрите на племената.

Почти в основата на стълбите му, между стените на палата, групичка от шаруми и дамати беше обградила двама кхафити. Щом видя това, Джардир се разгневи. Обидно беше, че кхафитски крака мърсят земята на имението на Шарум Ка. Тъкмо щеше да отвори уста, за да каже точно това, когато забеляза единия кхафит.

Абан.

Джардир от години не се бе сещал за своя стар приятел, сякаш момчето наистина бе умряло онази нощ, когато наруши клетвата си. Бяха изминали повече от петнайсет години оттогава и макар Джардир да не беше вече дребното, мършаво момче в бидо, промяната в Абан бе още по-отчетлива.

Бившият ний’шарум беше станал ужасно дебел, почти толкова уродлив, колкото Андраха. Все още носеше жълто-кафявия елек и шапка на кхафит, но под елека имаше ярка риза, на краката си — шалвари от пъстроцветна коприна, а островърхата шапка бе увил в тюрбан от червена коприна със скъпоценен камък в средата. Коланът и чехлите му бяха от змийска кожа. Подпираше се на патерица от слонова кост, издялана така, че да прилича на камила, между чиито гърбици облягаше мишницата си.

— Какво те накара да мислиш, че си достоен да застанеш тук сред мъже? — попита Джардир настойчиво.

— Моите извинения, велики — рече Абан, падна на ръце и крака и притисна чело в земята. Шанджат, който вече бе кай’шарум, се изсмя и го ритна отзад.

— Виж се само — озъби му се Джардир. — Обличаш се като жена и се перчиш с покварените си пари, сякаш не са обида за всичко, в което вярваме. Трябваше да те оставя да паднеш.

— Моля ви, велики господарю — каза Абан. — Никого не искам да обидя. Тук съм само за да превеждам.

— Да превеждаш ли? — Джардир погледна към другия кхафит, пристигнал с Абан.

Но непознатият не беше никакъв кхафит. Това веднага си пролича по светлата му кожа и коса, по дрехите му и най-вече по изтърканото копие, което носеше. Той беше чин. Външен човек от зелените земи на север.

— Чин? — попита Джардир своя дама. — Извика ме тук, за да си говоря с някакъв чин?

— Чуйте какво казва — настоя Ашан. — Ще видите.

Джардир огледа зеленоземеца, тъй като досега не бе виждал чин отблизо. Знаеше, че вестоносци от Севера идваха понякога на Големия пазар, но там истинските мъже нямаха работа, а и детските му спомени за това място бяха неясни, пропити от глад и срам.

Чинът не отговаряше на представите на Джардир. Беше млад, не по-голям от Джардир, когато за пръв път сложи черните одежди. Не беше и особено едър, но осанката му подсказваше твърдост. Стойката и движенията му бяха като на воин и срещаше смело погледа на Джардир, както би направил истинският мъж.

Джардир знаеше, че северните мъже се бяха отказали от алагай’шарак и се криеха като жени зад защитите си, но през пясъците на Красия можеш да изминеш стотици километри, без да видиш подслон. Човек, преминал това, със сигурност се бе срещал всяка нощ лице в лице с алагаи. Може и да не беше шарум, но и страхливец не беше.

Джардир погледна надолу към подсмърчащото туловище на Абан и преглътна отвращението си.

— Говори, ала по-бързо. Присъствието ти ме обижда.

Абан кимна и се обърна към северняка с няколко думи, изговорени грубо и гърлено. Севернякът отвърна твърдо и удари с копието си в земята, за да натърти на казаното.

— Това е Арлен асу Джеф ам’Бейлс ам’Потока — обърна се Абан със сведен поглед обратно към Джардир. — Наскоро напуснал крепостта Райзън на север, той ви приветства и ви моли тази нощ да се бие заедно с мъжете на Красия в алагай’шарак.

Джардир беше поразен. Северняк, пожелал да се бие? Нечувано.

— Той е чин, Първи воине — изръмжа Хасик. — Идва от расата на страхливците. Не е достоен да се бие!

— Ако беше страхливец, нямаше да е тук — сопна му се Ашан. — Много вестоносци са стигали Красия, но само този дойде в двореца ви. Ще обидим Еверам, ако не оставим човека да се бие, щом го иска.

— Аз няма да се бия гръб до гръб с някакъв зеленоземец — заропта Хасик и се изплю в краката на вестоносеца. Много от шарумите закимаха и засумтяха в съгласие, въпреки думите на дамата. Явно влиянието на духовника все пак имаше граници.

Джардир се замисли сериозно. Сега разбра защо Ашан искаше да отстъпи решението на своя господар. Каквото и да избереше, рискуваше тежки последици.

Отново погледна зеленоземеца и се пробуди интересът му към бойната му техника. Иневера бе предсказала, че някой ден може да завладее зелените земи, а Евджахът учеше мъжете да опознаят врага си, преди да се впуснат в битка.

— Съпруже — прошепна Иневера и докосна ръката му. — Щом чинът иска да се изправи в Лабиринта като шарум, тогава ще трябва да му се гадае.

Нищо чудно, че беше дошла. Тя знаеше, че в този човек има нещо специално и искаше кръвта му за истинско пророкуване. Джардир присви очи, тъй като не знаеше какво премълчава, но тя му бе предложила изход от трудна ситуация и той би постъпил глупаво, ако не се възползва. Обърна се към Абан, който все още стоеше на кълбо в калта.

— Кажи на чина, че дама’тингата ще му хвърля кости. Ако те се окажат благосклонни, той ще се бие.

Абан кимна, обърна се обратно към зеленоземеца и заговори на грубия му език. По лицето на чина премина вълна от раздразнение — чувство, което Джардир добре познаваше, тъй като повече от половината му живот бе преминал в робия на костите. Те си размениха няколко думи, след което чинът стисна зъби и кимна в съгласие.

— Ще го заведа в двореца, за да му гадая — каза Иневера.

Джардир кимна.

— Ще ти правя компания, докато тече ритуалът, за твоя сигурност.

— Няма нужда — рече Иневера. — Никой не би посмял да нарани дама’тинга.

— Никой красианец — поправи я Джардир. — Кой знае на какво са способни тези северни варвари? — Той се подсмихна. — А и няма да рискувам някой да омърси твоята съвършена непорочност, като те оставя насаме с един от тия.

Джардир знаеше, че тя се зъби зад воала си, но не го интересуваше. Каквото и да се случеше между нея и зеленоземеца, той бе решен да го види. Даде знак на Хасик и Ашан да го последват обратно, така че тя да не може да го изгони от стаята в двореца без свидетели. Завлякоха и Абан със себе си, макар присъствието му да сквернеше подовете на палата. После щеше да им се наложи да ги измият с кръв, за да изкарат покварата.

Скоро Джардир, Иневера и чинът се озоваха сами в затъмнена стая. Джардир погледна зеленоземеца.

— Протегни ръка, Арлен, сине на Джеф.

Чинът само го погледна странно.

Джардир протегна ръка, направи се, че си порязва кожата и я надвеси над алагай хора.

Чинът се намръщи, но не се поколеба да навие ръкава си и да пристъпи напред с протегната ръка.

По-смел е от мен при първия ми път — помисли си Джардир.

Иневера поряза кожата на чина и скоро заровете в ръцете й засияха свирепо. Щом ги видя, чинът се опули и продължи да ги гледа съсредоточено. Тя хвърли заровете и Джардир бързо огледа резултата. Липсваше му обучението на една дама’тинга, но през годините, прекарани в Шарик Хора, бе научил много за символите по заровете. На всеки демонски кокал имаше само по една защита, такава за предсказване. Останалите знаци бяха просто думи. Думите и техният ред разказваха историята на това, което ще се случи… или поне би могло.

Джардир различи символите за „шарум“, „дама“ и „един“ сред безпорядъка, преди Иневера отново да ги грабне. Шар’Дама Ка. Какво ли би могло да значи това? Разбира се, че не може един чин да е Избавителя. Дали не беше свързан с Джардир по някакъв начин?

Джардир с изненада видя как Иневера разтърси заровете и ги хвърли отново, както не бе виждал никоя дама’тинга да прави от онази нощ в Лабиринта. Тя не излъчваше друго освен спокойствието, присъщо на дама’тингите, но самият факт, че ги хвърли за втори път, бе красноречив.

А после за трети.

Каквото и да вижда — помисли си той, — иска да се увери, че е истина.

Погледна зеленоземеца, който, макар и да наблюдаваше внимателно ритуала, очевидно не виждаше нищо освен някакъв примитивен обред, нужен, за да пристъпи в Лабиринта.

Ех, сине на Джеф, де да беше толкова просто.

— Може да се бие — каза Иневера, извади глинен буркан от робата си и намаза раната на чина с гнусен мехлем, след което му сложи чиста превръзка.

Джардир кимна, без да е очаквал повече от да или не. Изведе чина от стаята.

— Кхафите — викна той на Абан, — кажи на сина на Джеф, че може да започне на стената. Ако хване алагай с мрежата, ще може да стъпи в Лабиринта.

— Определено няма да може! — каза Хасик.

— Еверам отсъди, Хасик — скастри го Джардир и воинът се укроти.

Абан бързо преведе и чинът изсумтя, сякаш улавянето на демон с мрежа е лесна работа. Джардир се усмихна. С този човек биха могли да си допаднат.

— Връщай се обратно в дупката, от която си изпълзял — каза той на Абан. — Синът на Джеф може да е достоен да се качи на стената, но ти се отказа от това право. Той ще трябва да заговори на езика на копието.

Абан се поклони, обърна се към зеленоземеца и му обясни. Чинът погледна Джардир и кимна в знак на разбиране. Лицето му беше сурово, но Джардир разпозна готовността в очите му. Имаше вид на дал’шарум при смрачаване.

Джардир понечи да тръгне надолу към тренировъчната площадка заедно с останалите, но Иневера го хвана за ръката. Ашан и Хасик се обърнаха, колебаейки се дали да продължат.

— Вървете и вижте дали ще можете да научите чина на някои от нашите жестови сигнали — заръча им Джардир. — След малко ще се присъединя към вас.

— Чинът ще изиграе ключова роля в твоето възкачване като Шар’Дама Ка — каза Иневера безцеремонно, щом останаха сами. — Приеми го като свой брат, но да не излиза от обсега на копието ти. Един ден ще се наложи да го убиеш, ако искаш да те приветстват като Избавителя.

Джардир се втренчи в неразгадаемите очи на съпругата си. Какво не ми казваш? — зачуди се той.

Зеленоземецът не даде никакъв знак, че го е страх или че се вълнува, докато слънцето залязваше същата вечер. Той стоеше изправен на върха на стената и гледаше пясъците с нетърпение, очаквайки първите признаци, че врагът се надига.

Всъщност по нищо не се доближаваше до представата на Джардир, която беше придобил от уроците си за слабите полумъже от Севера. Колко ли време беше минало, откакто красианец бе посетил зелените земи и видял народа им със собствените си очи? Сто години? Двеста? Някой беше ли напускал въобще Пустинното копие от Завръщането насам?

Двама воини се разхихикаха зад гърба му. Бяха от племето мендинг, най-силното след маджах. Мендинг бяха отдадени изцяло на изкуството на далекобойните оръжия. Строяха каменомети и скорпиони, копаеха камъни за изстрелване и изработваха гигантските скорпионски жила — огромни копия, които можеха да пронижат бронята на пясъчен демон от триста метра. Макар да не бяха така умели с копието, както други племена, славата им не знаеше граници, тъй като мендинг убиваха повече алагаи от каджи и маджах взети заедно.

— Чудя се колко ли ще издържи, преди да го убие някой алагай — каза единият от мендинг.

— По-скоро ще се насере и ще хукне да бяга от страх още като се надигнат — изсмя се другият.

Зеленоземецът ги погледна. По изражението му си личеше, че разбира, че му се подиграват, но той пренебрегна воините и отново се съсредоточи върху подвижните пясъци.

Той прегръща болката, когато целта му стои насреща — помисли си Джардир, припомняйки си подигравките, които бе изтърпял през първата си нощ в Лабиринта.

Джардир отиде при двамата воини.

— Слънцето залязва, а вие си нямате друга работа, освен да се присмивате на своя брат по копие, а? — каза той на висок глас. Всички на стената се обърнаха към тях.

— Но, Шарум Ка — възропта единият, — той е просто един дивак.

— Дивак, който гледа към противника, докато ти се кикотиш зад гърба му като кхафит! — изръмжа Джардир. — Отново му се присмейте и ще ви се отворят няколко седмици в шатрата на дама’тингите, да се научите на обноски.

Той изрече това спокойно, но дал’шарумите отстъпиха назад, сякаш ги бяха блъснали.

Един вик от зеленоземеца привлече вниманието на Джардир. Човекът удари копие в стената и изрева нещо на гърления си език. Посочи пясъците и Джардир изведнъж разбра.

Алагаите се надигаха.

— По местата! — заповяда той и хората от мендинг се върнаха при скорпионите си.

Лумнаха маслени огньове, чиято светлина воините насочиха с огледала към бойното поле, за да могат мендинг да виждат, докато упражняват смъртоносното си изкуство.

Зеленоземецът наблюдаваше внимателно екипите на скорпионите. Един обтягаше пружините, докато друг поставяше жилото на място. Трети се прицелваше и стреляше. Мендинг правеха всичко това за секунди.

Щом първото жило намушка пясъчен демон, зеленоземецът нададе боен вик и удари с юмрук във въздуха, точно както бе направил Джардир, когато за пръв път видя подобно нещо още като ний’шарум.

Те нямат скорпиони на север — предположи той, без да се замисля повече по този въпрос.

Жилата не спираха да бучат, а екипите на каменометите ги зареждаха с гигантски камъни и режеха въжетата, за да пуснат противотежестите, които запращаха снарядите право в нарастващите редици на алагаите и ги убиваха един по един или на цели групи.

Както винаги обаче, сякаш отбираха песъчинки от дюна. Прииждаха десетки огнени и въздушни демони, но пясъчните се носеха като нестихваща буря, която можеше да изравни цяла планина.

Мендинг се концентрираха върху широката дъга около гигантската порта към Лабиринта, която се готвеше за поканата. Щом алагаите се подредиха удобно, Джардир даде знак на един от ний’шарумите, който избуча дълго и ясно с Рога на Шарак. Портите се отвориха почти веднага. Най-старите воини на племената стояха вътре, забиха по щитовете си и започнаха да се подиграват на демоните, предизвиквайки ги да ги подгонят.

Славата им беше неизмерима. Дори зеленоземецът промълви нещо, което звучеше като страхопочитание.

Алагаите запищяха и се втурнаха в Лабиринта. Примамките нададоха бойни викове и се затичаха през криволичещите пътеки, които щяха да ги отведат при съплеменниците им, скрити в очакване.

След няколко минути Джардир даде знак да затворят портите отново. Скорпионите очистиха пътя и портите се затръшнаха с оглушителен гръм.

— Донеси мрежите — каза Джардир на ний’шарума. — Отиваме по-навътре в Лабиринта да изпробваме зеленоземеца.

Момчето обаче не помръдна. Джардир го погледна с раздразнение, но по лицето на ний’шарума личеше откровен ужас. Воинът проследи накъде гледа момчето и забеляза, че много от воините му са също толкова втрещени.

— Вие какво… — тръгна да вика Джардир, но в този момент съзря осветен от маслените огньове алагай, който се носеше по дюните към града.

Но този не беше обикновен демон. Дори от разстояние Джардир виждаше, че е грамаден. Пясъчните демони бяха по-големи от своите огнени и въздушни събратя, без да се счита дължината на разперените им криле, ала дори пясъчните демони не бяха по-едри от човек, тичаха на четири крака като кучета, а раменете им бяха около метър широки.

Демонът, който наближаваше, стоеше изправен на задните си крака, сглобени от остри кости, а грамадата му се издигаше на височината на двама високи мъже. Дори шипестата му опашка изглеждаше по-дълга от височината на човек. Рогата му бяха същински копия, ноктите му — касапски ножове, а черната му черупка — дебела и твърда. Едната му ръка свършваше до лакътя — сопа, която можеше да размаже воински череп.

Джардир никога не си бе представял толкова голям демон. Хората му стояха вцепенени. Не му беше ясно дали от страх, или от изумление. Само зеленоземецът сякаш не се беше трогнал, а се взираше в гиганта с нескрита омраза.

Но защо? Изглеждаше като прекалено голямо съвпадение как демонът се появи точно в нощта, когато чинът застана на стълбите пред двореца на Джардир и помоли да се бие. Какво го свързваше с демона?

Джардир прокле своята неспособност да говори на варварския език на зеленоземеца.

— Какво чакате? — изрева той на екипите при скорпионите. — Алагай като алагай! Убийте го!

Думите му прекратиха замайването и мъжете се втурнаха да изпълняват. Зеленоземецът сви юмрук, а те се прицелиха и заизстрелваха жилата, огромни копия с тежки железни върхове. Стреляха високо в небето, а с траектория като дъга снарядът щеше да удари с унищожителна тежест.

Поне половин дузина жила отидоха право в целта, но всичките се строшиха в бронята на грамадния демон, без дори да го смутят. Той изкрещя яростно и отново тръгна напред.

Изведнъж градът им се стори уязвим. Джардир бе учил защитаване в Шарик Хора и знаеше, че всяка защита бе най-силна само срещу един-единствен вид демони. Защитите, издълбани по стените на Красия, бяха древни, но досега не бе имало пробив. Знаеше ли се обаче дали са изпробвани точно срещу такова създание?

Джардир сграбчи зеленоземеца за раменете и го обърна към себе си.

— Какво знаеш? — изиска той. — Проклет да си, срещу какво се изправяме?!

Зеленоземецът кимна, сякаш разбираше, и се огледа. Отиде при каменомет и докосна камъка в него. После посочи демона.

— Алагай — изрече той.

Джардир кимна и отиде при воините от мендинг, които управляваха машината.

— Можете ли да го ударите? — попита Джардир.

Дал’шарумите изсумтяха.

— Такъв голям алагай? Мога само да му откъсна и другата ръка, ако желаете.

Джардир го плесна по гърба.

— Откъсни му главата и с малко катран ще си я направим на трофей.

— Сложете катрана да ври! — каза воинът, докато нагласяше обтягането и ъгъла на оръжието.

Зеленоземецът изтича при Джардир и заговори с бясна скорост на грозния си език. Заразмаха ръце очевидно в неистовото си желание да бъде разбран. Отново и отново той сочеше каменомета и крещеше явно единствената дума на красиански, която знаеше, „алагай!“.

— Реве като камила — каза Хасик.

— Мълчи — сопна му се Джардир. Присви очи, но в този момент човекът при каменомета изкрещя „Готови!“.

— Стреляй! — извика Джардир. Зеленоземецът се хвърли към воина, който тръгна да реже въжето, но Хасик сграбчи чина и го захвърли грубо встрани.

— Знаех си, че не може да им се вярва, Първи воине — изръмжа той. — Той защитава демона!

Джардир не беше така убеден, докато се взираше в мъжа, който се опитваше с все сили да се измъкне от хватката на Хасик. Зеленоземецът посочи отново, този път към стената и извика: „Алагай!“

Уроци, отдавна отхвърлени като легенди, изведнъж изникнаха в съзнанието на Джардир — истории за гигантските демони, които нападали красианските стени още по времето на първия Избавител, и изведнъж картинката му се изясни. Зеленоземецът не сочеше каменомета, а камъка.

Каменен демон — осъзна Джардир с растящ ужас.

— Каменен демон! — извика той, но вече беше прекалено късно. Чу изстрела, щом каменометът запрати товара си, и се обърна безпомощно към демона. Зад него зеленоземецът зарида.

Камъкът изхвърча и сякаш и хора, и алагаи затаиха дъх. Едноръкият каменен демон погледна нагоре към камъка — канара, която трима души трябваше да се мъчат, за да я вдигнат и поставят на устройството.

И тогава по някакъв невъобразим начин демонът улови камъка със сгъвката на здравата си ръка и със страшна сила го запрати обратно.

Канарата удари гигантската порта и я проби, а от дупката тръгнаха пукнатини като паяжина. Каменният демон се засили напред и заудря отново и отново по пропуканото място. Магията припламваше и искреше, но защитите бяха прекалено увредени, за да имат някакво сериозно въздействие. Портата се разтърсваше с всеки нов удар и в следващия момент едната врата се изкърти от пантите и се стовари на земята от вътрешната страна.

Каменният демон се втурна навътре и с рев се затича из Лабиринта. От дупката зад него заприиждаха демони.

Лицето на Джардир пламна, а после изведнъж се вледени. Гигантските порти на Красия не бяха виждали пробив от незапомнени времена. Дал’шарумите се озоваха в капан в Лабиринта и щяха да бъдат изловени като животни. Вината за това беше на Джардир, който не послуша зеленоземеца.

Доведох хората си до гибел — мислеше си той, без да може дори да помръдне — само гледаше безмълвно как алагаите нахлуваха в Лабиринта.

Прегърни страха, глупако! — викна той сам на себе си. — Нощта може и да бъде спасена!

— Скорпиони! — извика той. — Сменете позициите си и не спирайте стрелбата, докато затворим пробива. Каменометци! Искам камъните да смачкат всеки нахлул алагай и да затрупат входа за останалите!

— Не можем да стреляме на такова близко разстояние — каза един от каменометците. Другите закимаха и Джардир видя изписан по лицата им същия ужас, който сам бе изпитал току-що. Нуждаеха се от по-непосредствена опасност, която да ги извади от вцепенението им.

Той фрасна каменометеца право в лицето и го просна на стената, където бяха застанали.

— Ако трябва, ще хвърляте камъните с ръце, не ме интересува! Правете каквото ви казвам!

Нощният воал на човека се напои с кръв и отговорът му бе неразбираем, но той се удари по гърдите с юмрук, изправи се несигурно и тръгна да изпълнява. Останалите от мендинг сториха същото, а страхът се изпари в дейната суматоха.

Джардир погледна ний’шарума.

— Разгласи пробива.

Момчето допря рога до устните си и изведнъж у Джардир нахлу усещане за срам и провал, задето се дава подобна заповед, докато той отговаря за битката.

Това чувство обаче бързо се изпари. Имаше прекалено много за вършене. Той се обърна към Хасик.

— Събери колкото се може повече воини и защитници и елате при портата, където ще се срещнем. Отиваме да затворим пробива.

Хасик изрева и затърча в другата посока, сякаш развълнуван от възможността да се метне в пясъчна буря от алагаи. Джардир се затича по върховете на стените към мястото, където личният му отряд се биеше под командата на Шанджат. Сега Джардир имаше нужда от подкрепата на своите хора. Даже да го ненавиждаха останалите от каджи, задето бе предал племето си, мъжете, които се бяха сражавали рамо до рамо с него, нощ след нощ, в продължение на години, все още му бяха предани до гроб.

Зеленоземецът хвърчеше след него, а на Джардир му се щеше да знае думите, с които да го отпрати, или поне да разполага с времето, за да го накара да разбере. Дори да искаше да помогне, един необучен воин само би се пречкал на мъжете от стегнатия, сплотен отряд на Джардир.

От небето отекна писък и зеленоземецът извика „Алагай!“.

Той се блъсна в Джардир и двамата се свлякоха от стената. Джардир усети по въздуха размаха на кожестите криле, които минаха точно над тях.

Той изруга, щом двамата се претърколиха в различни посоки, и отчаяно затърси мрежа, но, разбира се, такава наоколо нямаше. Зеленоземецът се изправи по-бързо и приклекна в готовност с копие в ръка, докато въздушният демон завиваше, спускайки се отново към тях.

Смел е, макар и глупак — помисли си Джардир. — Какво си мисли, че ще направи без мрежа?

Но щом демонът ги връхлетя, изведнъж зеленоземецът падна на едно коляно и намушка здраво демона с дългото си копие. Острият връх прободе тънката ципа на алагайското крило точно до раменната става и с едно завъртане той използва копието като лост, за да обърне инерцията на демона в своя полза и да го събори по гръб на стената.

Демонът не бе пострадал тежко, но зеленоземецът, без да се бави, взе каишите на щита, който висеше свободно на ръката му, и притисна защитената му повърхност към гърдите на демона.

Магията лумна при допира и разтърси съществото така, че то се замята и запищя като обезумяло. Джардир не се поколеба и заби копието си дълбоко в окото на зашеметеното създание. То зарита и закрещя, а Джардир извади оръжието си и го вкара в другото му око, след което завъртя, докато създанието не издъхна.

Зеленоземецът погледна Джардир с очи, живнали от вълнение, и каза нещо на северния си език.

Джардир се засмя и го плесна по рамото.

— Изненадваш ме, Арлен, сине на Джеф!

Двамата заедно затичаха по върховете на стените към хората на Джардир.

Навсякъде из Лабиринта воините се бореха за живота си, но Джардир не можеше да спре и да ги спаси. Ако не затвореха пробива, слънцето щеше да намери всички шаруми разкъсани на парчета по бойното поле.

— Не се давайте лесно! — извика той, докато профучаваше покрай тях. — Еверам гледа!

Рев, съпроводен от викове, отекна из Лабиринта и сякаш разтресе самите стени. Някъде зад тях гигантският каменен демон унищожаваше хората му.

Прескочи препятствията пред себе си — каза си той наум. — Нищо друго няма значение, ако пробивът не се запечата.

Намериха двора пред грамадната порта напълно опустошен. Наоколо лежаха както алагаи, така и дал’шаруми, мъртви или в предсмъртна агония, пронизани от стрелите на скорпион или разкъсани от зъби и нокти. Мендинг бяха успели да натрупат отломки пред счупената врата, но пъргавите алагаи я прехвърляха без особени усилия.

— Отстъпление! — извика Джардир и малкото одрипавели дал’шаруми, които все още се биеха из двора, спряха и бързо се отместиха от пътя.

Със сключени щитове воините на Джардир се втурнаха към пробива, три метра широк и три на дълбочина. До него, в първата редица тичаше зеленоземецът със същото темпо като тях, сякаш цял живот бе тренирал за дал’шарум. Въпреки че бе чин, копието и щитът не му бяха чужди.

Воините по края избързаха напред, оформяйки редицата като късо „V“, и така започнаха да забират навлизащите пясъчни демони и да ги избутват обратно към портата.

Прииждащата вълна от алагаи се блъсна яростно във воините, но щитовете им лумнаха и алагаите бяха отблъснати. Воините ревяха при съпротивата, а тези зад тях засилваха натиска и поддържаха жива ярката светлина между тях и демоните. Стоте бойци на Джардир бавно успяха да изтласкат демоните към портите.

— Задни редици! — извика Джардир и редиците, които бяха най-отзад, се обърнаха рязко, сключиха щитове и тръгнаха напред, откривайки широко пространство между предните и задните редици, където изкопните защитници можеха да работят. Елитните дал’шаруми пуснаха копията си и прехвърлиха щитовете на гърбовете си. От воинските си чанти извадиха лакирани керамични плочки. Двама защитници подредиха плочките по ширината на двора пред пробива. Другите двама взеха копията си и ги използваха като прави пръчки, за да изравнят плочките една с друга.

Джардир промуши пясъчен демон в окото — едно от малкото уязвими места на алагая. До него зеленоземецът намери друга слаба точка, като вкара върха на копието си в гърлото на ревящ демон. Между проблясванията на магията от пролуките в щитовете към тях замахваха нокти и те трябваше да се извъртат ту в едната посока, ту в другата, само и само да не бъдат разкъсани.

Докато приближаваха портата, Джардир се втрещи при вида на гъмжилото, събрало се отвън. Дюните сякаш бяха покрити с пясъчни демони, всичките напиращи да нахлуят в крепостта на врага си. Жила и канари се сипеха по алагаите, но снарядите като мидички, пуснати във воден басейн, бързо биваха погълнати.

Тогава защитниците дадоха сигнал и Джардир и хората му заотстъпваха.

— Друга нощ — закани се Джардир на демоните, които се сблъскаха с лумващата магия на керамичните защити. — Красия ще се бие и утре.

Обърна се и видя двора, в който се бе възцарило спокойствие. Останалите демони бяха избягали в Лабиринта.

— Съгледвачо! — извика Джардир, отдръпна се от хората си и след секунди Колив спусна стълба от стената и се втурна надолу да докладва.

— Вестите са зловещи, Първи воине — каза съгледвачът. — Маджах са се събрали в шесто, за да удържат по-голямата част от пясъчните демони, но из целия Лабиринт разпръснати племена се бият и малко от битките вървят добре. Гигантът броди дори още по-навътре и разделя цели отряди, докато си пробива пътя към главната порта. Току-що са го видели в осмо.

— Едва ли би могъл да се ориентира през всичките завои в Лабиринта — каза Джардир.

— Като че ли следва някаква диря, Първи воине — каза Колив. — Спира и души въздуха, а още не е изпуснал завой. Шепа пясъчни и огнени демони танцуват в краката му, но те не му пречат.

Джардир дръпна воала си, за да изплюе прахта от устата си.

— Върни се на стената и нареди на наблюдателите да ми начертаят пътека, за да събера разпръснатите отряди, докато стигнем маджах.

Колив удари юмрук в гърдите си, изтича при стълбата си и отново се покатери на стената. Джардир се обърна, за да събере хората си, и забеляза как зеленоземецът се опитва да каже нещо на защитник, размахвайки оживено ръце, докато воинът го гледаше объркано.

— Ний е силна през тази Последна четвърт — извика Джардир и привлече вниманието на всички, — но Еверам е по-силен! Трябва да вярваме в него, за да оцелеем до изгрев-слънце, иначе цялата Ала ще бъде погълната от чернилото на Ний! Покажете на алагаите какво означава да се изправят срещу воините на Пустинното копие и бъдете сигурни, че Раят ви очаква!

Той прониза въздуха с копие, шарумите последваха примера му и нададоха оглушителен рев, щом той ги поведе навътре в Лабиринта.

През цялата нощ хората на Джардир нападаха демонски орди, изтласкваха ги в защитени ями и се свързваха с оцелелите от разпръснатите отряди. Имаше зад гърба си повече от хиляда воини, щом се присъединиха към маджах, които удържаха тесния коридор за шесто ниво.

Хората на Джардир нападнаха яростно в гръб редиците на алагаите, като използваха магическите си щитове, за да ги разделят и да си проправят път. Маджах разтвориха стената от щитове и хората на Джардир се вляха в тях така гладко, сякаш бяха на учение в шараджа.

— Докладвай — каза Джардир на един от маджахските кай’шаруми.

— Държим фронта, Първи воине — рече водачът, — но няма как да изтласкаме алагаите в ямите.

— Недейте тогава — каза Джардир. — Защитниците да запечатат нивото. Оставете стотина от най-добрите си воини на стража и тръгнете към източната страна на седмо, за да подкрепите баджин.

— Вие къде отивате? — попита кай’шарумът.

— Да намерим гиганта и да го изпратим обратно в бездната на Ний — отвърна Джардир, събра всички, които маджах можеха да прежалят, и потегли към градските порти, молейки се да не е закъснял.

Едноръкият каменен демон стоеше пред главната порта към града и блъскаше по защитите. Огромни магически искри озаряваха нощта, а бумтежите кънтяха из целия град, но древните защити удържаха безусловно на нападението. Демонът изрева в безсилната си ярост.

Воини го нападаха в краката, мушкаха го с копия от здрава пустинна стомана, но демонът остана невредим. Джардир видя как алагаят почти небрежно замахва с опашка и размазва щитове, натрошава копия и запраща смели воини във въздуха.

— Еверам да ни пази — прошепна Джардир.

— Поне портата май се държи — каза Шанджат.

Джардир изсумтя.

— Но ще издържи ли до изгрев? Можем ли да поемем този риск?

— Имаме ли избор? — попита Шанджат. — Дори скорпионите не могат да пробият кожата му, а е прекалено голям, за да го подмамим в демонска яма. Главата му ще стърчи!

— Глупости, това е просто един голям демон! — каза Хасик. — Ако съберем достатъчно воини, можем да го свалим и да му вържем ръцете.

— Ръката — поправи го Шанджат. — Така ще изгубим много воини, а и няма гаранция, че ще се получи. Досега не съм виждал толкова силен алагай. Страхувам се, че това е самият Алагай Ка, дошъл с Последната четвърт.

— Абсурд — каза Джардир, който гледаше към демона, докато лейтенантите му спореха. Еверам е свидетел, ще намеря начин да те убия — закле се той наум.

Тъкмо щеше да заповяда да нападнат с надеждата, че само с числено превъзходство ще сломи създанието, когато един от изкопните му защитници дотича при него.

— Моите извинения, Първи воине, чинът има план — уведоми го човекът. Джардир се обърна и видя как зеленоземецът трескаво се опитва да предаде идеята си с жестове в оживен разговор със защитниците.

— Какъв е? — попита Джардир.

— Да не би да му се доверим и сега? — подметна Хасик.

— А ти имаш ли план, който да не включва безразсъдното ни изтребване, докато атакуваме пръкналото се от бездната изчадие? — попита Джардир. Хасик замълча и Джардир отново се обърна към защитника. — Какъв му е планът?

— Чинът разбира от магически знаци — отвърна той.

— То се знае — промърмори Хасик. — От какво друго да разбира един чин, като цял живот се крие зад защити?

— Мълчи — сопна му се Джардир.

Защитникът пренебрегна счепкването.

— Зеленоземецът има защитени камъни, които ще хванат съществото, ако го примамим да влезе в задънена улица и разкрием защитите. Защитата за каменен демон прилича на тази за пясъчен. Стените на Лабиринта ще послужат за яма, докато изгрее слънцето.

Джардир взе защитените камъни и ги разучи. Наистина съдържаха защити, близки до тези за пясъчните, но символите бяха по-големи, под по-различен ъгъл и една от линиите им бе прекъсната. Проследи ги с пръст.

— Задънена улица има два завоя навътре в десето — каза той.

— Знам го, Първи воине — отвърна защитникът и се поклони.

Джардир се обърна към Хасик и Шанджат.

— Дръжте демона под око. Не правете нищо, докато не видите, че портата отслабва. Ако това се случи, искам всеки човек в Лабиринта да тръгне срещу това чудовище.

Двамата воини удариха с юмруци по гърдите си и се поклониха. Джардир посочи тримата си най-добри защитници и те придружиха зеленоземеца до нишата. Когато и петимата се съгласиха, че защитите по стените и входа ще издържат, заложиха защитените камъни по местата им и ги покриха с брезент в пясъчен цвят, който би могъл бързо да се издърпа.

Джардир отново осъзна, че е впечатлен от северняка. Защитаването беше висше умение в Красия, запазено само за дамати и за отбрана шепа воини.

— Кой си ти? — попита той, но зеленоземецът само сви рамене, без да разбира.

Върнаха се в предните редици, където демонът продължаваше да атакува методично всеки сантиметър от портата, търсейки слабо място.

Джардир погледна гигантския алагай и страхът го прониза, но той беше Първия воин. Нямаше да моли друг да примами звяра.

Или аз съм Избавителя, или не съм — каза си той, опитвайки се да си повярва. Знаеше обаче, че Иневера лъже съвсем спокойно за почти всичко, така че защо да не е излъгала и за това?

Той се стегна, изрисува защита във въздуха и пристъпи напред.

— Не, Шарум Ка! — извика Хасик. — Аз съм твоята охрана! Нека аз примамя демона!

Джардир поклати глава.

— Смелостта ти ти прави голяма чест, но тази задача е само моя.

Зеленоземецът каза нещо и разсече въздуха с ръка, но вече беше късно да разшифроват загадъчните му послания. Джардир прегърна страховете си и закрачи към демона с викове, удряйки копието си в щита.

Демонът не му обърна внимание и продължи да блъска по портата.

Джардир се спусна към него и го намушка здраво в бронираната сгъвка на коляното, но съществото само размаха опашката си към него, както кон би отпъдил муха.

Джардир се отмести с танцова стъпка и залегна, а шипестият израстък профуча над главата му. Погледна копието си и видя, че върхът се е счупил.

— Камилска пикня — промърмори той и се върна в редиците, за да вземе ново копие от Хасик.

— Първи воине, вижте! — извика охраната му, сочейки нанякъде.

Джардир се обърна и видя как зеленоземецът крачи към демона.

— Глупак! — извика той. — Какво правиш?

Зеленоземецът обаче не даде никакъв сигнал, че е чул, пък камо ли разбрал. Спря точно извън обхвата на съществото и изкрещя.

Щом го чу, демонът спря нападението си, наклони глава и задуши въздуха. Обърна се, видя чина и чуждоземните му очи светнаха, различавайки го.

— Нийска кръв — промълви Хасик. — Познава го.

Звярът изрева мощно и го нападна, замахвайки с ноктите на здравата си ръка, но зеленоземецът бързо се хвърли настрани и се втурна към нишата клопка.

— Освободете пътя! — извика Джардир и воините му отстъпиха едновременно настрани, за да направят място. Когато демонът мина, Джардир се стрелна след тях, следван от всичките насъбрани воини.

Лабиринтът се тресеше под тежките стъпки на демона, а край него се вдигаха огромни облаци прах, които пречеха на воините да виждат зеленоземеца. Демонът обаче продължаваше да вие и да тича и Джардир предположи, че чинът все още води.

Направиха два остри завоя и на мъждукащата светлина на маслените лампи Джардир видя зеленоземеца да свива в нишата. Демонът го последва и изкопните защитници изскочиха от укритието си, за да разкрият магическите знаци.

Каменният демон изрева победоносно срещу приклещената си жертва и й се нахвърли, а зеленоземецът се обърна и се стрелна право към звяра.

Магията лумна и ноктите на грамадния демон се плъзнаха по щита на чина. Ударът повали човека, но той бързо се претърколи и отново застана на крака като котка, отскачайки надалече от демона, преди чудовището да успее да се отдръпне и да го нападне отново.

Защитите бяха разбулени, но Джардир забеляза веднага, че демонът е стъпкал един от ключовите защитени камъни, докато е минавал с тежките си крачки. Защитата бе непоправимо строшена.

Зеленоземецът също я съзря. Джардир очакваше от него да се изстреля навън от нишата, преди демонът да успее да се обърне, но севернякът отново го изненада. Той посочи счупената защита с копие, изкрещя нещо на гърления си език и пак се обърна към алагая.

— Поправете защитата! — извика Джардир, но от заповедта нямаше нужда. Изкопните защитници вече се бяха заели да рисуват знак върху нова плочка. Щяха да бъдат готови след по-малко от минута.

Демонът отново замахна и зеленоземецът отново се отмести встрани, като ударът само лизна щита му. Този път обаче демонът беше подготвен и завъртя чукана на другата си ръка като гигантска сопа. Човекът успя да се хвърли на земята и да избегне замаха, но демонът вдигна крак, за да смачка проснатото му тяло, и в този момент Джардир осъзна, че чинът никога не би могъл да се изправи навреме.

Защитниците бяха почти приключили. Зеленоземецът щеше да умре като герой и Красия щеше да е в безопасност. Джардир не трябваше да прави нищо друго, освен да забрави за мистерията около смелия северняк и да му обърне гръб.

а.

ОСМА ГЛАВА

ПАР’ЧИН

326–328 СЗ

Каменният демон изрева и тръгна да забива ноктестия си крак в земята. Джардир се плъзна на колене под крака му, подпря магическия си щит на рамо и го вдигна над главите им.

Ударът разтрака зъбите му и разтресе гръбнака му. Усети как рамото му се откачи от ямката си и ръката, която държеше щита, увисна.

Но магията лумна и гигантският алагай падна назад, изгубил равновесие. Удари се в една от стените и защитите й лумнаха, запращайки го в отсрещната стена, която също проблесна. Демонът запищя, разгневен, че го размятат като топка за игра.

Зеленоземецът бързо се изправи, сграбчи Джардир за здравото рамо и го вдигна на крака. Изкопните защитници вече бяха приключили с работата си и докато демонът се мяташе, те се запрепъваха да се измъкнат от нишата.

Миг по-късно каменният демон успя да се задържи на крака и се хвърли към тях, ала защитите на зеленоземеца озариха нощта и създанието бе отблъснато. Севернякът изкрещя нещо на звяра и направи жест, за който Джардир предположи, че е също толкова неприличен на север, колкото бе и в Красия. Той отново се засмя.

— Какви са новините от съгледвачите? — попита Джардир Шанджат.

— Половината Лабиринт е унищожен — отвърна Шанджат. — Малко воини са намерили подслон зад защитите на засадни дупки, повечето са отишли в прегръдките на Еверам. Маджах удържат шесто. Там алагаите не са успели да проникнат през защитите.

— Колко воини сме изгубили? — попита Джардир, опасявайки се от отговора.

Шанджат сви рамене.

— Няма начин да разберем преди изгрев, когато ще излязат тези, които се крият, и кай’шарумите ще направят пълно преброяване.

— Предположи — каза Джардир.

Шанджат се намръщи.

— Не по-малко от една трета. Може би половината.

Джардир свъси вежди. Подобни загуби за една нощ не е имало от Завръщането насам. Андрахът можеше да му отсече главата.

— Ако Лабиринтът се е очистил, заведете ранените в шатрата на дама’тингите — нареди той.

— Вие би трябвало да сте сред тях, Първи воине — каза Шанджат. — Рамото ви…

Джардир погледна ръката си, която висеше отпуснато от едната му страна. Беше прегърнал болката и я бе забравил. След това напомняне тя се разпищя, докато отново не я потисна.

Той поклати глава.

— Ръката може да почака. Кажи на съгледвачите да дойдат да ми докладват тук. Слънцето скоро ще изгрее, а аз искам да видя как гори тоя алагай.

Шанджат кимна и тръгна да крещи заповеди. Джардир се обърна, за да види каменния демон, който драскаше по защитите и ревеше яростно, докато се опитваше да стигне зеленоземеца. Той пък стоеше спокойно пред него и по лицата на двамата — човек и алагай — бе изписана една и съща омраза, докато се гледаха втренчено в очите.

— Какво се е случило между вас? — попита Джардир с ясното съзнание, че зеленоземецът не би могъл да го разбере.

Неочаквано обаче човекът се обърна към него, сякаш разбрал по тона му, и направи същото сечащо движение с ръка като преди. Протегна дясната си ръка и я съсече с другата точно под лакътя.

Джардир се опули, щом разбра какво му казва зеленоземецът.

— Отрязал си му ръката?!

Другите вдигнаха поглед при тези думи. Щом зеленоземецът кимна, Джардир чу жуженето на слуха, който щеше да се пръсне из града като подхванат от вятъра пясък.

— Подценил съм те, приятелю — каза той. — За мен е чест да ти бъда аджин’пал.

Зеленоземецът сви рамене и се усмихна, без да разбира и дума.

Малко по-късно цветът на нощното небе потъмня и с това предизвести идването на утрото. Каменният демон също го усети и се изправи, сякаш за да се съсредоточи. Джардир бе виждал това хиляди пъти, но никога не му омръзваше. След миг демонът щеше да осъзнае, че каменните плочи под посипания с пясък под на Лабиринта му пречат да намери път към бездната на Ний в ядрото на Ала. Щеше да запищи и да се замята, да задраска по защитите, но тогава слънчевите лъчи щяха да го хванат и светлината на Еверам щеше да го изпепели.

Алагаят наистина запищя, но в този момент направи нещо, което Джардир досега не бе виждал. Зарови в калта и пясъка по пода на Лабиринта и намери гигантските каменни блокове, които лежаха там от векове. С единствената си ноктеста ръка демонът заби по камъка и отчупи огромни парчета от него.

— Не! — извика Джардир. Зеленоземецът също крещеше и роптаеше, но от това полза нямаше. Много преди слънцето да се издигне достатъчно високо, за да го застраши, създанието се бе плъзнало обратно в бездната.

Иневера вече ги чакаше, когато те докуцукаха обратно до тренировъчните площадки. Щом видя безжизнената му ръка, Иневера се обърна към Хасик.

— Заведи го в двореца — каза тя. — Завлечи го, ако се противи.

Хасик приведе глава.

— Както заповяда дама’тингата.

Джардир се обърна към Шанджат, докато Хасик го дърпаше.

— Нареди да намерят Абан и да го доведат тук. Когато пристигне, придружи него и зеленоземеца до залата за аудиенции.

Шанджат кимна и изпрати бързоходец. Джардир и Хасик се отправиха към двореца, но още не бяха стигнали стълбите, когато видяха, че тренировъчната площадка гъмжи от дама’тинги, които обгрижваха ранените, и от жени, оплакващи липсващите съпрузи и синове.

Бяха следвани от дамати, които бързо отделиха своите съплеменници от масата шаруми, върнали се от Лабиринта. След секунди силата, която се бе изправила обединена в нощта, се раздроби, както ставаше след всеки изгрев.

Джардир не бе изкачил и половината стълби към двореца си, когато пристигнаха паланкините. Всичките дванайсет дамаджи и самият Андрах, които тежаха на гърбовете на ний’дамати и бяха заобиколени от най-верните си духовници.

Джардир спря намясто с ясното съзнание, че няма травма на света, която да е по-важна от пълния му отчет за проклетата нощ. Но какво щеше да им каже? Бе изгубил поне една трета от воините на Красия, а добро оправдание нямаше.

— Какво се случи? — попита гневно Андрахът, спускайки се към него. Иневера веднага застана до Джардир, но на дневна светлина, с дамаджите зад гърба му и при подобен провал от страна на Джардир, Андрахът нямаше да се укроти дори от нейното присъствие.

Дори след всичките тези години видът на дебелия мъж изпълваше Джардир с омраза и погнуса. Но денят, който Иневера бе предрекла, когато той щеше да го набоде на копието си и да му отреже мъжествеността, сега му изглеждаше невъзможен. Джардир щеше да извади късмет, ако днес не свършеше като кхафит.

— Снощи имаше пробив във външната порта — каза Джардир, — който допусна врага в Лабиринта.

— Загубил си портата? — настоя Андрахът.

Джардир кимна.

— Загубите? — попита Андрахът.

— Все още ги броят — отвърна Джардир. — Най-малко стотици. Вероятно хиляди.

Дамаджите си зашепнаха разгорещено. Из целите тренировъчни площадки и шаруми, и дамати внимателно наблюдаваха сценката.

— Ще набуча главата ти на копие над новата порта! — закани се Андрахът.

Преди Джардир да успее да отвърне, Хасик застана пред него, просна се в краката на Андраха и притисна глава в стълбите.

— Какви ги вършиш, глупако? — каза Джардир настойчиво, но Хасик не му обърна внимание.

— Моля за извинение, мой Андрах — каза той, — но това не бе по вина на Първия воин. Без Ахман Джардир всички щяхме да загинем в нощта!

Насъбралите се воини замърмориха в съгласие.

— Той ме извади от демонска яма! — извика един.

— Първият воин поведе атаката, която спаси отряда ми — обади се друг.

— Това не обяснява как въобще е загубил портата! — развика се Андрахът.

— Снощи Алагай Ка нападна стената — обясни Хасик. — Улови камък от каменометите ни, метна го обратно и така счупи външната порта. Само заради бързата реакция на Първия воин не бяхме напълно заличени.

— В Последната четвърт сме, но Алагай Ка не е нападал Красия от повече от три хиляди години — намеси се Дамаджи Амадеверам.

— Това не беше Алагай Ка — отвърна Джардир. — Просто каменен демон от планините.

— Дори това е нечувано — каза Амадеверам. — Защо би дошъл дотук, толкова далече от планинския си дом?

Хасик вдигна очи и огледа тълпата. Джардир изсъска, но подчиненият му отново го пренебрегна.

— Заради него — каза той и посочи зеленоземеца.

Всички погледи се извърнаха към зеленоземеца, който отстъпи назад, изведнъж осъзнал, че е център на всеобщото внимание.

— Един чин? — попита Андрахът. — Какво прави чин сред шарумите на Красия? Би трябвало да броди из пазарските бунища с останалите кхафити!

Един от даматите прошепна нещо в ухото на Амадеверам.

— Току-що ми казаха, че е дошъл при Първия воин и е помолил да се бие — каза дамаджият.

— И ти си му разрешил? — обърна се невярващо Андрахът към Джардир.

Иневера се напрегна, но Джардир я укроти с ръка. Тя имаше власт в малките зали, но ако жена, пък била тя и дама’тинга, се застъпеше за него пред събралите се воини и дамати, само щеше да влоши нещата.

— Разреших му — отвърна той.

— Значи тази разруха, която ни споходи, е изцяло по твоя вина! — извика Андрахът. — С главата на твоя чин ще споделите копието над портата и нека ястребите ви изкълват очите!

Той се обърна, за да си върви, но Джардир не бе свършил. Прекалено много бе рискувал за зеленоземеца, за да позволи да го екзекутират. Иневера бе казала, че съдбите им са свързани, и така щеше да бъде.

Ръката му все още го тормозеше, а и беше натъртен от боя, продължил цяла нощ. Виеше му се свят от болка и изтощение, но той прегърна всичко това и го изтласка настрана. Имаше време да почива в прегръдките на Еверам, но то още не бе дошло.

— По-добре да му бях отказал, така ли? — попита той на висок глас, така че всички да чуят. — Той идва при нас, назовал алагая като свой враг, а ние да му обърнем гръб? Ние мъже ли сме, или кхафити?

Андрахът се спря намясто и се обърна, за да срещне погледа на Джардир. Лицето му бе буреносен облак.

— Довел ни е каменен демон! — извика Андрахът.

— И самият Алагай Ка да му беше враг, това нямаше да ме интересува! — кресна Джардир в отговор. — Горко й на Красия, щом дотам сме се изплашили от алагаи, че да пренебрегнем мъж в нощта… пък бил той и чин!

Той махна на зеленоземеца, който изкачи стълбите до половина, така че всички да го виждат. Държеше здраво копието, сякаш очакваше изведнъж цялата тълпа да го нападне. По твърдия му поглед ясно си личеше, че няма да се даде току-така.

Той е безстрашен — помисли си Джардир. — Та има ли друг по-достоен, с когото да обвържа съдбата си?

— Този човек не е някакъв страхлив северняк, който оре като жена — каза Джардир. — Той е пар’чин, смел чужденец, който се държи като дал’шарум! Нека дойде Алагай Ка! Ако иска кръвта на този зеленоземец, това е достатъчна причина за всеки воин, който желае да се изправи гордо пред Еверам, да не му позволява.

Шанджат извика в подкрепа и бързо намери отклик сред стоте мъже на Джардир. В следващия момент всеки дал’шарум вече бе вдигнал копието си и викаше заедно с останалите във врявата.

— Миналата нощ не се дадохме на Ний и отпратихме грамадния й слуга — рече Джардир. — Дори сега той пълзи обратно към бездната, провален и победен, и трепери от страх от дал’шарумите на Пустинното копие!

Андрахът изломоти нещо, докато се ровеше за отговор, но това, което каза, потъна, щом и даматите в тълпата подеха рева.

Андрахът се намръщи, но пред такава непреодолима подкрепа за Джардир беше безсилен. Врътна се на пета и седна тежко в паланкина си. Ний’шарумите изстенаха под напора на туловището му, щом вдигнаха прътовете за носене и ги сложиха на раменете си.

— Играеш опасна игра — предупреди го Амадеверам, след като Андрахът бе отнесен достатъчно далеч, че да не може да чуе.

— Шарак за мен не е никаква игра, дамаджи — отвърна Джардир.

— Добре го изигра — каза Иневера, след като го сложи на операционната си маса. — Отпрати дебелата свиня с подвита опашка!

Тя се смееше, докато режеше робата му. Рамото му и голяма част от ръката му бяха почернели.

— Понякога имам моментни проблясъци — каза Джардир.

Иневера изпъшка, хвана ръката му и я вкара обратно във вдлъбнатината й с остро извъртане. Джардир бе подготвен за болката и тя мина през него като топъл ветрец.

— Трябва ли ти корен за болката? — попита тя.

Джардир изсумтя.

— Толкова силен — измърка тя и прокара ръце по тялото му, за да намери други рани.

Джардир целият беше натъртен и изподраскан, но, изглежда, нямаше нищо, което не можеше да почака, защото робата на Иневера падна на пода, тя се качи на масата и го възседна.

Нищо не я възбуждаше повече от победата.

— Моят герой — прошепна тя, докато целуваше твърдата му гръд. — Моят Шар’Дама Ка.

Джардир седеше на Трона на Копието и слушаше своите кай’шаруми и рапортите им. Лявата му ръка бе превързана през рамо и макар болката да бе само далечно жужене за съсредоточения му ум, неспособността да използва крайника си го гневеше. Съпругите му щяха да го убеждават да не ходи на алагай’шарак тази вечер, но проклет да бъде, ако ги послушаше.

Пред него стоеше Евакх, кай’шарум на племето шарах.

— Тъй като останахме само с четирима дал’шаруми, за съжаление, трябва да ви съобщя, че шарах нямат достатъчно воини, за да сформират самостоятелен отряд — каза Евакх и сведе глава от срам. — Ще минат много години, преди да се възстановим.

Той не изрече това, което всички си мислеха — шарах най-вероятно никога нямаше да се възстановят и щяха да измрат или да бъдат погълнати от друго племе.

Джардир поклати глава.

— Миналата нощ много отряди бяха разгромени. Ще призова дал’шаруми да се изправят и да почетат своите шарахски братя с копията си. Още тази нощ ще имаш воини под твоя команда.

Кай’шарумът се облещи.

— Прекалено сте щедър, Първи воине.

— Глупости — отвърна Джардир. — Съвестта ми не би позволила да сторя по-малко. Също така ще платя за съпруги от собствената си хазна, за да подпомогна възстановяването ви.

Той се усмихна.

— Ако хората ти подхванат това начинание със същата енергия, с която отиват на алагай’шарак, шарах бързо ще си възвърне силата.

— Шарах ще са ви вечно задължени, Първи воине — каза човекът, свлече се на пода и опря чело в земята.

Джардир слезе от подиума си и сложи здравата си ръка на рамото на воина.

— Аз съм от шарах — каза той, — както и тримата ми сина и двете дъщери от Каша. Няма да оставя племето ни да загине в нощта.

Воинът целуна обутите му със сандали крака и Джардир усети сълзите, които капеха от очите му.

— Каджи и маджах не биха продали съпруги на друго племе — посъветва го Ашан, когато Евакх си тръгна, — но мендинг имат дъщери в изобилие и са предани на Шарум Ка. Снощи загубите им бяха оскъдни.

Джардир кимна.

— Кажи им, че ще купиш колкото се може повече. Парите не са проблем. Други племена също ще се нуждаят от свежа кръв, за да оцелеят след снощните събития.

Ашан се поклони.

— Ще се погрижа за това. Но възстановяването на племената не е ли работа на дамаджите?

Джардир го погледна многозначително.

— Хайде, приятелю, знаеш също толкова добре, както и аз, че тези старчоци няма да си мръднат пръста, за да си помогнат един на друг, дори сега. Шарумите трябва да се грижат за своите хора.

Ашан отново се поклони.

Последваха още доклади, много от които бяха също толкова отчайващи. Джардир ги слушаше уморено, помагаше на всички и се чудеше в какво ли състояние ще намери войската, когато се съберат на здрачаване.

Най-накрая и последният от командирите му напусна и Джардир въздъхна тежко.

— Доведи Пар’чин и кхафита — нареди той.

Ашан даде знак на стражите и двамата бяха въведени в стаята. Дал’шарумите блъснаха Абан на пода пред подиума.

— Ти, кхафите, ще превеждаш за Шарум Ка — каза Ашан.

— Да, мой дама — отвърна Абан и опря чело в пода.

Зеленоземецът каза нещо на Абан, който измърмори в отговор през зъби.

— Какво каза? — попита Джардир.

Абан преглътна тежко и се поколеба дали да отвърне.

Стражът зад Абан го удари с копие по гърба.

— Шарум Ка ти зададе въпрос, камилска пикня!

Абан изкрещя от болка, а зеленоземецът извика и блъсна воина назад, заставайки между него и кхафита. Пар’чин и дал’шарумът впериха свирепи погледи един в друг, но очите на воина прескочиха несигурно към Джардир.

Джардир не им обърна внимание.

— Няма да питам втори път — рече той на Абан.

Абан избърса потта от челото си.

— Той каза „Не е редно да пълзиш така“ — преведе той, сви се и стисна очи, сякаш очакваше нов удар.

Джардир кимна.

— Кажи му, че си посрамил себе си и семейството си в Лабиринта, и вече не си достоен да стоиш сред мъже.

Абан кимна и бързо преведе. Зеленоземецът отговори и Абан предаде думите му.

— Той казва, че това не би трябвало да има значение. Никой не бива да пълзи като куче.

Ашан поклати глава.

— Странни разбирания имат тези диваци.

— Така си е — каза Джардир, — но ние не сме тук, за да обсъждаме отношението ни към кхафитите. Абан, можеш да вдигнеш ръце от земята.

— Благодаря ви, Първи воине — каза Абан и се надигна.

Зеленоземецът явно се отпусна, като видя това, и той, и стражът се отдръпнаха един от друг.

— Би се добре в нощта, Пар’чине — каза Джардир.

Абан бързо преведе.

Зеленоземецът се поклони и срещна погледа на Джардир, докато отвръщаше на гърления си език.

— За мен бе чест да съм сред толкова смели мъже — предаде Абан.

— Има ли други мъже от Севера, които да се борят като нас? — попита Джардир.

Зеленоземецът поклати глава.

— Моят народ се бие само когато се налага — или за да спасят своя живот, или понякога този на друг — каза Абан. Зеленоземецът се намръщи и добави нещо, след което се изплю на пода. — А понякога и това не правят — каза Абан.

— Те са страхлива раса, както казва Евджахът — допълни Ашан. Абан отвори уста и даматът го замери с бокал, който напои скъпите му копринени одежди с тъмен нектар.

— Не превеждай, глупако!

Зеленоземецът сви юмрука си, но не отмести поглед от Джардир.

— Какво те прави по-различен? — попита Джардир. Абан преведе, но зеленоземецът само сви рамене и не отговори. — Ти ли отряза ръката на каменния демон?

Зеленоземецът кимна.

— Когато бях малък — преведе Абан, — избягах от къщи. Когато слънцето залезе, направих кръг от защити и ме наобиколиха ядрони…

Джардир вдигна ръка.

— Ядрони?

Абан се поклони.

— Това е зеленоземската дума за алагаи, Първи воине — каза той. — Означава „тези, които обитават центъра“. И те като нас вярват, че бездната на Ний е в ядрото на Ала.

Джардир кимна и даде знак на човека да продължи.

— Същата нощ каменният демон ме нападна — превеждаше Абан — и в глупостта си аз тръгнах да му се подигравам, присмивах му се и подскачах наоколо. В следващия момент обаче се подхлъзнах и настъпих защита. Ядронът замахна и издра гърба ми, но успях да оправя защитата, преди да смогне напълно да премине кръга. Щом кръгът се възстанови, отсече и ръката му.

Ашан изсумтя.

— Невъзможно. Чинът очевидно лъже, Шарум Ка. Никой не би оцелял след удар от подобен звяр.

Зеленоземецът погледна Абан, но когато кхафитът не преведе, той се обърна към Джардир. Каза нещо и посочи Ашан.

— Какво каза свещеникът? — предаде Абан.

Джардир погледна Ашан и отново се обърна към зеленоземеца.

— Той каза, че ти си лъжец.

Зеленоземецът кимна, сякаш не бе и очаквал нещо друго. Остави копието си, надигна ризата си и се обърна с гръб към тях.

— Черното сърце на Ний — промълви Абан, пребледнял при вида на дебелите белези, които пресичаха гърба на човека. Бяха избледнели с годините, но нямаше съмнение, че бяха дело на далеч по-големи нокти от тези на който и да било пясъчен демон.

Зеленоземецът се обърна отново и погледна сурово Ашан.

— Още ли ме мислиш за лъжец? — преведе Абан.

— Извини се — промърмори Джардир.

Ашан направи дълбок поклон.

— Моите извинения, Пар’чин.

Зеленоземецът кимна, щом Абан предаде съобщението.

— И оттогава демонът те преследва, така ли? — попита Джардир.

Зеленоземецът кимна.

— Вече почти седем години — преведе Абан, — но един ден ще му покажа слънцето.

Джардир кимна.

— Защо не ни каза, че те преследва такъв мощен враг? Изложи града ми на опасност.

Зеленоземецът отговори и Абан се ококори. Каза му нещо, но зеленоземецът поклати глава и проговори отново.

— Не сте тук, за да си водите лични разговори, кхафите! — изкрещя Джардир и стана от трона. Дал’шарумите на вратата снижиха копията си и тръгнаха напред.

— Моите извинения, Първи воине! — извика Абан и отново притисна чело в пода. — Исках само да си изясня какво има предвид!

— Аз ще реша кое има нужда от изясняване — каза Джардир. — Следващия път, когато проговориш, без да ти е дошъл редът, ще ти отрежа палците. Сега преведи всичко, което се изговори.

Абан закима с готовност.

— Зеленоземецът каза: „Това е един обикновен каменен демон. Често се срещат на север и не съм си и помислял, че си струва да разказвам за личната ми вражда с един от тях“, на което аз отговорих: „Не може да не преувеличаваш, приятелю! Едва ли има два алагая с подобни размери“, и той каза: „О, не, в северните планини бродят много такива.“

Джардир кимна.

— Кои са слабите места на каменните демони?

— Доколкото знам — каза зеленоземецът чрез Абан, — нямат такива. А аз съм ги търсил къде ли не.

— Ще намерим слабото място, Пар’чин — увери го Джардир. — Заедно.

— Подобна комуникация е съвсем недостатъчна — каза Джардир, след като зеленоземецът бе изведен навън.

— Пар’чин учи бързо — отвърна Абан — и сега се е отдал на изучаването на езика ни. Скоро ще го говори, обещавам.

— Това не решава проблема — рече Джардир. — Ще има други зеленоземци и аз ще говоря и с тях. Тъй като никой от нашите учени мъже — той хвърли един презрителен поглед към Ашан — не е сметнал за достойно да научи езика на диваците, на теб се пада честта да ни го предадеш, като започнеш от мен.

Абан пребледня.

— Аз? — изписука той. — Да го предам на вас?

Джардир изпита силна погнуса.

— Стига си хленчил. Да, ти! Има ли други, дето да го говорят?

Абан сви рамене.

— На пазара се смята за ценно умение. Съпругите и дъщерите ми знаят по някоя и друга дума, за да могат да подслушват незабелязано, докато вестоносците си говорят. Много други жени на пазара правят същото.

— Очакваш Шарум Ка да се учи от жена? — попита настойчиво Ашан и Джардир преглътна иронията. Ако не беше Иневера, той все още щеше да е неграмотен дал’шарум.

— От друг търговец, тогава — предложи Абан. — Не съм единственият, който търгува със Севера.

— Но ти го правиш най-често — каза Джардир. — Личи си по женските ти коприни и по това, че съпругите на хленчещ дебел кхафит като теб надхвърлят по брой тези на повечето воини. А и Пар’чин те познава и ти има доверие. Освен ако не се намери истински мъж, който да говори зеленоземски, теб избирам.

— Но… — заекна Абан с умолителен поглед.

Джардир вдигна ръка и търговецът замълча.

— Веднъж каза, че ми дължиш живота си — рече Джардир. — Настъпи моментът, когато се налага да изплатиш дълга си.

Абан се поклони ниско, докосвайки пода с чело.

До залез-слънце градските порти вече бяха закърпени и макар гигантският каменен демон да продължаваше да напада стените, обслужващите метателните машини не му дадоха повече бойни средства, с които да пробие защитите. Пар’чин се включи в алагай’шарак и тази нощ, както и всяка следваща в продължение на седмица. През деня той се подлагаше на тежки тренировки заедно с дал’шарумите.

— Не мога да кажа за другите зеленоземски вестоносци — заяви офицер Кавал и се изплю в прахта, — но Пар’чин е бил обучен добре. Изкусно борави с копието, а шарусахк го е подхванал, сякаш го знае от дете. Оставих го да тренира първо с ний’шарумите, но той е в по-добра форма и от онези, дето са готови за стената.

Джардир кимна. Друго не бе и очаквал.

Сякаш по сигнал, Пар’чин дойде при тях, следван безропотно от Абан. Зеленоземецът се поклони и заговори.

— Утре потеглям обратно на север, Първи воине — преведе Абан.

Дръж го наблизо. Думите на Иневера отекнаха в главата на Джардир.

— Толкова скоро? — попита той. — Та ти едва сега пристигна, Пар’чин!

— И аз така се чувствам — отвърна Пар’чин, — но имам да доставям стоки и съобщения — ангажименти, които ще изпълня.

— Ангажименти към чини! — сопна му се Джардир и осъзна, че е направил грешка веднага щом думите излязоха от устата му. Това беше сериозна обида. Помисли си дали зеленоземецът няма да го нападне.

Но Пар’чин само вдигна вежда.

— Това има ли значение? — попита той чрез Абан.

— Не, разбира се, че не — отвърна Джардир и се поклони дълбоко за всеобща изненада. — Моите извинения. Просто съм разочарован, че си тръгваш.

— Скоро ще се върна — обеща Пар’чин. Вдигна купчина листове, подвързани с кожа. — Абан ми помогна много. Имам да запаметявам дълъг списък с думи. Следващия път, когато се срещнем, се надявам да бъда по-вещ в езика ви.

— Несъмнено — отвърна Джардир. Прегърна Пар’чин и целуна голите му бузи. — Винаги си добре дошъл в Красия, братко, но ще привличаш по-малко погледи, ако си пуснеш една хубава мъжка брада.

Пар’чин се усмихна.

— Ще го сторя — зарече се той.

Джардир го плесна по гърба.

— Идвай, приятелю. Пада нощта. Да изтребим малко алагаи още веднъж, преди да си прекосил горещите пясъци.

През месеците след заминаването на Пар’чин Джардир започна да наблюдава по-внимателно и останалите вестоносци от севера. Абан имаше куп връзки на чаршията и веднага разбираше дали идва северняк.

Джардир канеше всеки в палата си — чест, нечувана досега.

Мъжете идваха с нетърпение, след като векове наред красианците се бяха държали с тях като с боклуци, по-долни дори от кхафитите.

— Приветствам всяка възможност да си упражня северняшкия — казваше той на вестоносците, които сядаха на масата му, а собствените му съпруги ги обслужваха. Той си говореше с тях надълго и нашироко и наистина подобряваше езика си, но не се стремеше само към това.

Привършеха ли с яденето, той винаги им отправяше една и съща молба.

— Ти носиш копие в нощта като мъж — казваше им той. — Ела с нас тази нощ в Лабиринта като наш брат.

Мъжете го поглеждаха и Джардир познаваше по очите им, че си нямат представа каква огромна чест им отдава.

И всички до един му отказваха.

Междувременно Пар’чин спазваше обещанието си и ги посещаваше поне два пъти в годината. Понякога посещенията му траеха по няколко дни, друг път прекарваше месеци в Пустинното копие и околните села. Отново и отново той пристигаше на тренировъчните площадки и молеше за разрешение да се включи в алагай’шарак.

Дали пък Пар’чин не е единственият мъж на север? — чудеше се Джардир.

Падащият сред фонтан от кръв изкопен защитник още не бе се проснал на земята, а Пар’чин вече бе там. Той закачи краката на демона със своите собствени, смъкна се надолу и се завъртя в безупречно изпълнената хватка от шарусахк, в която той беше лостът. Коленете на демона се подгънаха и той падна в ямата.

Сякаш без да прекъсва елегантното движение, Пар’чин извади парче въглен, поправи повредената защита и отново затвори кръга, преди друг демон да успее да излезе. Завтече се при защитника, сряза робата му и захвърли стоманените плочки от джобчетата на плата, предпазващи от алагайски нокти. Металните плоскости се даваха специално на изкопните защитници, но все пак бяха слаб заместител на щита и копието. А ръцете на изкопните защитници трябваше да бъдат свободни.

Ръцете на Пар’чин станаха хлъзгави от кръвта, но това не му направи впечатление и той зарови в чантата си за билки и инструменти. Джардир поклати глава във възхита. Не за пръв път зеленоземецът лекуваше ранен воин на земята в Лабиринта. Дали всички северняци бяха едновременно защитници и дама’тинги?

Защитникът се противеше немощно, но Пар’чин го възседна, притискайки го с колене към земята, и продължи да прочиства раната.

— Помогнете ми! — извика Пар’чин на красиански, но дал’шарумите останаха да гледат с недоумение. Джардир се почувства по същия начин. Това не бяха обикновени рани. Не виждаше ли, че ако човекът оцелее, щеше да остане инвалид до края на живота си?

Джардир отиде при тях двамата. Пар’чин се опитваше да вдене конец в крива игла, докато притискаше превръзките с лакътя си. Воинът продължаваше да се противи и правеше задачата му невъзможна.

— Дръж го — извика Пар’чин, като видя Джардир да приближава. Джардир не обърна внимание на думите му, а гледаше воина в очите. Дал’шарумът поклати едвам-едвам глава.

Джардир заби копието си в сърцето на човека.

Пар’чин изпищя, пусна иглата и се нахвърли върху Джардир. Хвана го за робата, блъсна го назад и го запрати в стената на Лабиринта.

— Какво правиш? — поиска да узнае Пар’чин.

От всички краища на засадата воини надигнаха копията си и тръгнаха към тях. Никой нямаше правото да докосва и с пръст Първия воин.

Джардир вдигна ръка, за да ги спре, без да сваля очи от зеленоземеца, който нямаше представа, че е на крачка от смъртта.

Щом видя погледа на Пар’чин, Джардир промени преценката си. Може би зеленоземецът всъщност имаше представа, просто не го интересуваше. Убийството на защитника му бе нанесло смъртна обида.

— Давам на хората ми да умрат достойно, сине на Джеф — отвърна Джардир. — Той не искаше помощта ти. Не се нуждаеше от нея. Той изпълни дълга си и сега е в Рая.

— Няма Рай — изрева Пар’чин. — Ти просто уби човек!

Джардир се стегна и с лекота се измъкна от хватката на Пар’чин. Зеленоземецът наистина бе усвоил шарусахк доста бързо през последните две години, но още не можеше да се мери с повечето дал’шаруми, пък камо ли с някой, обучен в Шарик Хора. Фрасна Пар’чин в челюстта и ловко залегна срещу ответния удар. Изви ръката на зеленоземеца зад гърба му и го просна на земята.

— За последен път — прошепна той в ухото на Пар’чин — пропускам такива думи покрай ушите си. Още веднъж изкажи северняшките си богохулства в Красия и животът ще ти бъде отнет.

Дръж го наблизо — бе казала Иневера, но той се бе провалил.

Джардир стоеше сам на върха на стената и гледаше как алагаите се разбягват от сутрешното слънце. Огромният каменен демон, когото хората му свикнаха да наричат Алагай Ка, крачеше покрай възстановените порти, но защитите им бяха здрави. Скоро той също щеше да потъне в бездната на Ний за деня.

Джардир продължаваше да си припомня отчаянието в очите на Пар’чин, нуждата му да спаси живота на защитника. Воинът знаеше, че бе постъпил правилно, като му го отне, и че бе подсигурил славата на човека, вместо да го остави инвалид за цял живот. Също така обаче знаеше, че нарочно се бе противопоставил на Пар’чин.

Сред хората му подобни унизителни уроци бяха често срещани и никой не би нападнал по-висшестоящи заради живота на един сакат. Но както Джардир си доказваше отново и отново, зеленоземците не бяха като неговите хора, дори и Пар’чин. Те не приемаха смъртта като част от живота. Бореха се с нея също толкова ожесточено, колкото дал’шарумите се бореха с алагаите.

Имаше някакво достойнство в това. Даматите нямаха право да наричат зеленоземците диваци. Без да се брои заръката на Иневера, Джардир харесваше Пар’чин. Спречкването им го измъчваше и той се чудеше как да оправи нещата.

— Знаех си, че ще те намеря тук — чу се глас зад гърба му. Джардир се разсмя. Зеленоземецът сякаш разбираше кога мислите на Джардир бяха насочени към него.

Пар’чин застана на стената и погледна надолу. Изкашля се шумно и се изплю, а храчката му уцели главата на каменния демон шест метра под тях. Демонът изрева срещу него и двамата заедно се разсмяха, докато гледаха как съществото потъва в дюните.

— Един ден ще лежи мъртъв в краката ти — рече Джардир, — а светлината на Еверам ще изгори тялото му.

— Да, един ден — съгласи се Пар’чин.

Двамата се умълчаха, потънали в собствените си мисли. Зеленоземецът си бе пуснал брада, както го бе посъветвал Джардир, но русите косми по бледото му лице го караха да изпъква дори повече от голобрадите бузи.

— Дойдох да се извиня — каза накрая Пар’чин. — Нямам право да съдя обичаите ви.

Джардир кимна.

— Нито пък аз твоите. Водеше се от чувство за преданост, а аз направих грешка, като плюх на него. Знам, че си се сближил със защитниците, откакто овладя езика ни. Те научиха много от теб.

— И аз от тях — каза Пар’чин. — Не съм искал да обиждам никого.

— Изглежда, нравите ни са такива, че по природа си противоречат, Пар’чин — отбеляза Джардир. — Затова ще трябва да потискаме подтика си да се обиждаме, ако искаме да продължим да се учим един от друг.

— Благодаря ти — отвърна Пар’чинът. — Това означава много за мен.

Джардир махна пренебрежително.

— Повече няма да го споменаваме, приятелю.

Зеленоземецът кимна и се обърна да си върви.

— Всички от севера ли вярват в това, което и ти? — попита Джардир. — Че Раят не е истина?

Пар’чин поклати глава.

— Северните пастири ни разказват за Създател, който живее в Рая и там събира душите на верните си поклонници, както учат и вашите дамати. Повечето хора вярват на думите им.

— Но не и ти — каза Джардир.

— Пастирите казват също така, че ядроните са Чума — продължи Пар’чин. — Че човекът имал толкова страшни грехове, та Създателя изпратил демони, за да ни накаже. — Той поклати глава. — Никога няма да повярвам на това. А ако пастирите грешат тук, защо да им вярвам на другите приказки?

— Тогава защо се биеш, щом не е във възхвала на Създателя? — попита Джардир.

— Не са ми нужни свещеници, за да знам, че ядроните са зло, което трябва да бъде унищожено — отвърна Пар’чин. — Убиха майка ми и пречупиха баща ми. Отнеха живота на приятелите ми, на съседите ми, на семейството ми. А някъде там — той обхвана с жест хоризонта — е пътят към тяхното унищожение. Ще търся, докато не го открия.

— Прав си да се съмняваш в тези твои пастири — каза Джардир. — Алагаите не са чума, те са изпитание.

— Изпитание?

— Да. Изпитание за предаността ти към Еверам. Изпитание за смелостта и желанието ти да се бориш с мрака на Ний. Но и ти грешиш. Пътят към тяхното унищожение не е някъде там — той махна пренебрежително към хоризонта, — а се намира тук.

Джардир докосна с пръст сърцето на Пар’чин.

— И в деня, когато всички мъже намерят сърцата си и се изправят заедно срещу врага, Ний няма да може да ни се опре.

Пар’чин се умълча.

— Мечтая за този ден — каза той накрая.

— Аз също, приятелю — съгласи се Джардир. — Аз също.

Повече от две години след първото му посещение Пар’чин се завърна отново. Джардир вдигна поглед от надрасканите с тебешир плочи, пълни с бойни тактики, и като го видя да се задава през тренировъчната площадка, се почувства, сякаш собственият му брат се е завърнал от дълго пътешествие.

— Пар’чин! — извика той и разпери ръце, за да го прегърне. — Добре дошъл отново в Пустинното копие!

Той вече говореше свободно езика на зеленоземците, макар думите да му звучаха все още грозно в устата.

— Не знаех, че си се върнал! Тази нощ алагаите ще треперят от страх!

Точно тогава Джардир забеляза, че Пар’чин влачеше със себе си Абан, въпреки че вече нито той, нито Джардир се нуждаеха от дебелия кхафит, за да си общуват.

Джардир изгледа Абан с погнуса. Кхафитът бе надебелял още повече от последната им среща и все тъй носеше копринени одежди, като че ли беше любимата жена на някой дамаджи. Говореше се, че той управлява търговията на пазара и до голяма степен заслугата за това бе на многото му връзки със Севера. Той беше една пиявица, която поставяше печалбата над Еверам, над честта и над Красия.

— Какво правиш тук сред мъжете, кхафит? — поиска да узнае Джардир. — Не съм те викал.

— Той е с мен — каза Пар’чин.

— Беше с теб — натърти Джардир. Абан се поклони и се изниза.

— Не знам защо си губиш времето с този кхафит, Пар’чин — изсъска Джардир.

— Там, откъдето идвам, стойността на един мъж не се измерва единствено с вдигането на копието — каза Пар’чин.

Джардир се разсмя.

— Там, откъдето идваш, Пар’чин, въобще не го вдигат това копие!

— Тесанският ти е много по-добър — отбеляза Пар’чин.

Джардир изсумтя.

— Вашият чински език не е лесен, а става двойно по-труден, когато се нуждаеш от кхафит, за да го упражняваш, докато теб те няма.

Той се намръщи, вперил поглед в гърба на Абан.

— Гледай го само. Облича се като жена.

Арлен погледна през двора загърната в черно жена, която носеше вода.

— Никога не съм виждал жена да се облича така — рече той.

— Само защото не ми даваш да ти намеря съпруга, чиито воали да свалиш — ухили се Джардир.

Той неведнъж се бе опитвал да намери невеста за Пар’чин, за да го обвърже по-силно с Красия и да го държи наблизо, както бе заръчала Иневера.

Един ден ще трябва да го убиеш — отекна в съзнанието му гласът на Иневера, но все не му се искаше да го повярва. Ако Джардир успееше да му намери съпруга, зеленоземецът нямаше вече да бъде чин и щеше да се прероди като дал’шарум. Може би тъкмо такава „смърт“ би изпълнила предсказанието.

— Съмнявам се, че даматите ще позволят на някоя от вашите жени да се омъжи за безродствен чин — отвърна Пар’чин.

Джардир махна с ръка.

— Глупости — каза той. — Заедно сме проливали кръв в Лабиринта, братко. Ако те приема в своя род, дори Андрахът няма да смее да ти откаже!

— Още не съм готов за жена — каза Пар’чин.

Джардир се намръщи. Колкото и близки да бяха, зеленоземецът продължаваше да го хвърля в смут. Народът на Джардир вярваше, че страстта на един воин е толкова силна извън бойното поле, колкото и на него. Първият воин нямаше и никакви доказателства, че Пар’чин предпочита компанията на мъже. Зеленоземецът изглеждаше по-заинтересован от битката, отколкото от изгодите, на които с право се радваха оцелелите на сутринта.

— Е, не чакай прекалено дълго, че мъжете ще те сметнат за пуш’тинг — каза той, използвайки думата за „фалшива жена“.

Еверам не смяташе, че е греховно да легнеш с друг мъж, но пуш’тингите напълно отбягваха жените и така възпрепятстваха продължаването на рода — нещо, което народът му трудно можеше да си позволи.

— От колко време си в града, приятелю? — попита Джардир.

— Само от няколко часа — отвърна Пар’чин. — Току-що си занесох съобщенията до двореца.

— И вече си тук, за да предложиш копието си! — извика Джардир, така че всички да чуят. — Мили Евераме, този Пар’чин трябва да има красианска кръв във вените!

Хората му се разсмяха.

— Повърви с мен — каза Джардир и сложи ръка на раменете на Пар’чин, докато прехвърляше в ума си тактиката за тази нощ, за да намери достойно място за своя смел приятел.

— Баджин изгубиха един от своите изкопни защитници миналата нощ — рече той. — Можеш там да се включиш.

— Предпочитам да съм бутащ страж — отвърна Пар’чин.

Джардир поклати глава, но с усмивка.

— Все най-опасната длъжност за теб — смъмри го той. — Ами ако те убият, кой ще ни носи писмата?

— Няма да е толкова опасна тази нощ — каза Пар’чин. Той му показа увит плат, от който извади копие.

Но не какво да е копие. Дължината му бе от ярък, сребрист метал, а по главата и дръжката заблещукаха на слънчевата светлина вдълбани защити. Набитото око на Джардир огледа копието от край до край и той усети как сърцето му заби с бясна скорост. Много от защитите му бяха непознати, но можеше да почувства силата им.

Пар’чин стоеше гордо и очакваше реакцията му. Джардир преглътна възхищението си и замига, за да отмахне алчния блясък в очите си, надявайки се, че приятелят му не го е забелязал.

— Царско оръжие — съгласи се Джардир, — но воинът е този, който побеждава в нощта, Пар’чин, а не копието. — Сложи ръка на рамото на Пар’чин и го погледна в очите. — Недей да отдаваш толкова много вяра на оръжието си. Виждал съм воини, по-опитни от теб, да изписват копията си със защити и накрая да свършват зле.

— Не съм го правил аз — отвърна Пар’чин. — Намерих го сред останките на Анокх Слънце.

Тупкащото сърце на Джардир замря. Дали бе възможно? Насили се да се изсмее.

— Родното място на Избавителя? — попита Джардир. — Копието на Каджи е мит, Пар’чин, а пясъците вече са си взели обратно изгубения град.

Пар’чин поклати глава.

— Бях там — каза той. — Мога да те заведа.

Джардир се поколеба. Пар’чин не беше лъжец, а тонът му не беше шеговит. Вярваше в думите си. За миг пред погледа на Джардир прехвръкна образ: как двамата заедно с Пар’чин намират сред пясъците древните бойни защити. Положи огромни усилия, за да изтика образа настрана и да си припомни отговорностите си.

— Аз съм Шарум Ка от Пустинното Копие, Пар’чин — отвърна Джардир. — Не мога просто да си стегна камилата и да отпраша в пясъците, за да търся някакъв град, който съществува единствено в древните писания.

— Мисля, че ще те убедя, щом слънцето залезе — каза Пар’чин.

Джардир изкриви уста в усмивка.

— Обещай ми, че няма да се опитваш да правиш глупости. Защитено-незащитено копие, ти не си Избавителя. Ще бъде тъжно да те погребем.

— Съдбовната нощ ще настъпи тази вечер — каза Иневера. — Отдавна съм го предрекла. Убий го и вземи копието. На зазоряване ще се обявиш за Шар’Дама Ка, а след месец ще станеш владетел на цяла Красия.

— Не — каза Джардир.

За миг Иневера не чу какво й отвърна той.

— … и шарах веднага ще застанат зад теб — продължи тя, — но каджи и маджах ще бъдат твърдо против… Какво?

Тя се обърна към него, а веждата й изчезна под бурката.

— Предсказанието… — започна тя.

— Проклето да е предсказанието — каза Джардир. — Няма да убия приятеля си, независимо какво ти казват демонските кости. Няма да го ограбя. Аз съм Шарум Ка, а не някой нощен обирджия.

Тя го зашлеви, а ударът отекна по каменните стени.

— Ти си един глупак, ето това си ти! — сопна му се тя. — Сега е преломният момент, когато това, което би могло да бъде, става това, което ще бъде. До изгрева един от вас ще бъде провъзгласен за Избавител. Ти решаваш дали това ще е Шарум Ка на Пустинното копие, или чинът обирач на гробове от севера.

— Втръсна ми от твоите предсказания и преломности — отсече Джардир, — твоите и на всичките дама’тинги! Просто предположения, с които манипулирате мъжете да ви ходят по свирката. Аз обаче няма да предам своя приятел заради теб, независимо какво се правиш, че виждаш на тия защитени буци алагайски лайна!

Иневера изпищя и вдигна ръка, за да го удари отново, но Джардир улови китката й и я вдигна високо. За момент тя се опита да се отскубне, ала разбра, че не може да пребори каменна стена.

— Не ме карай да те наранявам — предупреди я Джардир.

Иневера присви очи, извъртя се изведнъж и заби трите стегнати средни пръста на свободната си ръка в рамото му. В същия миг ръката, която държеше китката й, се скова и дама’тингата се измъкна от хватката му и си заглади робата.

— Продължаваш да мислиш, че дама’тингите са беззащитни, съпруже — каза тя пред опуления му поглед, — макар че точно ти би трябвало да знаеш най-добре.

Джардир с ужас погледна надолу към ръката си. Тя висеше отпуснато и отказваше да се помръдне въпреки опитите му.

Иневера отиде при него, хвана обездвижения му крайник в своята ръка, като с другата натисна рамото му. Изви ръката му, натисна силно и изведнъж на мястото на вкочаненото се появи острото боцкане на иглички.

— Няма да станеш крадец — съгласи се тя, възвърнала спокойния си тон, — ако просто си вземеш обратно това, което ти принадлежи по право.

— На мен ли? — попита Джардир, докато гледаше внимателно как пръстите на ръката му отново се сгъват.

— Кой според теб е крадецът? — попита Иневера. — Чинът, който е плячкосал гроба на Каджи, или ти, неговият кръвен наследник, който си връща онова, което са му взели?

— Не знаем дали наистина държи Копието на Каджи — отбеляза Джардир.

Иневера скръсти ръце.

— Ти знаеш. Разбрал си още в първия миг, когато си го видял, също както винаги си знаел, че този ден ще настъпи. Тази участ никога не съм я крила от теб.

Джардир замълча.

Иневера докосна нежно ръката му.

— Ако предпочиташ, мога да сложа отвара в чая му. Ще си отиде бързо.

— Не! — извика Джардир и отскубна ръката си. — Ти все ще избереш най-недостойния начин! Пар’чин не е някакъв кхафит, че да го приспиваме като куче! Той заслужава смъртта на воин.

— Тогава осигури му такава — поощри го тя. — Сега, преди да започне алагай’шарак и силата на копието да излезе наяве.

Джардир поклати глава.

— Ако трябва да се случи, ще го направя в Лабиринта.

Джардир тръгна, но колкото повече се отдалечаваше от Иневера, толкова по-несигурен ставаше дали въобще иска да извърши това. Как да се изправи гордо като Шар’Дама Ка, ако победата му лежи върху трупа на приятел?

— Пар’чин! Пар’чин!

Виковете отекнаха из Лабиринта. Джардир наблюдаваше от върха на стената, докато зеленоземецът вървеше пред дал’шарумите и им носеше победа след победа. Нямаше алагай, който да се опре на Копието на Каджи.

Днес той е смелият чужденец — помисли си Джардир. — Утре ще е Шар’Дама Ка.

Може би пък това беше волята на Еверам? Когато е създал света от празнотата на Ний, нали пак Той е направил зеленоземците? Тогава не трябваше ли да има замисъл и за тях?

— Но Пар’чин не вярва в Еверам — каза той на глас.

— Как е възможно мъж, който не се кланя на Създателя, да се окаже Избавителя? — попита Хасик.

Джардир си пое дълбоко дъх.

— Невъзможно е. Събери Шанджат и най-верните ни хора. В името на целия свят, друг трябва да заеме тази роля.

Джардир намери Пар’чин начело на войска от шаруми, които скандираха името му, докато препускаха през Лабиринта. Зеленоземецът беше покрит с черна демонска сукървица, но очите му бяха живнали от свирепа радост. Той вдигна високо копието си за поздрав и сърцето на Джардир се сви заради това, което трябваше да причини на своя аджин’пал — нещо далеч по-страшно от стореното му от Хасик.

— Шарум Ка! — извика Пар’чин. — Нито един демон няма да избяга от Лабиринта ти тази нощ!

Войната е измама — припомни си Джардир и се насили да се засмее, и вдигна копието си, за да върне поздрава. Отиде и прегърна човека за последен път.

— Подцених те, Пар’чин — рече той. — Няма да повторя грешката си.

Пар’чин се усмихна.

— Така казваш всеки път — отвърна той.

Беше заобиколен от воини, които ликуваха от победата си. Джардир вече не можеше да им повери това, което трябваше да се направи.

— Дал’шаруми! — извика той на воините си и посочи изкланите алагаи по улиците на Лабиринта. — Съберете тези гнусни създания и ги отнесете върху външната стена! Нашите хора на метателните машини се нуждаят от мишени, за да се упражняват! Нека алагаите отвъд стените разберат колко безумно е да нападат Пустинното копие!

Мъжете заликуваха и се втурнаха да изпълняват нареждането му. Тогава Джардир се обърна към Пар’чин.

— Съгледвачите докладваха, че все още се води битка при една от източните засади — каза той. — Напуснал ли те е бойният дух, Пар’чин?

Пар’чин се ухили свирепо на Джардир.

— Води ме.

Изоставиха шарумите и се втурнаха през Лабиринта по пътека, която вече беше очистена от свидетели. Като примамка Джардир водеше Пар’чин към неговата гибел. Най-накрая те стигнаха засадата.

— Уут! — извика Джардир и при този сигнал Хасик изопна крак и спъна Пар’чин.

Щом удари земята, зеленоземецът се претърколи и се изправи обратно на крака, но изходът му бе блокиран от най-верните хора на Джардир.

— Какво значи това? — поиска да узнае Пар’чин.

С болка на сърце Джардир видя погледа на приятеля си, който го обвиняваше в предателство. Джардир и не заслужаваше нещо по-добро, но след като вече бяха задействали капана, връщане назад нямаше.

— Копието на Каджи е достойно за ръцете на Шар’Дама Ка — каза той. — А това не си ти.

— Не искам да се бия с теб — каза Пар’чин.

— Тогава недей, приятелю — помоли го Джардир. — Дай ми оръжието, вземи си коня и си иди със зората, без да се връщаш повече.

Иневера би го нарекла глупак заради предложението му. Дори подчинените му замърмориха изненадано, но това не го интересуваше. Молеше се приятелят му да се съгласи, макар да знаеше дълбоко в душата си, че той няма да го направи. Синът на Джеф не беше някакъв страхливец. От демонската яма зад него се нададе рев. Зеленоземецът щеше да умре като воин.

Той се бореше с все сили с дал’шарумите, които му налитаха, чупеше костите им, но дори сега отказваше да ги убива. Джардир стоеше настрана от борбата, потънал в срама си.

Накрая всичко приключи, Хасик и Шанджат държаха здраво Пар’чин, а Джардир се наведе, за да вземе копието. Изведнъж той усети силата на оръжието, както и чувството, че му принадлежи, докато пръстите му се стягаха около оръжието. Това наистина бе Копието на Каджи, чийто седми син бе първият Джардир.

— Искрено съжалявам, приятелю — каза Първия воин. — Ще ми се да имаше и друг начин.

Пар’чин се изплю в лицето му.

— Еверам вижда предателството ти!

Гняв обхвана Джардир. Пар’чин не вярваше в Рая, но нямаше нищо против да използва името на Създателя, когато му беше изгодно. Нямаше съпруги или деца, никакви роднински връзки или племе, но си мислеше, че знае кое е най-добро за всички. Дързостта му нямаше край.

— Не споменавай Еверам, чине. Аз съм Шарум Ка, не ти. Без мен Красия ще загине.

Яхнаха конете си и в ранни зори се изнизаха от града. Повечето алагаи вече се бяха върнали в бездната, но пясъчен демон явно беше чул, че приближават, и ги бе изчакал, защото скочи срещу тях от сянката на една дюна броени минути преди зазоряване.

Джардир беше в пълна готовност и защитните заклинания по дръжката на копието му лумнаха, щом парира атаката. Алагаят се просна на земята и погледна към развиделяващото се небе, но преди да успее да се дематериализира, Джардир скочи от коня си и прободе създанието.

Щом защитеното острие промуши твърдата броня, блесна светлина, а Джардир усети как копието се съживи в ръката му. По воина премина електричество като от светкавиците в камъка на Иневера, но този път то не му причини болка, а го хвърли в екстаз. Изведнъж той се почувства по-силен, по-бърз. Стари болежки от отдавна забравени травми, мъки, към които така бе привикнал, че вече не ги забелязваше, се изпариха на мига и чак когато изчезнаха, той разбра, че ги е имал. Почувства се безсмъртен. Непобедим. С лекота метна демонския труп на девет метра от тях, където щеше да изчака изгрева.

Усещането за сила бързо изчезна, след като уби демона, но предишните му болежки не се върнаха. Джардир бе на повече от трийсет, но изведнъж си припомни как се беше чувствал с двайсетгодишно тяло. Зачуди се как въобще е могъл да забрави.

И всичко това само от един пясъчен демон — замисли се той. — Как ли се е чувствал Пар’чин, след като го използва срещу десетки алагаи в Лабиринта?

Но Джардир нямаше да разбере отговора, защото захвърлиха изпадналия в безсъзнание Пар’чин по очи върху дюните минути преди изгрева, на километри от града и на повече от ден пеш до най-близкото село.

Джардир погледна надолу към него и думите на зеленоземеца изскочиха в съзнанието му. Еверам вижда предателството ти! — беше изкрещял той.

— Защо не си тръгна, когато те помолих, приятелю? — попита Джардир — още един въпрос, на който никога нямаше да получи отговор от Пар’чин.

Джардир гледаше с тъга приятеля си, докато Хасик и Шанджат възсядаха конете. Взе меха студена вода от рога на седлото си, хвърли го и той се приземи с тъп звук на пясъка до проснатия зеленоземец.

— Какво правиш? — попита Ашан. — Сега би трябвало да го убием, не да му помагаме.

— Няма да намушкам воин в безсъзнание — каза Джардир. — Мехът няма да го пренесе през пясъците до някое скривалище. Но той ще се събуди и ще пие, а когато дойдат алагаите, ще умре, изправен като мъж, и ще намери пътя към Рая.

— Ами ако се върне в града? — попита Шанджат.

— Мендинг да пазят през деня и да го застрелят, ако се опита — отвърна Джардир.

Погледна назад. Но ти няма да го направиш, нали така, Пар’чин? — помисли си той. — Имаш духа на шарум и ще умреш, борейки се с голи ръце с алагаи.

— Той е чин — каза Ашан. — Неверник. Какво те кара да мислиш, че Еверам ще го приеме в Рая?

Джардир вдигна копието, което блесна на лъчите на изгряващото слънце.

— Защото аз съм Шар’Дама Ка и аз казвам, че така ще стане.

Останалите се опулиха, но никой не му възрази.

Изведнъж Джардир се сети за думите на Иневера отпреди няколко часа.

На зазоряване ще се обявиш за Шар’Дама Ка.

Обърна се и погледна тялото на Пар’чин.

Умри храбро — помоли се той, — а когато се срещнем в Рая, ако не съм осъществил мечтите и на двама ни дотогава, там ще си направим равносметка.

Обърна коня си и препусна към града.

д.

ДЕВЕТА ГЛАВА

ШАР’ДАМА КА

329 СЗ

— Нито крачка повече, предателю! — каза Дама Еверал и препречи входа към тронната зала на Андраха. Той беше най-възрастният от синовете на Андраха, почти сигурен наследник на Амадеверам като дамаджи, а после най-вероятно щеше да стане и Андрах. Макар да бе на петдесет, той все още беше силен и чернокос, майстор на шарусахк, за когото се говореше, че няма равен на себе си.

Той беше и последният син на Андраха, който Джардир трябваше да убие, преди да изкорми стария дебелак.

Още не беше минал и месец, откакто, облян в демонска сукървица, Джардир се бе провъзгласил в Лабиринта за Избавителя. Три четвърти от шарумите го бяха признали на момента, както и половината дамати, но броят на поддръжниците му се увеличаваше с всеки изминал ден. Останалите се обединиха около дамаджите си, които отначало се опитаха да защитят собствените си палати, но накрая, с нарастването на влиянието на Джардир, те избягаха през Подградието и се барикадираха зад стените на двореца на Андраха.

Завоюването му можеше да продължи дни, вместо седмиците, които отне, но всяка вечер Джардир надуваше Рога на Шарак и привикваше воините си в Лабиринта. И най-скромният воин вече държеше копие с бойни защити и алагаите посрещаха изгрева на тумби.

Андрахът и дамаджите имаха пълната свобода нощем да се прегрупират и считаха това за голямо предимство, но не бяха помислили за позора, на който обричаха верните си шаруми, отказвайки им алагай’шарак, докато воините на Джардир се радваха на безкрайна слава. Всяка нощ напускаха нови и нови воини, които Джардир приемаше в Лабиринта без въпроси. Накрая не бяха останали достатъчно, за да удържат дори стените на Андраха. Хората на Джардир бяха превзели портите скоро след изгрева, а малко по-късно бяха пробили и тези на двореца. Сега между Джардир и отмъщението му стоеше само един мъж.

— Вашите извинения, Дама — каза Джардир и се поклони на Еверал, — но няма да ви предложа да се предадете, както сторих с други, защото едва ли някой би се доверил на човек, който отказва да се жертва дори за баща си. По-добре да умрете с достойнство.

— Самозванец! — изсъска Еверал. — Ти не си никакъв Избавител, а просто убиец със задигнато копие. Без него си едно нищо!

Джардир се закова на място и вдигна ръка, за да спре воините зад себе си.

— Наистина ли мислиш така? — попита Джардир.

Еверал се изплю в краката му.

— Ако не е тъй, остави копието и се изправи срещу мен без покварената му магия!

— Ача! — викна Джардир и подхвърли копието на Еверал. Даматът инстинктивно хвана оръжието и се облещи, щом осъзна какво държеше всъщност.

В този момент нещо в Еверал се промени, съвсем лека разлика в стойката и отношението му. Другите може и да не го забелязаха, но за Джардир бе ясно, все едно даматът сам го беше казал. Преди броени мигове духовникът бе смятал, че е обречен на смърт, и бе целял единствено да нанесе колкото се може по-голяма вреда на Джардир преди неизбежната си смърт. Сега в очите на Дама Еверал проблесна надеждата, вярата, че може да убие Джардир и да спре въстанието, което беше проболо сърцето на Красия.

Джардир кимна.

— Сега душата ти е готова да срещне Еверам с достойнство — каза той и се хвърли срещу дамата.

Еверал бе майстор на шарусахк, но Евджахът забраняваше на свещениците да държат копие и през всичките си години в Шарик Хора Джардир не беше виждал някой да престъпва този закон. Очакваше даматът да борави неумело с копието и лесно да се даде.

Трябва да се възползваш от всяко предимство — беше го учил Кхеват.

Но Еверал го изненада и развъртя копието като тояга. То се разхвърча с такава скорост, че изгуби очертанията си и единственото, което Джардир можа да направи, щом даматът тръгна към него, бе да стои настрана от пътя на копието. Еверал имаше бързи и точни движения, а всеки негов удар преминаваше плавно към следващия, както би следвало да се очаква от един истински възпитаник на Шарик Хора, прекарал там четири десетилетия. Накрая той включи и върха в играта, като одраска бузата на Джардир и ръката му.

Накрая Джардир разбра ритъма зад даматовите удари и бързо нападна, уви ръка около дръжката на копието и се завъртя, с което запрати дамата в другия край на залата. Духовникът се удари в една колона и падна тежко на земята.

Джардир изчака Еверал да се претърколи на крака и остави копието на пода. Даматът се ококори.

— Трябва да си истински глупак, щом захвърляш предимството си — каза Еверал, но Джардир само се усмихна, разбрал вече слабостите на духовника. Тръгна срещу него с разперени ръце и Еверал го посрещна в пълна бойна готовност.

За неопитното око на шарума това, което последва, би изглеждало като проста схватка, чийто развой само силата би могла да определи, но всъщност стотиците измествания и завъртания бяха шарукин — създадени да обръщат силата на опонента срещу самия него.

Малко по малко и с огромни усилия Джардир успя да направи мъртва хватка на Еверал. Беше неизбежно и дори в очите на дамата си личеше, че и той го знае.

— Невъзможно — изпъшка Еверал, щом ръката на Джардир се уви около гърлото му.

— Има разлика, дама — каза Джардир, — между силата, която получаваш от бой с въздуха, и силата, която получаваш от бой с алагаи.

Той дръпна рязко и вратът на Еверал се прекърши със звук, който отекна в залата.

Дамаджите се бяха скупчили в основата на подиума към трона на Андраха. Обърнаха се едновременно, когато хората на Джардир строшиха вратата. Андрахът се сви на Черепния трон, разтреперан от страх, и така силно стисна подпорите, че кокалчетата на пръстите му побеляха.

Джардир изгледа хищно тълпата старци. Евджахският закон даваше право на всеки един от тях да го предизвика на двубой по пътя му към подиума. Джардир не се страхуваше от дамаджите, но нямаше никакво желание да ги убива.

— Избий ги, ако трябва — беше му казала Иневера, — но победата ти ще бъде по-пълноценна, ако пречупиш желанието им да се опълчат.

Даже му беше казала какво да им предложи.

— Дамаджи — обърна се той към тях, — всички вие сте предани слуги на Еверам и аз не искам кавги помежду ни. Моля ви само да отстъпите.

— И какво ще стане с нас, когато седнеш на Черепния трон? — попита Кевера от шарах. Като дамаджи на най-малолюдното племе в Красия той имаше най-голям интерес да отправи първото предизвикателство.

Джардир се усмихна.

— Нищо, приятелю. Вие, дамаджите, сте се уплашили за дворците си? Задръжте си ги и продължавайте да служите на племената си, както винаги. Моля ви само за един символичен жест на подкрепа.

Кевера присви очи.

— И какъв ще е той?

— Вторият ми син от Каша е ний’дама — каза Джардир.

Кевера кимна.

— Той е обещаващ.

Джардир се усмихна.

— Ще ви помоля винаги да го държите до себе си, така че да се учи и от краката ви.

— И един ден да ме наследи — каза Кевера по-скоро като заключение, отколкото като въпрос.

Джардир сви рамене.

— Ако това е иневера.

Джардир огледа останалите които смилаха предложението му, и отново се възхити на съвършения план на Иневера. Неговите съпруги дама’тинги се бяха оказали плодовити, а заровете не бяха сгрешили дори веднъж правилните моменти за зачеване. Всяка булка бе дарила Джардир с по двама сина и дъщеря до четвъртата година от брака им, а коремите им и след това продължаваха да набъбват. Сега вече имаше по един син ний’дама във всяко племе, който да наследи черния тюрбан след смъртта на сегашния дамаджи точно както щеше да стане със собствените му съпруги след смъртта на дамаджи’тингите на техните племена. Още преди десетилетие Иневера бе положила основите на неговата бъдеща власт. Това беше… обезпокоително.

Дамаджите продължиха да размишляват. Титлите им по принцип не се наследяваха, но всички до един имаха синове и внуци сред даматите на племето си и нерядко черният тюрбан преминаваше в ръцете на роднина. И все пак това, че запазваха властта си, смекчаваше болката от възкачването на Джардир. Дори дамаджите да бяха подразнени, задето трябваше да сложат край на синовните си стремежи, това беше по-благоприятният вариант, отколкото да видят наследниците си набучени на копия, както се бе случило със синовете на победените врагове на Каджи. Джардир лесно можеше да стори същото и те го знаеха. Нямаше нужда да предлага собствените си синове за заложници, освен ако не искаше да покаже, че искрено търси обединение.

За по-малките племена това беше достатъчно.

— Шар’Дама Ка — каза Кевера от шарах, поклони се и отстъпи назад.

Останалите последваха примера му и се разделиха пред Джардир като ала пред ралото: баджин, анджха, джама, кханджин, халвас и шунджин, всички те го пуснаха, без да го предизвикат. Джардир се напрегна, докато подминаваше дамаджите на кревакх и нанджи. Племената на съгледвачите бяха извънредно предани и имаха собствени школи по шарусахк, за които се говореше, че са най-смъртоносните в цялото Пустинно копие. Джардир усещаше, че волята на Еверам тупти в него, и не се страхуваше от никого, но беше нащрек, защото уважаваше уменията им.

Обаче не бе имало нужда да си прави труда. Съгледваческите дамаджи много приличаха на своите шаруми — предпочитаха да наблюдават и уведомяват, не да водят. Отместиха се и така между Джардир и Черепния трон останаха само тримата най-властни дамаджи: Енкаджи от мендинг, Алеверак от маджах и Амадеверам от каджи. Тези мъже властваха над хиляди и живееха в безмерно охолство. Племената им имаха десетки дамати, сред които синовете и внуците им. Нямаше да се предадат толкова лесно.

Енкаджи от мендинг беше човек с внушителни размери, як, макар и на петдесет и пет. Известен беше и със своя бистър ум, а не само като водач на племе, съставено почти изцяло от военни инженери. Въпреки че племето му беше по-малобройно, Енкаджи бе по-богат от дамаджите на маджах и каджи, взети заедно, и не беше тайна, че дамаджият отдавна замисля да завещае състоянието си на най-големия си син.

Погледите им се срещнаха и за миг Джардир си помисли, че човекът може наистина да го предизвика. Тъкмо се приготвяше за битка, когато дамаджият се разсмя печално и разпери ръце в шаржиран поклон, отмествайки се от пътя към подиума.

Следващият беше Алеверак от маджах. Старият дамаджи бе близо осемдесетгодишен, но въпреки това се поклони и зае бойната поза на шарусахк. Джардир кимна и шарумите и дамаджите зад него се отдръпнаха, за да дадат на мъжете достатъчно място да се бият.

Джардир се поклони дълбоко.

— За мен е чест, Дамаджи — каза той и сам зае бойна поза. Беше впечатлен, че старецът въобще е жив, пък какво остава за обладалия го войнствен дух. Той заслужаваше достойна смърт.

— Начало! — извика Амадеверам и Джардир се хвърли напред в желанието си да го сграбчи и да приключи битката бързо и без кръвопролития. Все още имаше шанс да изкара със сила обет за подчинение от живите устни на дамаджия.

Но Алеверак го изненада, извъртя се рязко и много по-бързо, отколкото Джардир мислеше за възможно. Улови ръката на Джардир и използва собствената му инерция срещу самия него.

След като усети как ставите му изпищяха, Джардир нямаше друг избор, освен да се отпусне и да се остави дамаджият да го метне. Приземи се по гръб и насъбралата се тълпа ахна от изумление. Алеверак бързо отиде при него и тъкмо когато щеше да настъпи врата на Джардир с кокалестата си пета, воинът хвана ходилото му с две ръце и го изви, докато се изправяше на крака.

Алеверак се поддаде на извиването, като се завъртя с цяло тяло, което му позволи да използва силата на Джардир срещу самия него, ритайки го в устата със свободния си крак. Джардир отново се озова проснат на мраморния под, а Алеверак все още стоеше прав.

Сега вече всички наблюдаваха боя с огромен интерес. Миг по-рано целта на битката беше един старец да намери достойна смърт — скромен миг от възкачването на Джардир. Изведнъж обаче всичко, което Джардир бе постигнал, се оказа в опасност. Синовете му все още бяха прекалено малки, за да се защитават без закрилата на Джардир, ако враговете им тръгнеха с ножове срещу тях. Андрахът се бе навел напред и следеше боя внимателно.

Алеверак отново се втурна към Джардир, но воинът успя да се изправи навреме и го посрещна фронтално. Този път застана стабилно намясто и не даде на стареца никаква енергия, която да обръща срещу него. Ударите на Алеверак бяха невероятно бързи, обаче Джардир успя да блокира първите два. Третия го пропусна и се остави да бъде ударен в замяна на шанса да направи ключ на ръката на дамаджия.

Алеверак не даде на Джардир никаква енергия за използване, но докато старият дамаджи не беше много повече от жилава кожа върху остър кокал, Джардир имаше здрави мускули, бе воин в разцвета на силите си. Не му се налагаше да краде енергия, за да метне човек, чиито килограми не надхвърляха много годините му.

Джардир се стегна и се завъртя рязко, с което захвърли Алеверак настрана. Дамаджият се превъртя в синхрон с движението на воина, без да губи равновесие за миг, даже и във въздуха, и Джардир разбра, че опонентът му ще се приземи на крака и ще се втурне обратно към него.

Джардир задържа ръката на Алеверак, залегна под нея, за да придаде още сила на хватката си, а крака си сложи на гърба на стареца, който се удари в земята. Дръпна здраво и хрущенето от рамото на Алеверак отекна в гигантските куполи над главите им. Кост разкъса бялата роба на дамаджия, която бързо се напои с кръв.

Джардир понечи да го довърши бързо, преди болката да го лиши от мъжество, но Алеверак така и не изкрещя, нито пък предложи подчинението си. Джардир срещна погледа на стария дамаджи и съзря концентрация, която прогонваше всяка болка, докато Алеверак се мъчеше да се изправи отново. Достойнството надхвърли всякакви граници, щом зае нова поза с водеща лява ръка, тъй като дясната висеше извита, отпусната и окървавена.

— Не можете да ми попречите да се възкача на Черепния трон, Дамаджи — каза Джардир, докато кръжаха бавно. — А и по-голямата част от племето ви ми се врече във вярност. Умолявам ви, вслушайте се в разума. Толкова по-добре ли ще е да влезете в гроба, вие и синовете ви, от това да станете съветник на Шар’Дама Ка?

— Синовете ми няма да ти отстъпят племето ни без бой, също както и аз — отвърна Алеверак.

Джардир знаеше, че това е истина, но все пак не му се нравеше идеята да убие Алеверак. Прекалено много достойни мъже бяха срещнали смъртта, а Шарак Ка наближаваше и на Ала подобни хора не бяха в излишък. Мислите му се върнаха към Пар’чин, проснат по лице на пясъка, и срамът го накара да прояви милост.

— Ще позволя на синовете ви да предизвикат моите веднъж след смъртта ви — предложи Джардир накрая. — Нека те решат помежду си кой да заеме мястото ви.

Сред предалите се дамаджи се надигна гневна глъчка при тези думи, но Джардир ги изгледа свирепо.

— Тишина! — изрева той и те замлъкнаха. Той се обърна отново към Алеверак.

— Ще стоите ли до мен, Дамаджи, докато Красия възвръща отминалата си слава? — попита той.

Дамаджият ставаше все по-блед с всяка изминала секунда от загубата на кръв. Ако не дадеше съгласието си, Джардир щеше да го дари с бърза смърт, така че да умре на краката си.

Но Алеверак се поклони и погледна към кървящото си рамо.

— Приемам предложението ви, макар че това предизвикателство може да дойде по-рано, отколкото си мислите.

Истина беше. Маджахският син на Джардир, Маджи, бе едва на единайсет и нямаше да се опре на никого от потомците на Алеверак, ако дамаджият издъхнеше сега от раната си.

— Хасик, заведи Дамаджи Алеверак на лечение при дама’тингата — нареди Джардир.

Хасик отиде при стареца, но Алеверак вдигна ръка.

— Аз ще се погрижа за това, а Еверам ще реши дали ще живея, или днес ще умра.

Решителността в гласа му накара Хасик да се спре, а Джардир кимна и се обърна към Амадеверам, последния дамаджи между него и разтреперания Андрах.

Амадеверам беше по-млад от Алеверак, но все пак беше попрехвърлил седемдесетте. Джардир обаче не беше толкова глупав, че да го подцени, особено след изкусното представяне на по-стария свещеник.

— Мен обаче ще трябва да ме убиеш — заяви Амадеверам. — Няма да ме купиш със захаросани обещания.

— Съжалявам, Дамаджи — каза Джардир и се поклони, — но ще направя всичко по силите си, за да обединя племената.

— Убий ме сега или когато синът ти стане пълнолетен — каза Амадеверам, — но убийството си остава убийство.

— Ти дотогава ще си мъртъв, старче! — сопна му се Джардир. — Какво значение има?

— Суверенитетът на племето каджи има значение! — извика Амадеверам. — Цял век държим Черепния трон и ще го държим още толкова!

— Не — отвърна Джардир. — Няма да стане. Полагам края на племената. Красия отново ще бъде единна, както по времето на самия Каджи.

— Ще видим тая работа — каза Амадеверам и зае бойната шарусахк поза.

— Еверам ще те приветства — отвърна Джардир и се поклони. — Носиш сърцето на шарум.

След по-малко от минута Джардир погледна към свилия се горе на подиума Андрах.

— Ти си обида за черепите на смелите шаруми, които подпират дебелия ти задник — каза му Джардир. — Слез долу и ела да довършим започнатото.

Андрахът дори не понечи да се изправи, даже сякаш се сви още повече в огромния си стол. Джардир се намръщи, взе Копието на Каджи и изкачи седемте стъпала до Черепния трон.

— Не! — извика Андрахът и се сви на кълбо, скривайки лицето си, докато Джардир вдигаше копието.

Повече от десетилетие, откакто хвана дебелака с жена си в брачното им ложе, нямаше и ден, в който Джардир да не си беше представял как го убива. Заровете на Иневера му бяха предрекли, че един ден ще получи своето отмъщение, и Джардир отчаяно се държеше за това предсказание. Само алагай’шарак му бе отвличал вниманието, но всяка зора, която Андрахът доживееше да види, бе удар по достойнството на Джардир. Колко ли пъти бе репетирал речта, която щеше да каже пред човека в този момент?

Но сега отвращението се надигаше в гърлото на Джардир като жлъчка. Жалката топка сланина пред него бе управлявала Красия през целия живот на Джардир, че и повече, а сега дори нямаше смелостта да погледне смъртта в лицето. Андрахът беше по-нищожен от кхафит. По-нищожен дори от гнусните прасета, които кхафитите ядяха. Той не заслужаваше реч.

Джардир въобще не се почувства толкова удовлетворен, колкото си бе представял, след като го уби. Сякаш по-скоро бе проявил милост към света, отнемайки живота на подобен човек.

Бялата връхна роба на Андраха беше оцапана с кръв, когато Джардир я навлече върху шарумските си черни одежди. Той усети тежестта на извърнатите към него погледи от всички страни на тронната зала, но се изправи въпреки целия този товар и се обърна, за да ги посрещне.

Сега Алеверак лежеше на пода, а Дама Шевали притискаше раната му. Амадеверам беше проснат неподвижен на средата на стълбището. Джардир се наведе към дамаджия и взе черния тюрбан от главата му.

— Дама Ашан от каджи, крачка напред! — нареди той. Ашан дойде до стъпалата, коленичи и опря две ръце и чело в пода. Джардир взе белия тюрбан на своя приятел и го замени с черния на дамаджи.

— Дамаджи Ашан ще поведе племето каджи — обяви Джардир — и може да предаде черния тюрбан на синовете си от сестра ми Имисандре.

Той прегърна Ашан като брат.

— Дневната война приключи — рече Ашан.

Джардир поклати глава.

— Не е така, приятелю. Още не е започнала. Ние ще възстановим силите си, ще напълним стомасите на съпругите си и ще се подготвим за Слънцето на Шарак.

— Да не искаш да кажеш…? — попита Ашан.

— Отиваме на север — потвърди Джардир, — за да завладеем зелените земи и да съберем мъжете им за Шарак Ка.

Останалите дамаджи ахнаха, но никой не посмя да му възрази.

Миг по-късно шарумите, които вардеха входа, затаиха дъх и бързо се отдръпнаха. През него се изсипаха дамаджи’тингите и съпругите на Джардир. Против евджахския закон беше да се наранява дама’тинга, така че властта му над жените бе ограничена, но те си имаха свои интриги в шатрата на дама’тингите и явно Иневера се бе оказала също толкова способна и там, колкото в манипулирането на политиката на мъжете. Всяка от съпругите му носеше черна бурка с бял воал върху белите си дама’тингски одежди, знак, че ще наследи онази дамаджи’тинга, която съответстваше на племето й. Джардир нямаше представа как Иневера бе постигнала това.

Балина, маджахската му съпруга, се отдели от останалите и изтича при Алеверак. Джардир с един поглед можеше да разпознае всяка от съпругите си дори когато носеха всичките си роби. Каша не можеше да скрие извивките си, нито пък Умшала височината си. Походката на Балина я отличаваше толкова ясно, колкото лицето й. Маджахската дамаджи’тинга я следваше и изглеждаше повече като ученичка, отколкото като учителка.

От Иневера нямаше и следа, но в следващия миг Джардир чу как шарумите ахнаха и забеляза неколцина мъже, замръзнали от страх. Вдигна очи и видя своята Първа съпруга да влиза в залата с одежди, достойни само за неговите очи. Пъстроцветният й шал и воал прозираха, както и фините ленти тъкан, които сякаш плаваха около нея като дим, без да оставят нищо от красотата й на въображението. Черната й като нощта коса беше захваната в златна мрежа и миришеше на благовонни масла. Ръцете и краката й звънтяха с накити от скъпоценни камъни и защитено злато. Нищо по нея не говореше за кастата или ранга й. Само кесията с хора, вързана на колана й, я отличаваше като нещо повече от любимата танцьорка на някой заможен дамаджи.

Иневера прикова всички погледи, щом запристъпва спокойно в стаята — както на втрещените воини, така и на хладно преценяващите дамаджи’тинги. Лицето на Джардир пламна, когато съпругата му стигна до него, и въпреки волята си той изпита вълнения, по-уместни в спалнята. Опита се да запази самообладание, но тя отиде право при него, отметна воала си и го целуна страстно. Уви нежното си тяло около него, сякаш позираше за статуя, и го маркира като свой пред всички също като кучките, които маркираха някой ъгъл.

— Какво, по нийските изчадия, се опитваш да направиш? — прошепна й той гневно.

— Припомням им, че Шар’Дама Ка стои над хорските закони — отвърна Иневера. — Ако искаш, обладай ме направо върху Черепния трон. Никой няма да посмее да възрази.

Тя плъзна ръка между краката му и нежно го погали. На Джардир му секна дъхът.

— Аз бих възразил — изсъска той и я избута на ръка разстояние. Ухилената Иневера сви рамене и помилва лицето му.

— Цяла Красия ликува заради днешната ти победа, съпруже — каза тя на висок глас, така че всички да чуят.

Джардир знаеше, че от него се очаква да й отвърне, да изнесе някаква дръзка реч, но подобни политически стойки все още го отвращаваха, а и той си имаше други грижи.

— Ще живее ли? — попита Джардир и кимна към Алеверак. Дамаджият бе загубил огромни локви кръв, а ръката му беше извита развалина.

Балина поклати глава.

— Съмнявам се, съпруже — каза тя и се поклони като истинска съпруга — нещо, което жените му дама’тинги досега не бяха правили.

— Спаси го — прошепна Джардир на Иневера.

— Защо? — промълви Иневера през воала си, така че само той да чуе.

— Обещах му, че като умре, неговият наследник може да предизвика Маджи за маджахския дворец — отвърна Джардир.

Иневера се облещи.

— Какво си направил?!

Всички я погледнаха, но изражението й изчезна на мига, а тялото й отново се отпусна. Тя се отдръпна и се понесе надолу по стъпалата на подиума, а поклащането на бедрата й, които се виждаха през прозирната роба, привлече до един погледите на мъжете в залата. Достойнството на Джардир виеше и го подканваше да избоде всички очи, поглъщащи хищно това, което принадлежеше само и единствено на него.

Балина и маджахската дамаджи’тинга се поклониха дълбоко и се отместиха от пътя на Иневера.

— Дамаджаха — поздравиха я и двете в синхрон.

Алеверак вече беше изпаднал в безсъзнание от загубата на кръв, когато Иневера приключи с прегледа на раната. Изправи се и се обърна към шарумите.

— Дръпнете всички завеси и затворете всички врати — нареди тя и щом неколцина воини се втурнаха да изпълняват, заповяда на останалите да се наредят в кръг около нея и ранения дамаджи, да се обърнат с гръб към тях и да вдигнат сключените си щитове, за да се окъпят двамата с Алеверак в мрак.

В затъмнената стая Джардир виждаше бледото сияние на алагай хора, което пулсираше през живата стена, придружено от ритмичния звук на иневерините молитвени песни. Сиянието туптеше в продължение на няколко минути, а мъжете в стаята бяха застинали в страхопочитание.

Иневера изрече някаква заповед и кръгът от дал’шаруми се разкъса. Воините се завтекоха да дърпат завесите, връщайки светлината в стаята, а там, легнал спокойно до Иневера, беше Дамаджи Алеверак. Беше гол до кръста и си личеше, че кожата му бе загубила сивкавия си оттенък. Сега той дишаше по-леко. Вече нямаше и следа от раната му, от костта или кървенето, даже белег не личеше. По рамото му имаше само гладка кожа.

Само гладка кожа на мястото, където се бе намирала ръката му. Крайникът беше изчезнал безследно.

— Еверам прие ръката на Дамаджи Алеверак в знак на неговото подчинение — обяви Иневера на висок глас. — На Алеверак му бе простено, че се е усъмнил в Избавителя, и ако отсега нататък той върви по праведната пътека на Еверам, в Рая ще се събере отново със загубения си крайник.

Тя се върна при Джардир и отново се уви около него.

— Съпругът ми ще иска да охлади кръвта си след победа като днешната — обърна се отново Иневера към цялата зала. — Оставете ни, за да се погрижа за него насаме, както само една съпруга може.

Мъжете зашепнаха възмутено. Нечувано беше жена, пък била тя и дамаджи’тинга, да нарежда така на дамаджи. Те погледнаха Джардир, но след като той не се възпротиви, не им остана друг избор, освен да я послушат.

— Ти да не си идиот? — сопна му се Иневера, когато останаха насаме. — Да заложиш властта си над маджах, пък да не говорим за живота на сина ти, на карта, и то за какво?

Джардир забеляза, че тя постави Маджи на второ място.

— Не очаквам да разбереш защо беше нужно да го сторя.

— Така ли? — попита Иневера с отровен тон. — Да не би пък твоята дживах ка да е глупачка тогава? Че защо да не разбере скритата мъдрост тука?

— Защото е въпрос на чест! — сопна й се Джардир. — А ти отдавна си доказала, че няма да изгубиш и секунда от вниманието си за подобни глупости.

Иневера го изгледа свирепо за момент, а после се обърна на другата страна и дама’тингското й спокойствие се възвърна отново.

— Няма значение. Още не е дошъл моментът за разправа с наследниците на Алеверак.

— Няма да се месиш в това — скастри я Джардир. — Маджи просто ще трябва да се докаже като по-силния.

— Ами ако не успее? — попита Иневера.

— Тогава значи Еверам не би желал той да води маджах — отвърна Джардир.

Иневера изглеждаше готова да отговори, но само поклати глава.

— Няма да е пълна загуба. Слуховете, че си осакатил Алеверак, но си го оставил да живее и да ти служи, само ще подплатят мита за теб.

— Звучиш като Абан — промърмори Джардир.

— Моля? — попита тя, но той знаеше, че го е чула съвсем ясно.

— Достатъчно — каза той. — Станалото — станало и повече нищо не може да се направи по въпроса. Сега си сложи една прилична роба и воал, преди да вкараш нечисти помисли в умовете на хората ми.

— Дързък както винаги — отбеляза Иневера, но тя се усмихваше зад прозрачния си воал, очевидно беше по-скоро развеселена, отколкото подразнена. — Евджахът заповядва жените да носят воали, така че никой мъж да не пожелае онова, което не му принадлежи, но ти си Избавителя. Кой ще посмее да пожелае твоята жена? И гола да тръгна по улиците, пак няма от какво да ме е страх.

— Може и да няма причина да се страхуваш, но къде е предимството в това да разголваш слабините си като курва, та всички мъже да те видят? — попита Джардир.

Иневера сбърчи чело, но лицето й запази мирния си вид.

— Разголвам лицето си, за да може всеки да ме разпознае. Разголвам тялото си, за да може властта ти да се увеличи. Всички ще разберат колко силни са мъжките ти пориви, които дори главната дамаджи’тинга трябва да е готова да задоволи на мига.

— Поредната измама — рече Джардир с досада и седна на трона.

— Никак даже — измърка Иневера и се плъзна в скута му. — Напълно готова съм да отговарям за похотта на Шар’Дама Ка.

— Казваш го, сякаш е задача, която трябва да изпълниш — отвърна Джардир. — Скучната цена на властта.

— Не е така скучна — каза Иневера и прокара пръст надолу по гърдите му. Откопча шалварите му и го възседна.

Джардир не можеше да отрече похотта, която красотата на Иневера предизвикваше в него, но той усещаше и Черепния трон под себе си. Вдигна поглед, когато Иневера се наниза на него по същия начин, по който беше яхнала Андраха. Макар да го бе убил, картината все още стоеше неизличима в ума му. Тя го преследваше като призрак, чийто достъп до отвъдния живот му е бил отказан.

Дали Иневера наистина изпитваше желание при допира му, или стоновете и въртенето й бяха поредната маска, като плътния воал, който беше захвърлила? Джардир наистина не знаеше.

Той се изправи, като я вдигна от себе си.

— Не съм в настроение за подобни игри.

Иневера се опули, но сдържа гнева си.

— Той не мисли така — измърка тя и стисна твърдия му член.

Джардир я отблъсна.

— Той не ме управлява — каза той и отново се закопча.

Иневера го изгледа като присвита змия и за момент той си помисли, че ще го нападне, но ето че се върна нейното дама’тингско спокойствие. Тя сви рамене, сякаш отказът му нямаше значение, и се понесе надолу по стълбите на подиума, поклащайки хипнотично бедра.

Хасик докосна с чело мраморния под пред подиума на Черепния трон.

— Доведох кхафита, Избавителю — каза той с отвращение.

Джардир кимна, стражите отвориха вратата и Абан закуцука в помещението. Когато се приближи до подиума, Хасик го блъсна с идеята кхафитът да падне на колене, но Абан беше ловък с патерицата си и някак успя да се задържи на крака.

— Падни на колене пред Шар’Дама Ка! — изрева Хасик, но Джардир вдигна ръка, за да го укроти.

— Ако ще умирам, поне ми позволете да стоя на краката си — рече Абан.

Джардир се усмихна.

— Какво те кара да мислиш, че искам да те убия?

— Не съм ли поредната бримка за отстраняване? — попита Абан. — Като Пар’чин преди мен?

Хасик изръмжа, стисна още по-здраво копието си и очите му се изпълниха с убийствен гняв.

— Оставете ни — нареди Джардир и махна с ръка към Хасик и останалите стражи. След като изпълниха заповедта, Джардир слезе от подиума и застана пред Абан.

— Казваш неща, които би било най-добре да останат недоизказани — каза той тихо.

— Той беше твой приятел, Ахман — каза Абан, пренебрегвайки го. — Но все пак, предполагам, и аз някога съм ти бил такъв.

— Пар’чин ти е показал копието — досети се Джардир изведнъж. — Ти, един подмазващ се дебел кхафит, си видял Копието на Каджи преди мен!

— Така е — съгласи се Абан, — и веднага го разпознах. Но аз не му го откраднах, въпреки че можех. Може и да съм подмазващ се дебел кхафит, но крадец определено не съм.

Джардир се изсмя.

— Не си ли? Абан, ти си само това! Ти крадеш реликви от мъртвите и всеки ден мамиш хора на пазара!

Абан сви рамене.

— Не виждам къде е престъплението в това да спасиш нещо, което никой не е припознал за свое, а пазаренето е само друга форма на битката, която не позори победителя. Имам предвид, как може човек да убие друг — свой приятел, — за да вземе онова, което е негово?

Джардир изръмжа, а ръката му се изстреля напред и хвана Абан за гърлото. Дебелият търговец се бореше за въздух, докато дърпаше пръстите на Джардир, но със същия успех можеше да се опита да изкриви стомана. Коленете му се огънаха и цялата му тежест падна на ръката на Джардир, но той не го пусна. Лицето на Абан доби лилав цвят.

— Няма да позволя един кхафит да оспорва честта ми — рече Джардир. — Предан съм на Красия и Еверам повече, отколкото на приятелите си, колкото и смели да са те… А къде е твоята преданост, Абан? Или въобще не изпитваш такава, освен към собствената си тлъста кожа?

Той пусна Абан, който се свлече на земята, задъхан.

— Какво значение има? — изкашля Абан след момент. — След като Пар’чин е мъртъв, Красия вече няма нужда от мен.

— Пар’чин не е единственият зеленоземец на света — каза Джардир, — а никой красианец не знае повече за зелените земи от Абан кхафита. Все още си ми от полза.

Абан надигна вежда.

— Защо? — попита той, а страхът вече беше напуснал гласа му.

— Не е нужно да отговарям на въпросите ти, кхафите — каза Джардир. — И без това ще ми кажеш каквото искам да науча.

— Разбира се — отвърна Абан и кимна, — но ще ви е по-лесно просто да отговорите на въпросите ми, отколкото да викате мъчители и да отсявате сведенията от виковете ми.

Джардир го погледна за миг, после поклати глава и се засмя въпреки нежеланието си.

— Бях забравил, че ставаш голям смелчага, щом доловиш мириса на печалба — каза той и подаде ръка на Абан, за да го изправи на крака.

Абан се поклони с усмивка.

— Иневера, приятелю. Такива сме, каквито Еверам ни е създал.

За миг изминалите години се разпръснаха и двамата се спогледаха, както някога.

— Започвам Шарак Слънце, Дневната война — каза Джардир. — Като своя предшественик Каджи ще завладея зелените земи и ще обединя всички в името на Шарак Ка.

— Внушително — отбеляза Абан, но в тона му се долавяше снизхождение, пропито със съмнения.

— Не мислиш, че мога да го направя? — попита Джардир. — Та аз съм Избавителя!

— Не, Ахман, не сте — промълви Абан. — И да е имало такъв, и двамата знаем, че това е бил Пар’чин.

Джардир го изгледа свирепо и Абан отвърна на погледа му със същата ярост, сякаш предизвикваше Джардир да го удари.

— Значи няма да ми помогнеш доброволно — каза Джардир.

Абан се усмихна.

— Никога не съм казвал това, приятелю. От войната пада огромна печалба.

— Но се съмняваш, че ще успея — каза Джардир.

Абан сви рамене.

— Северната земя е далеч по-голяма, отколкото си мислите, Ахман. А и е доста по-многолюдна от Красия.

Джардир му се присмя.

— Мислиш ли, че които и да са десет — не, нека бъдат сто — северни страхливци могат да се мерят дори с един дал’шарум?

Абан поклати глава.

— Никога не бих се усъмнил във вас, стане ли въпрос за големи неща като войната например. Но аз съм кхафит и се съмнявам в малките неща.

Той погледна остро Джардир.

— Като хранителните и водните запаси, нужни, за да прекосите пустинята. Хората, които ще се наложи да оставите да пазят Пустинното копие и завладените територии. Пълните каруци с кхафити, които да обслужват воините, и жените, които да задоволяват нагоните им. А кой ще пази жените и децата, които ще оставите тук? Даматите? В какво ще превърнат града ви във ваше отсъствие?

Джардир беше слисан. Наистина подобни неща изглеждаха прекалено маловажни, за да присъстват в завоевателните битки от мечтите му. Иневера изкусно бе дирижирала възкачването му на власт, но той някак си се съмняваше, че дори тя е обмислила тези подробности. Той погледна Абан с обновена почит.

— Хазната ми е широко отворена за онзи, който реши да се погрижи за дребните неща — заяви той.

Абан се усмихна и се поклони толкова дълбоко, колкото патерицата му позволи.

— С огромно удоволствие ще служа на Шар’Дама Ка.

Джардир кимна.

— Искам да потегля след три лета.

Той сложи ръка на раменете на Абан, придърпа го близо до себе си като приятел, а устните му застанаха на сантиметри от ухото на Абан.

— А ако някога се опиташ да ме измамиш като някой будала на пазара — прошепна той в допълнение, — ще ти смъкна кожата и ще я използвам като чувал за тор. Добре ще направиш, ако запомниш това обещание.

Абан пребледня и бързо закима.

я.

ДЕСЕТА ГЛАВА

КХА’ШАРУМ

331 СЗ

Джардир изсъска, прегръщайки разреза.

— Заболя ли те? — попита Иневера.

— И по-тежки рани съм понасял в Лабиринта — надсмя й се Джардир. — Но ако, без да искаш, уцелиш някое сухожилие…

Иневера изсумтя.

— Познавам мъжката плът много по-добре от теб, съпруже. Това тук не е по-различно от дялането на алагай хора.

Джардир погледна сребърния поднос, върху който бяха разположени тънките ленти кожа, изрязани от дланта му. Той остави паренето от билковите мазила на Иневера по раните му да премине през него.

— Убягва ми смисълът от всичко това.

— Според Канона на зеленоземците, който взехме от един от северните вестоносци в подземието, кожата на Избавителя е белязана така, че ядроните да не могат да я търпят — обясни Иневера. Тя пусна ръката му и го остави да я вдигне пред очите си и да се полюбува на изкусната защита, която беше врязала в кожата му.

— Ще проработят ли? — попита той, свивайки ръка за проба.

Иневера кимна.

— Когато свърша, твоят допир ще нанася повече вреда на алагаите, отколкото пробождане със самото Копие на Каджи.

Джардир потрепна от вълнение. Самата идея да се бори с демон по неговите правила и да го убие с голи ръце беше опияняваща.

Иневера тъкмо привършваше с превързването на ръката, когато в тронната зала влезе Дамаджи Ашан, следван от сина си Асукаджи и втория син на Джардир, Асъм. И двамата бяха прекалено млади, за да носят белите роби на даматите, но бяха Потомци на Избавителя и никой не смееше да се противопостави.

— Избавителю — поздрави го Ашан, поклони се и продължи през зъби, сякаш думата имаше гаден вкус, — кхафитът е дошъл с отчета.

Джардир кимна и Абан влезе в помещението, куцукайки, подпрял се на патерицата от слонова кост, която наподобяваше камила, а Иневера застана грациозно в краката на Джардир. Дамаджи Алеверак последва Абан в залата. Празният десен ръкав на робата му беше захванат за гърба на дрехата. Синът на Джардир, Маджи, го следваше по петите в бидото си на ний’дама. Те се присъединиха към Ашан, Асукаджи и Асъм отдясно на Черепния трон.

Абан се поклони и измъкна от пояса си малко шишенце. Подаде го на Джардир.

— Дама Каван от мендинг ме помоли да ви дам това — каза той.

Джардир хвана шишенцето и го огледа с любопитство.

— Помоли те да ми го дадеш?

— Поне съдържанието, де — каза Абан. — Примесено с храната или питието ви.

Иневера грабна шишенцето от Джардир, издърпа тапата и помириса течността. Капна на върха на пръста си и я опита.

— Отрова на подземна змия — каза тя, плюейки. — Достатъчна да убие десетима.

Джардир тръсна глава и погледна Абан.

— Колко ти плати?

Абан се усмихна и вдигна подрънкваща кесия монети.

— Сума, достойна за истински дамаджи.

Джардир кимна. Дамаджи Енкаджи от мендинг се водеше за явен поддръжник на Джардир, но това не беше първият опит за убийство, идващ от негов подчинен.

— Ще се погрижа Дама Каван да бъде арестуван и подложен на разпит — рече Ашан.

— Загуба на време — отбеляза Абан. — Той няма да предаде своя дамаджи на мъчителите ви. Най-добре да го оставите на мира.

— Никой не ти е искал мнението, кхафите! — изръмжа Дамаджи Алеверак, с което накара Абан да подскочи. — Не можем да го оставим жив, ще продължи със заговорите против Шар’Дама Ка.

— Може би кхафитът има право, съпруже — прекъсна го Иневера и предизвика възмутения яростен поглед на Алеверак, който той отправяше всеки път, щом жената посмееше да заговори пред Черепния трон. — Абан може да каже на Каван, че си погълнал отровата, без дори да те присвие стомахът, и да пусне слуха на пазара, откъдето ще се разпространи навсякъде. Ако всееш у другите чувството, че си непобедим, и най-смелият убиец добре ще си помисли, преди да ти посегне.

— Дамаджахата е мъдра жена — каза Абан и се поклони.

Двамата с Иневера си бяха лика-прилика — винаги манипулираха останалите, за да стане тяхното. Джардир забеляза, че очите на кхафита се стрелнаха към Иневера, за да отпият поне за миг от красотата й, която така разточително бе извадила на показ. Джардир преглътна пламъка на гнева си. Иневера казваше, че той би трябвало да се чувства по-могъщ, задето развява нещо, което другите мъже можеха само да желаят, но дори след две години бе налице точно обратното.

Обаче независимо дали му харесваше, или не, и Абан, и Иневера притежаваха умения, от които Джардир се нуждаеше, умения, които наистина липсваха у даматите и шарумите. Отчетите на Абан и заровете на Иневера предаваха само жестоката истина, докато останалите красианци до един правеха всичко възможно да кажат това, което смятаха, че Джардир иска да чуе, дори в думите им да нямаше и капка истина.

Джардир вече бе свикнал да разчита на тях и двамата го знаеха, продължаваха да се обличат необичайно и да се кичат със златни дрънкулки, сякаш предизвикваха Джардир да ги накаже.

— Дамаджи Енкаджи има огромно влияние, Избавителю — припомни му Абан, — а инженерните умения на племето му са ви крайно необходими в подготовката за войната. Вече го обидихте, когато му отказахте място във вътрешния си съвет. Може би не е сега моментът да събираме улики, които ще доведат до него и ще ви принудят да действате публично.

— Савас не е достатъчно голям, за да стане дамаджи на мендинг — допълни Иневера, която имаше предвид мендингския син на Джардир. — Няма да последват момче по бидо.

Бяха прави. Ако Джардир убиеше Енкаджи, преди Савас да заслужи бялата роба, черният тюрбан щеше просто да премине в ръцете на някой от синовете на Енкаджи, който също щеше да бъде враждебен към Джардир колкото баща си, ако не и повече.

— Добре тогава — каза той накрая, макар че мразеше да участва в игричките на Абан и Иневера. — Оплети Каван в мрежите си. Сега отчетите.

— Към днешна дата в Пустинното копие живеят 217 дамати, 322 дама’тинги, 5012 шаруми, 17 256 жени, 15 623 деца, включително тези в Хану Паш, и 21 733 кхафити — каза Абан.

— Няма да имаме достатъчно воини, ако потеглим по̀ идното лято — отбеляза Джардир. — Едва неколкостотин годишно завършват Хану Паш.

— Може би ще трябва да отложите плановете си — предложи Абан. — След десетилетие ще разполагате с двойно по-голяма войска.

Джардир усети как ръката на Иневера стисна крака му, а дългите й нокти се впиха в кожата му и поклати глава.

— Даже отлагаме прекалено дълго.

Абан сви рамене.

— Тогава ще трябва да потеглите с воините, с които ще разполагате догодина. Няма да са шест хиляди.

— Трябват ми повече — настоя Джардир.

Абан сви рамене.

— Какво бих могъл да направя? Дал’шарумите не са някакви скрити чували с жито, които търговците изкарват на пазара чак като им се качи цената.

Джардир го погледна толкова гневно, че Абан потрепна.

— Да не би да ви обидих? — попита той.

— Пазарът — изрече Джардир. — Не съм стъпвал там, откакто Кавъл и Керан ни взеха от домовете ни.

Той се изправи и се наметна с бяла връхна роба върху черните шарумски одежди, които все още носеше.

— Разведи ме из него сега.

— Аз ли? — попита Абан. — Искате да вървите по улицата до един кхафит?

— Да познаваш някой по-подходящ? — попита Джардир.

Всички останали в залата се обърнаха към Джардир и го зяпнаха в потрес.

— Избавителю — възпротиви се Ашан, — пазарът е място за жени и кхафити…

Алеверак кимна.

— Тази земя не е достойна за краката на Шар’Дама Ка.

— Аз решавам това — сряза ги Джардир. — Може пък и да се намери някакво достойнство там.

Ашан се навъси, но се поклони.

— Разбира се, Избавителю. Ще подготвя стражата ви. Сто от най-верните ви шаруми…

— Няма нужда от стража — прекъсна го Джардир. — И сам мога да се пазя от жени и кхафити.

Иневера се изправи и помогна на Джардир да си оправи робите.

— Позволи ми поне да хвърля заровете преди това — прошепна тя. — Ще привлечеш наемните убийци, както каручка тор привлича мухите.

Джардир поклати глава.

— Този път не, дживах. Днес усещам ръката на Еверам и без онази патерица.

Иневера не изглеждаше така сигурна, но отстъпи.

Щом излезе от двореца, от плещите на Джардир падна тежест. Не си спомняше последния път, когато бе напускал стените му посред бял ден. А някога обичаше да стои под слънчевите лъчи. Гърбът му се изправи, докато ходеше, и нещо в Джардир… затананика. Усети колко намясто се чувства сега, когато излиза, като че ли самият Еверам го водеше.

Времето сякаш спря, когато Джардир и Абан навлязоха в Големия пазар — всички търговци и купувачи застиваха намясто, щом двамата минеха покрай тях. Някои поглеждаха Избавителя със страхопочитание, други се взираха с още по-голям потрес в кхафита до него. Двамата вървяха, а зад гърбовете им се разнасяха шушукания, като някои хора даже се понасяха след Джардир и Абан.

Пазарът минаваше по края на вътрешната стена на града и се разпростираше на километри от двете страни на гигантската порта. Състоеше се от безкрайна върволица палатки и каручки, просторни шатри и малки сергии, без да се броят безброй многото амбулантни търговци на храни и дрънкулки, носачите с покупките и многолюдната тълпа купувачи, които се пазаряха за изгодна цена.

— По-голям е, отколкото го помня — възкликна Джардир с изумление. — Толкова много криволици. Лабиринтът не изглежда толкова страшен.

— Хората казват, че един ден не стига, за да минеш край всеки продавач — рече Абан, — и не един глупак е оставал да си търси пътя обратно, след като даматите дадат сигнала за вечерния час от минаретата на Шарик Хора.

— Толкова много кхафити — каза Джардир, вперил изумен поглед в океана от обръснати лица и жълто-кафяви елеци. — Макар да чувам за тях всяка сутрин в отчетите, никога не съм си представял какво точно значи броят им. Вие сте повече от всички останали в Красия.

— Има си и предимства в това да ти откажат достъпа до Лабиринта — отбеляза Абан. — Дълголетието е едно от тях.

Джардир кимна. Още едно нещо, за което не се беше замислял.

— На сърцето ти не му ли липсва поне от време на време? Въпреки малодушието ти, не ти ли се е искало някога да видиш Лабиринта отвътре?

Абан продължи да куцука в мълчание.

— Какво значение има? — попита той накрая. — Не е било писано.

Повървяха още малко, когато Джардир изведнъж се спря и зяпна. На отсрещната страна на улицата стоеше грамаден кхафит, който бе най-малко два метра висок, а под кафявото елече и шапка мускулите му се пукаха по шевовете. Под всяка мишница на дългите си ръце носеше по едно гигантско буре вода, и то така небрежно, все едно държеше чифт сандали.

— Ей, ти! — извика Джардир, но гигантът не отговори.

Джардир пресече улицата и го хвана за лакътя. Кхафитът се обърна рязко към него със стреснато изражение и едва не изпусна буретата с вода, преди да се осъзнае.

— На теб говорех, кхафит — изръмжа Джардир.

Абан сложи ръка на рамото на Джардир.

— Той не ви чу, Избавителю. Човекът се е родил без слух.

И наистина гигантът замуча и тръгна да сочи енергично ушите си. Абан направи няколко бързи жеста с ръце и го поуспокои.

— Той е глух? — попита Джардир. — Заради това ли се е провалил в Хану Паш?

Абан се засмя.

— Деца с такива недостатъци въобще не ги викат за Хану Паш, Избавителю. Този човек е кхафит, откакто се е родил.

Друг кхафит, здравеняк на около трийсет и пет, излезе от палатка и щом ги видя, застина намясто в потрес.

— Спри — нареди му Джардир, когато човекът се опита да избяга.

Кхафитът мигновено падна на колене и притисна чело в прахта.

— О, велики Шар’Дама Ка — каза той раболепно. — Не съм достоен за вашето внимание.

— Не се бой, братко — отвърна Джардир и внимателно сложи ръка на рамото на ужасения човек. — Аз нямам племе. Нито каста. Аз представлявам цяла Красия, както даматите, така и шарумите и кхафитите.

Думите на Джардир, изглежда, поуспокоиха човека.

— Кажи ми защо носиш жълто-кафявите одежди, братко?

— Аз съм страхливец, Избавителю — рече човекът, а гласът му се запираше в гърлото от срам. — Волята ми се пречупи още първата нощ в Лабиринта. Прерязах връвта и… избягах от своя аджин’пал.

Той започна да плаче и Джардир го остави да си излее мъката. После го стисна за рамото, при което човекът вдигна поглед.

— Върви след мен, докато обиколя пазара — каза той и на човека му секна дъхът от изумление.

— Глухият също да дойде — заръча Джардир на Абан, който направи още знаци на гиганта.

Двамата покорно се строиха зад Абан и Джардир, следвани от всички, които наблюдаваха събитията, мъже и жени. Дори продавачите оставяха стоките си без надзор, за да последват Избавителя.

Където и да погледнеше, Джардир виждаше още и още здрави мъже в жълто-кафяво, а всеки един от тях си имаше свои причини да са му отказали черните одежди. Никой не смееше да лъже Шар’Дама Ка, когато настояваше да разбере причините за отказа.

„Бях болнаво дете“ — каза един.

„Не различавам цветове“ — отвърна друг.

„Баща ми плати на дама да ме пропусне“ — осмели се да признае трети.

„Очите ми се нуждаят от стъкла“ — казаха много от хората, а други били изхвърлени от шараджа само защото били левичари.

Джардир стисваше рамото на всеки един от тях и им разрешаваше да го последват. Не след дълго подир него се виеше огромна тълпа, която забираше всеки, край когото минеше. Накрая Джардир се обърна назад към всички тях, многохилядната тълпа, и кимна. Скочи върху каручката на един продавач, за да се извиси над множеството, и погледна жените и кхафитите.

— Аз съм Ахман асу Хошкамин ам’Джардир асу Каджи! — извика той и вдигна Копието на Каджи. — Аз съм Шар’Дама Ка!

Тълпата изрева в отговор и стресна Джардир със сила и мощ, каквито не бе и сънувал.

— Еверам ми е възложил да унищожа алагаите — извика Джардир, — но за да сторя това, се нуждая от шаруми!

Той посочи цялата тълпа, като помете с ръка пространството пред себе си.

— Сред вас виждам здрави мъже, на които още като деца им е било отказано копието и са били принудени да живеят в позор и бедност, докато братята и братовчедите им са се къпели в славата на Еверам. Посрамени са били и техните родители и деца.

Мъжете, които Джардир бе помолил да го последват, кимаха одобрително на думите му.

— Вече разполагаме с магията, която ще унищожи алагаите — каза той. — Копията ни пробождат стотици от тях, но имаме повече копия, отколкото мъже, които да ги носят. Затова предлагам на всички да опитат отново! Нека всеки физически здрав кхафит, който иска да се включи в алагай’шарак, да дойде утре на тренировъчните площадки, където всяко племе ще издигне кхафит’шараджи за вашето обучение. Онези, които завършат обучението, ще бъдат признати като кха’шаруми и ще получат защитени оръжия, с които да откупят пътя си обратно към славата и Рая за себе си и семействата си!

Настана слисано мълчание, докато думите му попият. Мъже, които бяха прекарали целия си живот в подчинение на шарумите, сведени и измъчени под тежестта на кастата си, започнаха да изпъчват гърди. Джардир едва ли не видя как започнаха да си представят възможната слава, шанса си за по-добър живот.

— Шарак Ка наближава! — викна Джардир. — Ще има достатъчно почести за всички във Великата война! Кои сред вас ще се закълнат да се бият на моя страна?

Първият човек, когото Джардир бе приканил да го последва, избягалият от своя аджин’пал в Лабиринта, си проправи път през тълпата и коленичи най-отпред.

— Избавителю — каза той, — откакто се провалих в Лабиринта, душата ми няма мира. Моля ви за втори шанс!

Джардир се пресегна с Копието на Каджи и го докосна по рамото.

— Изправи се, кха’шарум — рече Джардир.

Човекът изпълни заръката, но още преди да се изправи напълно, беше пронизан с копие в гърба. Джардир хвана мъжа, преди да се строполи, и погледна дълбоко в очите му, докато той изкашляше кръвен съсирек.

— Спасен си — каза му Джардир. — Портите на Рая ще се отворят за теб, братко.

Човекът се усмихна и светлината напусна очите му. Джардир го положи на земята и погледна копието, което стърчеше от гърба му. Беше едно от късите оръжия за ръкопашен бой, които съгледвачите от нанджи предпочитаха.

Джардир вдигна поглед и видя как трима от нанджи приближаваха с къси копия в едната ръка и въжета с тежести в другата. Макар да бе ден, бяха загърнати с нощните си воали, които скриваха лицата им.

— Отивате твърде далеч, Шарум Ка, като предлагате копия на кхафити — извика един от воините.

— Трябва да ви убием — съгласи се друг.

Те тръгнаха към него, но няколко кхафити се откъснаха от тълпата и застанаха на пътя им, за да предпазят Джардир.

Нанджи се изсмяха.

— Не беше добра идея да напускате двореца без стража — каза един от тях. — Тези кхафити няма да свършат работа.

Нищо чудно, че воините не смятаха жените и кхафитите за каквато и да било заплаха, но Джардир, след като вече бе почувствал заряда на тълпата миг по-рано, беше на друго мнение. Дори да имаше право обаче, той не би молил никого да умира без нужда заради него.

Ако всееш у другите чувството, че си непобедим — беше му казала Иневера, — и най-смелият убиец добре ще си помисли, преди да ти посегне.

— Дайте им път! — извика Джардир и скочи от каручката.

Стреснатите хора веднага се отместиха настрана.

— Мислите, че трима воини могат да ме убият? — изсмя се Джардир. — И сто от нанджи да се спотайват в сенките, пак няма да ми трябва повече стража, отколкото сега!

Той опря върха на Копието на Каджи в земята и изпъчи гърди, подканвайки ги да атакуват.

— Аз съм Шар’Дама Ка! — извика той и усети колко правилно му прозвучаха думите. — Нападайте ме, ако смеете!

Нанджи запристъпваха напред, но Джардир вече виждаше колебанието им. Самото му присъствие ги лишаваше от кураж. Копията затрепериха в ръцете им и те отново се спогледаха един друг несигурно, сякаш за да решат кой ще поведе атаката.

— Нападайте или на колене! — изрева Джардир. Той вдигна копието на Каджи, а бледият метал улови светлината и като че ли блесна заради могъществото си.

Един от воините на нанджи пусна копието си и падна на колене.

— Предател! — извика този до него и се обърна, за да го намушка, но третият се оказа по-бърз, стрелна се и прониза нападателя с копие в гърдите.

Зад Джардир се чу изскърцване. Шумолене на сандал по лен. Тъй като добре познаваше тактиката на нанджи, Джардир се обърна и погледна нагоре към истинския убиец, който, приклекнал, се криеше върху будката зад Джардир. Този съгледвач трябваше всъщност да го нападне, докато вниманието на Джардир бе заето с останалите. Така смъртта му щеше да е сигурна.

Погледите им се срещнаха, но Джардир нищо не каза, а зачака. След миг убиецът хвърли копието си на земята и го последва със салто, приземявайки се на колене в краката на Джардир.

Джардир отиде при загиналия, извади копието от гърба му и го вдигна, така че всички да го видят.

— Това не е кръвта на кхафит! — извика той. — Това е кръвта на воин, на първия кха’шарум, и аз ще лакирам черепа му и ще го прибавя към трона ми, за да го помня вечно.

Той погледна кхафитите.

— Ще пристъпи ли някой напред, за да заеме мястото му?

Чу се неблагозвучен стон и глухият двуметров гигант си проправи път през тълпата, след което коленичи пред Джардир. Други бързо го последваха и пред Джардир стана блъсканица от желаещи да коленичат. Докато Джардир докосваше всеки поред, Абан се възползва от възможността да каже нещо.

— Не се бойте и вие, които не можете да носите копие заради годините си или някакъв недъг! — извика той. — Не се бойте, жени и деца! Избавителя се нуждае не само от шаруми! Нуждае се от тъкачи, които да изплетат мрежи, и от ковачи, които да направят върхове на копията му. Платно за шатрата на кха’шарумите и храна за воините й. Утре сутринта елате в моята шатра, ако искате да допринесете за славата на Красия и за доброто име на семейството си!

Джардир се намръщи, понеже знаеше, че целта на Абан беше не само да помогне за войната, а и да припечели от евтината работна ръка, но не му се противопостави. Работната ръка щеше да бъде от полза, ако искаха да тръгнат догодина.

Тълпата заскандира името на Джардир, докато той продължаваше да докосва мъжете с Копието на Каджи, обявявайки ги за кха’шаруми. Скоро гръмкият зов се издигна над чаршията и отекна из целия град.

— Джардир! Джардир! Джардир!

— Майсторска работа — каза му Абан на ухо, след като Джардир докосна последния кхафит. — Купи десет хиляди воина и още два пъти по толкова роби на скромната цена от капка самоуважение.

— Само това ли виждаш с търговското си сърце? — попита Джардир и го погледна. — Просто една сделка?

Абан поне имаше благоприличието да добие засрамен вид, но Джардир се съмняваше, че е искрен.

На другия ден две хиляди мъже пристигнаха на тренировъчните площадки, докато племената все още издигаха кафит’шараджа. Седмица по-късно броят им се бе утроил. След още седмица, нестихващ поток от желаещи се стичаше от външните села. Мъже, кхафити от десет поколения насам, се връщаха, за да се избавят от кастата си, а със себе си водеха и семействата си, за да се включат и те в подготовката за войната. След по-малко от месец Джардир утрои броя на войската си, а градът гъмжеше от хора за пръв път от десетилетия насам.

— Другото лято — каза Джардир, когато Абан привърши със сутрешния си отчет.

— Зеленоземците все още са много повече от нас — каза Абан.

Джардир кимна.

— Може би, но дотогава и най-отбраните северни слабаци няма да могат да се мерят дори с един от кха’шарумите ни.

— Колко ще останат тук, за да пазят Пустинното копие? — попита Ашан.

— Николко — отвърна Джардир и привлече изумените погледи на всички в залата, дори на Иневера.

— Ще вземете всички воини? — попита Алеверак. — Кой ще брани града?

— Не просто всички воини, Дамаджи — каза Джардир. — Всеки. Ще изоставим Слънчевата земя. Всички ние. Дори старците. Дори сакатите и болните. Всички мъже, жени, деца, граждани и селяни до един. Ще опразним Пустинното копие и ще заключим портите след себе си, а непреодолимите му стени ще го защитават от алагаи, докато не решим да си върнем града обратно.

Фанатичен плам лумна в очите на Алеверак.

— Планът е опасен, Избавителю — предупреди го Ашан. — Войската ни ще се влачи, а трябва да е бърза.

— В началото сигурно ще е така — отвърна Джардир. — Но ние искаме да задържим земите, които ще завземем, без да оставяме след себе си воини. Еверам е дал кхафити на Слънчевата земя, както ни е дал и нас. В зелените земи един кхафит, който следва Евджаха, пак ще е над чините. Нека се заселват в земите зад нас и ги удържат за Еверам, докато шарумите ни продължават напред.

Джардир видя Иневера да попипва разсеяно кесията с алагай хора. Тя щеше да се извини и да си тръгне, за да хвърли заровете веднага щом аудиенцията приключеше, но Джардир нямаше никакво съмнение, че те щяха да потвърдят действията му. Правотата му пееше вътре в него и дори Абан му кимна одобрително.

— Кога ще уведомите останалите дамаджи — попита Ашан.

— Не преди да сме готови да потеглим — отвърна Джардир. — Няма да дадем време на енкаджи и другите племена да се противопоставят на решението ми. Искам голямата порта да е зад гърба ни, преди да успеят да се осъзнаят.

— А оттам нататък? — попита Абан. — Крепостта Райзън?

Джардир поклати глава.

— Първо Анокх Слънце. После — зелените земи.

— Намерили сте изгубения град? — попита Абан.

Джардир махна с ръка към маса, покрита с карти.

— Никога не е бил напълно изгубен. През цялото време е имало подробни карти в Шарик Хора. Просто сме спрели да ходим там след Завръщането.

— Невероятно — каза Абан.

Джардир го погледна.

— Само не мога да разбера как го е открил Пар’чин. Да претърсиш пустинята, ще ти отнеме цял живот. Трябва да са му помогнали. При кого ли може да е отишъл, за да потърси помощ?

Абан сви рамене.

— На пазара има стотици търговци, които твърдят, че продават карти за Анокх Слънце.

— Фалшификати — каза Джардир.

— Явно не всички — отвърна Абан.

Джардир знаеше, че кхафитът е способен да танцува между истината и лъжата със същата лекота, с която някой би вдишал и издишал.

м.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

АНОКХ СЛЪНЦЕ

332 СЗ

Оазисът на зората беше изключително красиво място — редица защитени монолити от пясъчник пазеха просторна тревиста местност, няколко струпани заедно овощни дръвчета и широко езеро с прясна, чиста вода, подхранвано от същата подземна река, която снабдяваше с вода и Пустинното копие. Под един от монолитите имаше врязано в ала стълбище, което водеше към осветена с факли подземна кухина. Там човек можеше да хвърли мрежа в реката и бързо да си налови истинско угощение.

Оазисът беше малък, предвиден като спирка за търговски кервани, но най-често го използваха отделни вестоносци. Естествено, той не беше годен да изхрани най-могъщата армия на света от векове насам.

Воините на Джардир му се нахвърлиха като скакалци и издигнаха хиляди палатки и шатри около монолитите. Още преди да са пристигнали повечето красианци, дърветата бяха обрани и изсечени за подпалки, тревите бяха опасени от добитъка и стъпкани. Хилядите, които нагазиха в езерцето, за да измият краката си и да напълнят меховете си, оставиха след себе си една зловонна, тинеста локва. Мъжете хвърляха мрежите си в подземната кухина, но това, което щеше да е изобилие за един керван, не бе дори залък за красианската войска.

— Избавителю — рече Абан, приближавайки се до Джардир, докато той оглеждаше лагера. — Тук има нещо, което мисля, че трябва да видите.

Джардир кимна и Абан го заведе до гигантски пясъчников блок, покрит с вдълбани рисунки. Някои бяха съвсем леки резки, избледнели през годините, а други — ясни и нови. Някои бяха груби драскотини, а други — страхотни, майсторски писмени знаци. Всичките следваха северния стил на писане, грозна система, с която Джардир бе само бегло запознат.

— Какво е това? — попита той.

— Маркировки на вестоносци, Избавителю — каза Абан. — Има ги навсякъде по оазиса и отбелязват всеки, който се е подслонил тук на път за Пустинното копие.

Джардир сви рамене.

— Е, и?

Абан посочи огромна част от монолита, където бяха издълбани изящни калиграфски символи. Джардир не можеше да прочете буквите, но дори той оцени красотата им.

— Тук пише — каза Абан — „Арлен Бейлс от Потока на Тибит“.

— Пар’чин — рече Джардир.

Абан кимна.

— Какво друго пише? — попита Джардир.

— Пише: „Ученик на майстор Коб от Мливари, вестоносец на херцози, познат като Пар’чин в Красия и близък приятел на Ахман Джардир, Шарум Ка на Пустинното копие.“

Абан спря и остави думите да попият в съзнанието на Джардир, който се намръщи.

— Продължавай да четеш — изръмжа той.

— „Бил съм в четирите останали крепости — зачете Абан и произнесе имената на градовете, отбелязани с копие, обърнато нагоре — и в почти всяко познато селце в Теса.“

Абан показа друг, по-дълъг списък, който пък споменаваше десетки имена.

— Тези имена, означени с копия с върха надолу, са руините, които е посетил — отбеляза Абан и посочи друг дълъг списък. — Пар’чин е бил доста зает, докато е отсъствал от Пустинното копие. Тук са записани дори красиански руини.

— Така ли? — попита Джардир.

— Пар’чин постоянно търсеше из пазара карти и истории — каза Абан.

Джардир погледна отново списъка.

— Баха кад’Еверам там ли е?

Абан не отговори веднага и Джардир се обърна към кхафита.

— Не ме карай да те питам втори път. Ако кажа на някой от чинските ни пленници да ми преведе написаното и разбера, че си ме излъгал…

— Записан е — отговори Абан.

Джардир кимна.

— Значи Абан най-накрая се е сдобил с остатъка от грънците на Дравази — каза той по-скоро като заключение, отколкото като въпрос.

Абан не отговори, но нямаше и нужда.

— Кое е последното име? — попита Джардир и посочи огромен резбован знак в края на списъка, макар че и сам можеше да се досети.

— Последното място, където Пар’чин е отишъл, преди да дойде в Пустинното копие — каза Абан.

— Анокх Слънце — промълви Джардир.

Абан кимна.

— Някой от другите търговци може ли да чете на този език? — попита Джардир.

Абан сви рамене.

— Неколцина, може би.

Джардир изсумтя.

— Накарай мъже да дойдат с чукове и да натрошат този камък обратно на пясък.

— Така че никой да не разбере, че Шар’Дама Ка върви по стъпките на един умрял чин? — попита Абан.

Джардир го удари и той се просна на земята. Дебелият кхафит избърса кръвта от устата си, но без обичайните си пресилени усмивки или сърцераздирателни вопли. Погледите им се срещнаха и в същия момент гневът на Джардир изчезна, а на негово място дойде срамът. Джардир се обърна, погледна гигантската ивица, която хората му бяха изринали в пясъка, и се зачуди дали някой не бе стъпкал, без да иска, заровените кости на неговия приятел.

— Притеснен си — отбеляза Иневера, когато Джардир се прибира в шатрата си. Това не беше въпрос.

— Чудя се дали истинският Избавител се е притеснявал на всяка крачка — въздъхна Джардир, — или е усещал, че Еверам го направлява, и просто е следвал пътеката, разкрита пред него.

— Ти си истинският Избавител — каза Иневера, — така че, предполагам, и за Каджи е било същото, каквото е за теб.

— Наистина ли съм? — попита Джардир.

— Да не мислиш, че е някакво съвпадение, дето Копието на Каджи попадна в ръцете ти точно когато беше в позиция да застанеш начело на Красия? — попита Иневера.

— Съвпадение ли? — попита Джардир. — Не беше. Но ти ме „позиционираш“ вече повече от двайсет години. Демонските зарове изиграха много по-важна роля за възкачването ми, отколкото собствените ми заслуги.

— Демонските зарове ли завладяха сърцата на кхафитите, те ли обединиха народа ни? — попита Иневера. — Демонските зарове ли те накараха да печелиш битка след битка в Лабиринта още преди да си помирисал дори Копието на Каджи? Заради демонските зарове ли потегли сега?

Джардир поклати глава.

— Не, разбира се, че не.

— Всъщност става дума за резбата на Пар’чин в пясъчника — каза Иневера.

— Откъде знаеш за това? — попита Джардир.

Иневера пренебрегна въпроса с махване на ръка.

— Пар’чин беше обирач на гробове, нищо повече. Смел наистина — призна тя и сложи пръст на устните на Джардир, за да изпревари възражението му, — умел и дързък, но крадец.

— Тогава аз какво съм, ако не онзи, който го ограби на свой ред? — попита Джардир.

— Ти си това, което избереш да бъдеш — отвърна Иневера. — Можеш да избереш да спасиш човечеството или да се мръщиш заради миналото, изпускайки шанса пред себе си.

Тя се наведе и го целуна. Целувката беше дълбока и топла, даваше, без да пита, и припомни на Джардир, че дори сега той все още обичаше Иневера.

— Вярвам в теб, дори ти да не си вярваш. Заровете издават волята на Еверам и нито те, нито аз бихме могли да ти помогнем да се издигнеш, ако не вярвахме, че само ти, и никой друг, би могъл да понесеш това бреме. Убийството на Пар’чин беше необходимо зло, като убийството на Амадеверам. Би ги пощадил, ако можеше.

Тя се плъзна в ръцете му, той я прегърна и изведнъж почувства как част от силата му се възвърна. Необходимо зло. Ставаше дума за това в Евджаха, в описа на Каджи за поробването му на северните чини. Всеки убит алагай помагал да се изравнят везните, а Джардир мислеше да ги убие всичките, преди да отиде при Създателя, където делата му щяха да бъдат премерени и осъдени.

Разузнавачът доведе камилата си до Джардир на белия му кон, спря на уважително разстояние и удари с юмрук по гърдите си.

— Шар’Дама Ка — поздрави го той, — открихме изгубения град. Пясъците са го погълнали почти изцяло, но голяма част от него изглежда невредима. Има няколко кладенеца, които смятаме, че могат да се оправят и използват, но храната и пашата са оскъдни.

Джардир кимна.

— Еверам е запазил свещения град за нас. Изпрати преден отряд да начертае карта на града и да подготви кладенците. Ще заколим добитъка и ще запазим месото, за да спестим от житните запаси.

— Рисковано — каза Абан. — Ако изколим добитъка, няма начин да си го възвърнем.

— Ще трябва да разчитаме на зелените земи да ни изхранят — каза Джардир. — Засега ни трябва колкото се може повече време, за да проучим свещения град.

По-голямата част от хората му се придвижваха бавно и минаха дни, преди да успеят да настигнат разузнавачите, които вече бяха начертали горе-долу подробна карта на разпрострелия се град, въпреки че беше много по-голям от Пустинното копие и имаше възможност да са останали още неразкрити части. Откриха несъответствия между картите на разузнавачите и тези в древните свитъци от Шарик Хора.

— Ще разделим града по племена и ще оставим всеки дамаджи да надзирава разкопките в своята част, съветван от най-учените си дамати и защитници. Разкритите реликви да се описват и да ми се представят всеки ден.

Ашан кимна.

— Така да бъде, Избавителю — каза той и отиде да даде указания на останалите дамаджи.

През тази седмица племената претършуваха древния град, разбиха стени, ограбиха гробници и разрушиха цели участъци от защитени стени и колони. От преминалия оттук Пар’чин почти нямаше следа, но красианците не ги беше грижа за състоянието на града. Навсякъде се трупаха купчини с отпадъци и цели участъци от улици и сгради рухнаха, докато тунелите под тях биваха разравяни.

Всеки следобед дамаджите идваха при Джардир и стоварваха откритията си на високи купчини. Стотици нови защити, много от тях направени, за да раняват демони или за да постигат други магически ефекти. Защитени оръжия и брони, мозайки и рисунки на древни битки, някои дори със самия Каджи.

Всяка нощ те се биеха. Демоните все още нападаха града на рояци и щом слънцето залезеше, хората на Джардир изоставяха работата си и хващаха копието и щита. С мощните защити, изписани по копието дори на най-слабия кха’шарум, алагаите измираха с хиляди и скоро не остана ни един, който да броди из свещените пясъци. Шарумите продължиха да бъдат нащрек, но градът явно бе прочистен — като че ли самият Еверам им даваше знак по колко правилен път са поели.

— Избавителю — каза Ашан, влизайки в шатрата с Асъм и Асукаджи. — Намерихме я.

Джардир нямаше нужда да пита какво означаваше „я“, остави картите на зелените земи и си наметна бялата роба. Още не беше стигнал до капака на шатрата, когато се появи Иневера, начело на съпругите му Самото им присъствие подкрепи твърдението на Ашан. Жените тръгнаха мълчаливо след него през града.

— На кое племе се падна честта? — попита Джардир.

— На мендинг, татко — отвърна Асъм. Той вече беше на шестнайсет и можеше да се нарече мъж, а походката му притежаваше грациозност, каквато хората биха очаквали от майстор по шарусахк. Мекият му глас звучеше още по-опасно, тъй като идваше от високата слаба фигура в бяла роба — копие, увито в коприна.

— Разбира се — промърмори Джардир. Колко подходящо беше най-вражески настроеният му дамаджи да намери гробницата на Каджи.

Когато пристигнаха, Енкаджи ги чакаше заедно с мендингския син на Джардир, Савас, все още с бидото на ний’дама.

— Шар’Дама Ка! — извика дамаджият и се просна върху прашния под на погребалната зала. — За мен е чест да ви представя гробницата на Каджи.

Джардир кимна.

— Непокътната ли е?

Енкаджи се изправи и посочи с ръка огромния саркофаг, чийто каменен капак бе отместен.

— Страхувам се, че Пар’чин добре се е справил с плячкосването — рече Енкаджи. — Копието, разбира се, липсва, но вие сте си го взели обратно.

Той посочи прашасалите парцали, с които бе облечен скелетът вътре.

— Не мога да кажа дали тези дрипи са били свещеното Наметало на Каджи.

— А короната? — попита Джардир, сякаш предметът не беше от значение, но всички знаеха, че е.

Енкаджи сви рамене.

— Няма я. Пар’чин…

— Не я носеше, когато дойде в Пустинното копие — прекъсна го Джардир.

— Сигурно я е скрил някъде — отвърна Енкаджи.

— Лъже — прошепна Абан в ухото на Джардир.

— Откъде знаеш?

— Лъжец разпознава лъжеца — отвърна Абан.

Джардир се обърна към Хасик.

— Затворете гробницата — нареди той.

Хасик даде знак на шарумите в коридора и те вдигнаха огромния камък обратно на мястото му.

— Какво значи това? — попита Енкаджи, когато светлината на факлите отвън изчезна. Само няколко капещи светилника, разположени в гробницата, все още мъждукаха.

— Изгасете ги — нареди Джардир. — Дамаджахата ще хвърли костите, за да разбере кой е откраднал короната на Каджи.

Енкаджи пребледня и Джардир разбра, че Абан е бил прав. Джардир тръгна към дамаджия, който заотстъпва, докато гърбът му не опря стената на гробницата.

— За всяка минута, в която короната не е в ръцете ми — зарече се той, — ще скопявам по един от синовете и внуците ти, като започнем от най-големия.

Само след няколко мига Джардир държеше Короната на Каджи, намерена в погребалната зала на един от правнуците на Каджи.

Тя представляваше тънък обръч от злато и скъпоценни камъни, които образуваха мотив от непознати защити, обгръщащи като мрежа главата на собственика й. Изглеждаше изящна, но с цялата си сила Джардир не успя и с милиметър да изкриви златото.

Иневера се поклони, взе короната и я сложи върху тюрбана му. Въпреки че беше лека като перце, Джардир усети грамадната тежест, която се стовари върху него, щом короната се намести на челото му.

й.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

ВЕЩИЦИ

333 СЗ, ЗИМА

В далечината изникна домът на Лийша. Къщата беше скромна за възможностите на баща й, но достатъчно удобна за семейството, тъй като беше пристроена към задната стена на работилницата за хартия на баща й. Пътеката, водеща до входната врата, бе защитена.

Не че Роджър въобще забеляза. Той ходеше съвсем леко зад Лийша, за да може да я оглежда, без тя да забележи. Бледата й кожа силно контрастираше на гарвановочерната й коса, а очите й бяха с цвета на ясно небе. Погледът му се плъзгаше по извивките й.

Изведнъж Лийша се обърна към него и Роджър, стреснат, бързо вдигна поглед.

— Благодаря ти отново, че правиш това, Роджър — каза Лийша.

Сякаш Роджър бе способен да й откаже каквото и да било.

— Една вечеря трудно може да се нарече тежка работа, дори готвенето на майка ти да не понася на ядрони — възрази той.

— За теб може би — отвърна Лийша. — Ако аз се появя сама, тя ще ме тормози, докато не кажа кога ще си намеря съпруг. Като те види, може поне да си скрие рогата. Даже може да ни помисли за двойка и напълно да си затрае.

На Роджър му спря сърцето и я погледна. Надянал жонгльорската си маска — физиономията и гласа, които нямаше да издадат и частица от това, което чувстваше в момента, — той я попита:

— Нямаш нищо против майка ти да ни помисли за двойка?

Лийша се засмя.

— Би било страхотно! Почти всички в града също ще го приемат. Само ти, аз и Арлен ще знаем колко е абсурдно.

Роджър се почувства, сякаш го беше шамаросала, но сърцето му отново заби, а и щом носеше маската си, Лийша нищо не бе забелязала.

— Ще ми се да не го наричаше така — каза Роджър, сменяйки темата.

— Арлен ли? — попита Лийша и Роджър потрепна. — Арлен! Арлен! Арлен! — каза тя през смях. — Това е само името му, Роджър. Няма да се преструвам, че няма такова, колкото и мистериозен да му се иска да изглежда.

— Аз викам да го оставим да изглежда, както си иска — отвърна Роджър. — Арик винаги ми е казвал, че ако репетираш номер, който не мислиш да показваш пред публика, рано или късно публиката ще го види. Нужно е само веднъж да се изпуснеш и името му ще влезе в устите на всички в града.

— И какво от това? — попита Лийша. — На Защитения не му е удобно в града, защото всички се държат странно с него. Ако признае, че има име, нещата могат доста да се променят.

— Не знаеш какво е оставил зад себе си — каза Роджър. — Може някой да пострада, ако името на Защитения излезе наяве, или пък да започнат да го преследват заради някакви неразчистени сметки. Знам какво значи да живееш така, Лийша. Защитения ми спаси живота и ако той не иска името му да се знае, имам предвид, ако иска да забравя, че въобще го знам, така ще бъде, пък дори това да ми коства песента на века.

— Не можеш да забравиш това, което вече си научил — отбеляза Лийша.

— Не всички имат толкова много пространство на горния етаж като теб — каза Роджър, почуквайки слепоочието си. — Някои от нас веднага се пълнят догоре и забравят старите неща, които не им влизат в употреба.

— Това са глупости — възрази Лийша.

Роджър сви рамене.

— Както и да е, де, благодаря ти отново — каза тя. — Около мен е пълно с мъже, готови да се изправят срещу демони заради мен, но няма и един, който да се изправи срещу майка ми.

— Мисля, че Гаред Кътър би сторил и двете — изтъкна Роджър.

Лийша изсумтя.

— Той и майка ми така хубаво са се намерили. Гаред съсипа живота ми, а тя все още иска да му простя и да му родя деца, като че ли новооткритият му талант да избива демони го прави добра партия. Тя не е нищо друго, освен една манипулативна вещица, която трови живота на всички.

— Да, бе! — възкликна Роджър. — Не е толкова зле. Разбереш ли я, лесно ще я накараш да ти ходи по цигулката.

— Подценяваш я — отвърна Лийша. — Мъжете виждат красотата й и отказват да прозрат отвъд нея. Мислиш си, че ти я омайваш, а всъщност тя те е съблазнила, както прави с всички мъже, за да ги настройва след това срещу мен.

— Говориш тъпчиплевели — сопна й се Роджър. — Илона не е някакъв дух, пръкнал се от Ядрото с единствената цел да ти съсипе живота.

— Просто не я познаваш достатъчно добре — каза Лийша.

Роджър поклати глава.

— Арик ме е научил на всичко за жените и той казваше, че тези като майка ти, които в миналото са били много красиви, но годините вече са започнали да им личат, всичките са еднакви. Илона на младини винаги се е намирала в центъра на вниманието и това е единственият начин, по който знае да общува със света. Ти и баща ти си водите дълги разговори за защитаване, в които тя не може да се включи, и това я кара да зажаднее за внимание, пък каквото ще да е то. Накарай я да се почувства център на вниманието и ще те гледа като кученце.

Лийша го погледна за миг и се разсмя гръмогласно.

— Майсторът ти нищо не е разбирал от жени.

— Хич не му личеше — отвърна Роджър, — като се има предвид с каква лекота си лягаше с тях.

Лийша повдигна вежда.

— А с колко си е лягал чиракът му с помощта на гениалните му техники?

Роджър се усмихна.

— Аз за целувки и милувки не разправям, но се обзалагам на едно мливарийско слънце, че ще проработят върху майка ти.

— Дадено.

— Та значи, търговецът вика на Арик: „Платих ти, за да научиш жена ми да танцува!“ — каза Роджър. — А Арик без капка смущение го поглежда и казва: „Ами така и направих. Аз ли съм виновен, че тя предпочете да караме уроците легнали.“

Илона избухна в смях и разплиска виното си, удряйки чашата в масата. Роджър се присъедини към нея, чукнаха се и пиха.

Лийша им се мръщеше от другия край на масата, където си говореше с баща си. Тя наистина не знаеше кое щеше да й бъде по-противно: да спечели баса с Роджър или да загуби. Може би беше грешка, че го доведе. Вулгарните истории бяха достатъчно гадни, но още по-неприятно беше, че очите на Роджър постоянно прескачаха към деколтето на майка й, макар че не можеше и много да го вини, след като Илона така го бе изложила на показ.

Чиниите вече отдавна бяха ометени. Ърни седеше и прелистваше тефтера, който Лийша му бе донесла, а очите му изглеждаха миниатюрни зад тънките очила с телени рамки, които сякаш никога не слизаха от ръба на носа му. Накрая той изсумтя и го остави настрана за по-късно. Посочи купчината тефтери пред Лийша, подвързани с кожа.

— Остана ми време само за още няколко — каза той. — Изписваш ги по-бързо, отколкото подвързвам.

— Обвинявай чирачките ми — отвърна Лийша и взе металния чайник от огъня. — Правят по три копия на всеки тефтер, който напълня.

— И все пак — каза Ърни. — През целия си живот съм имал само един гримоар за защити и така и не го попълних. А ти колко направи вече? Дузина?

— Седемнайсет — отвърна Лийша, — но вътре има толкова демонология, колкото и защити, а и повечето неща са от Защитения. Само докато препиша защитите по тялото му, свърших няколко тефтера.

— Така ли? — попита Илона, вдигнала поглед. — И колко от тялото му си виждала?

— Майко! — извика Лийша.

— Създателят ми е свидетел, че не бих те съдила — каза Илона. — Има и по-лоши неща от това да родиш дете на Избавителя, пък бил той и чудовище на външен вид. Но най-добре да се захващаш с тая работа, ако си го набелязала. Много по-млади от теб, а и по-плодовити, съвсем скоро ще се втурнат да се съревновават за тази привилегия.

— Той не е Избавителя, мамо — възрази Лийша.

— Много други не биха се съгласили — каза Илона. — Дори Гаред го боготвори.

— А, значи, щом Гаред Кътър си мисли нещо, то трябва да е истина — каза Лийша, вдигнала вежди.

Роджър прошепна нещо в ухото на Илона, тя отново се разсмя и върна вниманието си към него. Лийша въздъхна с облекчение.

— Като стана дума за Защитения — каза Ърни, — той къде е? Смит ми каза, че е идвал друг вестоносец от името на херцога да го вика на аудиенция, но отново го е нямало в деня, когато пристигат пратките.

Лийша сви рамене.

— Съмнявам се, че много го интересува някаква среща с херцога. Той не се смята за един от поданиците на Райнбек.

— Най-добре да му кажеш да си помисли добре — предложи Ърни. — Хралупата не произвежда толкова дървесина, колкото би трябвало, и Райнбек губи търпение. Ако пренебрегваме вестоносците, това може и да го спре засега, докато пътят е задръстен от сняг и херцогът не може да изпрати порядъчно голям отряд, но дойде ли пролетното топене, той ще иска отговори и уверение, че Хралупата на Избавителя му остава вярна.

— Така ли? — попита Роджър и вдигна очи. — Ако се получат разногласия между Защитения и Райнбек, Хралупата най-вероятно ще застане на страната на Избавителя още в същия миг.

— Да — съгласи се Ърни. — Че и други селца, а сигурно и доста народ в самата крепост Анжие. Защитения само с една дума би могъл да започне гражданска война и ето затова е толкова важно да съобщи намеренията си на Райнбек, преди херцогът да е действал прибързано.

Лийша кимна.

— Ще говоря с него. И аз си имам недовършена работа в Анжие.

— Недовършената ти работа е под полите ти — промърмори Илона. Роджър се задави и от носа му рукна вино. Илона се усмихна самодоволно и отпи от чашата си.

— Аз поне мога да си ги държа около глезените! — сопна й се Лийша.

— Не смей да ми говориш с този тон — каза Илона. — Може да не разбирам нищо от политика или демонология, но знам, че една зима те дели от съдбата на неомъжена старуха, и колкото и ядрони да избиеш, пак ще си отидеш в гроба със съжаление, че не си дала живот на света.

— Аз съм билкарката на града — каза Лийша. — Това, че спасявам онези, които иначе биха умрели, не се брои за даване на живот, така ли?

— Вика спасява животи — каза Илона за една от колегите билкарки на Лийша. — Т’ва хич не й попречи да му отгледа потомство на послушник Джона. Акушерката Дарси също би го направила на мига, стига да си намереше мъж, способен да затвори очи и да остане твърд достатъчно дълго, че да сложи дете в грозната й утроба.

— Дарси е направила повече за този град, отколкото ти някога би могла, майко — каза Лийша. Двете с Дарси, бивши чирачки на вещицата Бруна, дълго време бяха спречкани, но вече не бе така. Сега Дарси беше най-преданата ученичка на Лийша, макар и не най-добрата.

— Глупости — каза Илона. — Аз изпълних своя дълг и дадох теб на града. Дори да не си благодарна за това, мисля че Хралупата спечели достатъчно от усилията ми.

Лийша се намръщи. Илона не млъкна.

— И глупак да ви види заедно със Защитения, веднага ще се досети, че сте имали нещо, което не е било удовлетворително и за двама ви. Да не се е провалил в леглото? — попита тя. — Дарси ми дава билки за баща ти, когато той…

— Ама че смехории! — извика Роджър, а Ърни почервеня. — Лийша никога не би…

Илона изсумтя и го прекъсна.

— Е, то се вижда, че не ходи с теб. Ясно ми е като бял ден, че си й хвърлил око, но не си достатъчно добър, цигуларче, а и ти си го знаеш.

Роджър почервеня като цвекло. Отвори уста, но от нея не излезе и звук.

— Никакво право нямаш да му говориш така, майко — каза Лийша. — Не знаеш…

— Аз все не знам! — викна Илона. — Да не би бедната ти майчица да е толкова заблудена, че да не забележи слънцето като блести в очите й?

Тя изпи виното си на една глътка и изражението й придоби онази жестокост, която Лийша така добре познаваше и от която се страхуваше.

— Все едно не знам песента на момчето за Защитения, който ви намерил след разбойниците, захвърлени да мрете на пътя — каза Илона. — И не знам ли как мъжете се отнасят с жени като нас, когато няма кой да ги спре?

— Майко — каза Лийша предупредително, а гласът й доби особена твърдост.

— Не съм си представяла, че така ще изгубиш цветето си — продължи Илона, — но беше крайно време и някак си се е случило, така че, вярвам, е било по-добре и за теб.

Лийша плесна по масата и изгледа майка си кръвнишки.

— Взимай си наметалото, Роджър — каза тя. — Вярно, че се стъмва, но сред демоните ще сме в по-голяма безопасност.

Тя пъхна празните тефтери в чантата си, която сложи през рамо, докато взимаше пищно избродираната си пелерина от закачалката до вратата. Заметна се с нея и я захвана на врата си със защитена безопасна игла от сребро.

Ърни отиде при нея, разперил извинително ръце. Лийша го прегърна, докато Роджър си сложи наметалото. Илона остана на масата заедно с виното.

— Наистина ми се ще да не се разхождаш по тъмно, дори с магическо наметало — каза Ърни. — Не е като да можем да те заменим.

— Роджър си носи цигулката — успокои го Лийша, — а и номерата ми не се изчерпват само със защитите за слепота, в случай че някой ядрон все пак успее да ни намери. В безопасност сме.

— Можеш да омагьосаш цялото Ядро, ако пожелаеш, само не и един прост мъж — присмя й се Илона през чашата си.

Лийша не й обърна внимание, сложи качулката си и пристъпи в сумрака.

— Е, сега вярваш ли ми? — попита тя Роджър, щом вратата се затвори зад тях.

— Май ти дължа едно слънце — призна той.

Снегът хрущеше под ботушите на Лийша, докато с Роджър вървяха към същинското градче. Дъхът им се замъгляваше на мразовития зимен въздух, но наметалата им бяха подплатени с кожа и им пазеха достатъчно топло.

Роджър не беше обелил и дума след коментара на Илона. Беше провесил нос, а лицето му бе скрито зад дълги къдрици червена коса. Цигулката му бе прибрана в калъфа си, преметнат под шарената му пелерина, но по това как пръстите на Роджър се свиваха, Лийша виждаше, че копнее да хване инструмента в ръце. Когато беше разстроен, той винаги свиреше на цигулка.

Лийша знаеше, че Роджър я харесва. Всъщност почти всички знаеха. Половината жени в града си мислеха, че е луда, щом още не си го е взела за себе си. И наистина защо не? Роджър имаше хубаво лице с момчешки чар и бърз ум. Свиреше толкова красива музика, че думите не стигаха да се опише. Караше Лийша да се смее дори когато беше най-тъжна. Повече от веднъж беше доказвал, че би умрял за нея.

Ала колкото и да се опитваше, Лийша не можеше да погледне на него като на любовник. Роджър бе едва на осемнайсет лета, цели десет години по-малък от нея, а и той й беше приятел. В много отношения той й беше единственият приятел. Единственият човек, на когото можеше да се довери. Малкият брат, какъвто не бе имала досега. Не искаше да го наранява.

— Онзи ден при мен дойде чирачката ти Кендъл — поде Лийша. — Хубаво момиче е.

Роджър кимна.

— Също така е най-добрата ми ученичка.

— Попита ме дали знам как се вари любовен еликсир — продължи Лийша.

— Ха! — извика Роджър, но изведнъж се спря на място и я погледна. — Чакай малко, всъщност знаеш ли?

Лийша се засмя.

— Разбира се, че не. Но не е нужно да казваме на момичето. Вместо това й дадох тинктура от сладък чай и й казах да я сподели със своя бъдещ любим. Внимавай да не ти предложи чай, че те очакват целувки цяла нощ.

Роджър поклати глава.

— Никога не си го вкарвай на чирак.

— Още една от гениалните максими на майстор Арик, нали така? — попита саркастично Лийша.

Роджър кимна.

— И то такава, която с радост ще заявя, че не само проповядваше, но и практикуваше. Знам други чирачки в гилдията, които нямаха този късмет.

— Няма нищо общо — каза Лийша. — Кендъл е почти на твоята възраст и тя е тази, която купува любовните еликсири.

Роджър сви рамене, вдигна качулката си и задърпа краищата на шарената си наметка, за да заздрави мрежата. Последната светлина бе изчезнала и навсякъде около тях се издигаха мъгляви силуети от снега, които се материализираха в ядрони. Създанията съскаха и се мятаха наоколо, тъй като усещаха миризмата на двамата, но не можеха да ги открият.

Ърни беше разположил къщата си далеч от селото, така че да не му се налага да слуша оплаквания за миризмата на химикалите, с които правеше хартията си. Разстоянието обаче го постави извън голямото заклинание, което бранеше самото село.

На пътя на Роджър застана дървесен демон и задуши във въздуха. Роджър застина, без да смее да помръдне, докато съществото го търсеше. Под наметалото му нещо се придвижи рязко и Лийша разбра, че една от защитените ками, които той държеше вързани за китките си, беше слязла в дланта на здравата му ръка.

— Просто го заобиколи, Роджър — сопна му се Лийша и продължи надолу по пътеката. — Нито те вижда, нито те чува.

Роджър заобиколи демона на пръсти, докато нервно въртеше камата в дланта си. От малък жонглираше с ножове и с лекота можеше да уцели окото на демон от двайсетина крачки.

— Изобщо не е естествено — каза Роджър — да вървиш край стада ядрони, като че е ден.

— Колко пъти трябва да минем през това, преди да се умориш да го повтаряш? — въздъхна Лийша. — Наметалата са безопасни колкото къщи.

Непрозримите наметала бяха нейно изобретение, което разчиташе на объркващите защити, предадени й от Защитения. Лийша беше изменила защитите и ги бе избродирала със златен конец върху изящно наметало. Щом го сложеше, демоните спираха да я забелязват, дори да минеше точно покрай тях, стига, разбира се, да се движеше с бавна, равномерна крачка и да се беше загърнала хубаво с него.

После направи наметало на Роджър, като избродира защитите с пъстри конци, за да си отиват с жонгльорските му дрехи, а после с радост забеляза, че той рядко се разделяше с наметката дори през деня. Защитения пък сякаш никога не носеше своята.

— Не казвам нищо за защитите ти, просто не смятам, че някога ще свикна — отвърна Роджър.

— Аз вярвам, че магията на цигулката ти може да ме предпази — каза Лийша. — Защо ти не вярваш в моята магия?

— Все пак се разхождам навън по тъмно, нали? — попита Роджър, докато опипваше наметалото си. — Просто е зловещо. Неприятно ми е да го кажа, но майка ти не беше толкова далеч от истината, когато те нарече вещица.

Лийша го изгледа свирепо.

— Защитаваща вещица поне — поясни Роджър.

— Преди са наричали и билкарството вещерство — каза Лийша. — Аз просто мога да защитавам като всеки друг.

— Ти не си като останалите, Лийша — отбеляза Роджър. — Допреди година не можеше да омагьосаш и перваз, а сега самият Защитен се учи от теб.

Лийша изсумтя.

— Да, бе.

— Съвсем ясно е — каза Роджър. — Постоянно оспорваш собствените му защити.

— Арлен си остава три пъти по-добър защитник от мен — настоя Лийша. — Просто… Трудно е за обяснение, но след като видях толкова много защити, мотивите им просто започнаха да ми… говорят. Често се случва да се досетя за какво служи някоя нова защита само като погледна енергийните й линии. Понякога дори успявам да изменя линиите, за да й придам друг ефект. Опитвала съм се да науча други на това умение, но никой досега не е успявал да мине отвъд наизустяването.

— Аз така се чувствам с цигулката — каза Роджър. — Музиката ми говори. Мога да науча чираците ми да свирят достатъчно добре, но човек не може само да изсвири на ядроните „Битката при Хралупата на дърваря“ и да очаква мир и спокойствие. Трябва да… потисне настроението им.

— Ще ми се някой да потисне настроението на майка ми — промърмори Лийша.

— Време беше — каза Роджър.

— В смисъл? — попита Лийша.

— Скоро ще стигнем до градчето — каза Роджър. — Колкото по-скоро поговорим за майка ти, толкова по-скоро ще приключим с това и ще можем да се захванем със своите си работи.

Лийша спря на място и го погледна.

— Какво бих правила без теб, Роджър? Ти си най-добрият ми приятел на света.

Тя сложи нужното ударение на думата приятел.

Роджър се помръдна неловко и продължи да върви.

— Просто знам как те засяга.

Лийша побърза след него.

— Неприятно ми е да мисля, че майка ми може да е права за каквото и да било…

— Но тя често е права — каза Роджър. — Вижда света със студена яснота.

— Безсърдечна, по-скоро.

Роджър сви рамене.

— Заек в едната шапка, зайче в другата.

Лийша небрежно се пресегна, за да събере с ръкавица снега от нисък клон, но Роджър я забеляза и с лекота избегна топката, която полетя към него. Тя уцели дървесен демон, който се заоглежда като обезумял, търсейки нападателя си.

— Искаш деца — прямо каза Роджър.

— Разбира се, че искам — отвърна Лийша. — Винаги съм искала. Просто така и не намерих точния момент.

— Точния момент или точния баща? — попита Роджър.

Лийша изпъшка тежко.

— И двете. Аз съм само на двайсет и осем. С помощта на билките бих могла да износя бебе и през следващите две десетилетия, но със сигурност няма да е така лесно, както би станало, ако бях с десет или дори с пет години по-млада. Ако се бях омъжила за Гаред, първото ни дете сега щеше да е на четиринайсет, а след него най-вероятно щеше да има и други.

— Арик казваше: „Нищо няма да спечелиш, ако оплакваш това, което никога не е било“ — отвърна Роджър. — Разбира се, той беше живото доказателство колко трудно е да се спазват тези думи.

Лийша въздъхна и докосна корема си, представяйки си утробата вътре. Тя всъщност не оплакваше липсата на Гаред. Майка й беше права за разбойниците на пътя, както Роджър много добре знаеше. Но имаше нещо, което Лийша не бе издала нито на него, нито на някой друг — инцидентът бе станал точно в плодовития й период и тя се беше уплашила да не би да е забременяла.

Лийша се бе надявала, че Арлен ще добави и своето семе, когато го бе съблазнила няколко дни по-късно. Тогава тя щеше да отгледа детето, стига да имаше такова, с надеждата, че е било заченато от нежност, а не от насилие. Но Защитения бе отказал и се бе зарекъл да няма деца, да не би демонската магия, която му даваше сила, да ги поквари по някакъв начин.

Затова Лийша свари чая, който се беше заклела никога да не вари, и се погрижи семето на разбойниците да не намери почва. Когато приключи, Лийша плака горчиво над празната чаша.

Споменът предизвика нови сълзи, студени ивици, които се стекоха по бузите й в зимната нощ. Роджър се пресегна към нея и тя реши, че иска да ги избърше, но вместо това той пъхна ръка в качулката й и я издърпа изведнъж, измъквайки шарена кърпичка сякаш от ухото й.

Лийша се засмя въпреки налегналите я чувства и я взе, за да попие сълзите.

Докато стигнат градчето, половин дузина ядрони вече ги следваха, душейки стъпките им в снега отвъд обхвата на магическите наметала. Жена, застанала на ръба на забраната, вдигна лъка си, от него засвистяха защитени стрели и като гръмотевици уцелиха онези ядрони, които не смогнаха да избягат.

Сега вече всички млади жени в Хралупата на Избавителя се обучаваха на стрелба с лък, като започваха веднага, щом станат достатъчно големи, за да го държат в ръцете си. Много от по-възрастните жени, които нямаха силата да дърпат тетивата на голям лък, се учеха да целят с арбалет с манивела, за да могат и те да се включат. Жените патрулираха на смени по края на градчето и убиваха всеки демон, който дръзваше да се приближи прекалено много.

Когато пристъпиха в светлината, Лийша видя, че Уонда ги чакаше. Тъй като беше висока, здрава и грозновата, на Лийша често й убягваше фактът, че Уонда едва навлиза в петнайсетото си лято. Баща й Флин бе загинал в Битката при Хралупата на дърваря, а момичето се беше наранило тежко. По-късно се бе оправила напълно, но й останаха тежки белези. По време на престоя си в лечебницата се бе привързала силно към Лийша. Сега я следваше като хрътка, готова да убие всеки доближил я ядрон. Носеше грамадния тисов лък, който Защитения й бе дал, и с него сееше смърт.

— Ще ми се да ме оставяте да ви придружавам, госпожице Лийша — каза Уонда. — Прекалено сте ценна, за да се разхождате сама извън забраната.

— И баща ми това разправя — отвърна Лийша.

— Баща ви е прав — каза Уонда.

Лийша се усмихна.

— Може би след като довършим Непрозримото ти наметало.

— Сериозно ли? — попита ококорената Уонда. Всяко наметало изискваше много, много часове труд и беше царски подарък.

— Щом си решила да ме следваш по петите — отвърна Лийша, — не виждам да имам друг избор. Миналата седмица дадох мотива на чирачките ми да го избродират.

— О, благодаря ви, госпожице! — възкликна Уонда и като момиченце се хвърли напред да прегръща Лийша с дългите си ръце, което пък изглеждаше някак странно за човек, по-висок и по-силен от повечето мъже.

— Въздух — изпъшка Лийша накрая и Уонда я пусна, отдръпна се бързо и я погледна смутено.

— Не е ли прекалено млада, за да излиза извън забраната? — тихо попита Роджър, когато продължиха в градчето. Калдъръмените улици в Хралупата на Избавителя се виеха и усукваха непредвидимо, често съвсем неудобно, но заедно образуваха огромна, сложна пазеща защита, изработена от самия Защитен. Ядроните, независимо от големината им, не можеха нито да се издигнат от почвата на самото градче, нито да стъпят на нея, нито да прелетят над нея. Улиците излъчваха меко сияние, стоплени от магията.

— Тя вече го прави — каза Лийша. — Арлен два пъти я хваща миналата седмица да ловува демони отвън. Момичето си е наумило да я изядрят. Искам да я държа до себе си, така че да ми е под око.

Преди градчето беше помръквало и утихвало след залез, но сега сияйните камъни на пътя осветяваха краката на десетки хора, излезли да се поразходят наоколо. Хралупата бе загубила мнозина в битката преди близо година, но населението се бе увеличило заради новодомците от съседните селца, привлечени от нарастващата знаменитост на Защитения. Същите новодошли се втренчиха в подминаващите ги Роджър и Лийша и ги обсъдиха шепнешком, тъй като бяха единствените довереници на Защитения.

Роджър и Лийша влязоха в Ядронското гробище, бившия градски площад, където бяха загинали толкова много демони и хралупари. Въпреки името си мястото все още бе център на оживлението в градчето: именно там се обучаваха гражданите, а дърварите се събираха всяка вечер, за да получат благословията на пастир Джона, преди да тръгнат на лов за демони. Сега стояха там, свели глави и широки плещи, и рисуваха защити във въздуха, докато Джона се молеше за тяхната безопасност в тъмната нощ.

Други съграждани стояха наоколо, също свели глави, за да се включат в благословията. От Защитения нямаше и следа. Той не губеше време с молитви и най-вероятно вече ловуваше. Понякога минаваха дни, без да има дори знак от него, освен демонски трупове, оставени да мръзнат в снега, докато не изгрее слънцето и не ги изгори от света.

— Ето го и годеникът ти — каза Роджър и кимна към Гаред Кътър, който стоеше начело на дърварите, наведен достатъчно ниско пред пастир Джона, когото Гаред бе тормозил като дете, за да може свещеникът да нарисува с въглен защита на челото му.

Какъвто беше гигант, бившият годеник на Лийша се извисяваше дори над останалите дървари, малко от които бяха под метър и осемдесет. Косата му беше дълга и руса, а загорелите му ръце пращяха от мускули. Чифт защитени дръжки на брадви стърчаха над раменете му, а от колана му висяха ръкавици от здрава кожа, пристегната за кована стомана с издълбани защити. Скоро щяха да почернеят от цвъртяща демонска сукървица.

Гаред не беше най-възрастният дървар, а още по-малко най-мъдрият, но след Битката при Хралупата на дърваря той се бе доказал като водач, когото дори най-опитните следваха безропотно. Именно той беше човекът, който през деня крещеше на мъжете да тренират по-усилено, повеждаше атаката през нощта и оставяше след себе си повече трупове на ядрони от когото и да било другиго, освен от самия Защитен.

— Каквото и да ти е причинил — каза Роджър, — трябва да признаеш, че е от тези, за които се пеят песни и се ваят статуи.

— О, не може да се отрече, че е красавец — каза Лийша, вперила поглед в Гаред. — Винаги си е бил и е привличал останалите и обожанието им като магнит желязо. Някога и аз бях от обожателите.

Тя поклати тъжно глава.

— Баща му беше същият. Майка ми много пъти си е престъпвала брачната клетва с него и на едно първично ниво даже бих я разбрала. На повърхността и двамата бяха идеални екземпляри.

Тя се обърна към Роджър.

— Но ме притеснява това, което е отвътре. Дърварите следват Гаред безпрекословно, но дали той ги води, за да защити Хралупата, или за да утоли жаждата си за клане?

— Преди мислехме така и за Защитения — припомни й Роджър. — Той ни опроверга. Може би и Гаред ще го направи.

— Не бих залагала на това — отвърна Лийша, обърна гръб на гледката и продължи нататък.

В другия край на гробището се извисяваше Свещения дом, а от едната страна на каменната сграда бе пристроена новата лечебница, завършена, преди да паднат първите снегове.

— Привет, госпожице Лийша! Роджър! — извика Бен, щом ги зърна.

Стъклодухачът стоеше с чираците си, които носеха свои изделия и огромни листове стъкло. Близо до тях имаше групичка цигулари, които създаваха ужасна шумотевица, докато настройваха инструментите си. Бен даде няколко бързи инструкции на чираците си и отиде да посрещне Лийша и Роджър.

— Само дай знак, Роджър, и съм готов за нападение — каза той.

— Снощи докъде стигнахте? — попита Лийша.

Бен бръкна в джоба си и извади стъклено шишенце. Лийша го взе и замислено прокара пръсти по защитите. Изглеждаше като обикновено стъкло, но защитите бяха гладки, сякаш шишето е било загрявано още веднъж след издълбаването им.

— Пробвай да го счупиш — насърчи я Бен.

Лийша метна с всички сили шишенцето по калдъръма, но то само отскочи с ясен звън. Тя го вдигна и го разгледа внимателно. По него нямаше и резчица.

— Впечатляващо — каза тя. — Защитаването ви се е подобрило.

Бен се поклони с усмивка.

— Ако си го наумиш, може и да го счупиш на наковалня, но отсега ти казвам, няма да е лесно.

Лийша се намръщи и поклати глава.

— Трябва да издържат дори на това. Дай да видя някое, което още не сте заредили.

Бен кимна и даде знак на чирак, който донесе почти същата стъкленица.

— Това е от партидата, която ще зареждаме тая вечер.

Лийша разгледа шишенцето и прокара нокът по улеите на издълбаните защити.

— Може би дълбочината на улеите се отразява на силата на заряда — замисли се тя. — Ще помисля над това.

Тя пъхна шишенцата в джоб на престилката си, за да ги проучи по-късно.

— Производството ни вече тече гладко — каза Роджър. — Бен и чираците му духат стъкло и го защитават през деня, а през нощта аз подмамвам ядроните да го заредят. Скоро всеки дом ще има прозорци от защитено стъкло и ще можем да трупаме запаси от течен демоногън, без да се притесняваме.

Лийша кимна.

— Тази нощ бих искала да видя как го зареждате.

— Разбира се — съгласи се Роджър.

Дарси и Вика чакаха до вратата на лечебницата.

— Госпожице Лийша — приветства я Вика с реверанс, щом двамата застанаха пред лечебницата. Вика беше обикновена женица, нито красива, нито грозна, с набито телосложение, едри бедра за разплод и кръгло лице.

— Не е нужно да ми правиш реверанси всяка вечер, Вика — каза Лийша.

— Естествено, че трябва — каза Вика. — Та вие сте градската билкарка.

Самата Вика си беше завършена билкарка, но двете с Дарси, по-големи от Лийша с по няколко години, я приемаха за свой водач.

— Съмнявам се, че Бруна е търпяла подобни работи — отбеляза Лийша. Нейната наставница, бившата селска билкарка, бе имала ужасен характер и беше плюла на безсмислените официалности.

— Старата вещица беше прекалено сляпа, за да ги види — рече Дарси, която дойде и кимна на Лийша за поздрав. Поклоните и реверансите не й бяха по вкуса, но в нейния жест имаше толкова почит, колкото във всичките реверанси и госпожичосвания на Вика.

Дарси, която идваше от семейство на дървари, беше висока и едра, но повече от мускули, отколкото от сланина. Преборваше повечето мъже по празниците, когато си организираха съревнования, а тежкият защитен нож на кръста й бе отсякъл не един демонски крайник, дръзнал да потърси лесна плячка сред ранените на бойното поле.

— Лечебницата е готова, ако дърварите се върнат с ранени — уведоми я Дарси.

— Благодаря ти, Дарси — отвърна Лийша. Лечебницата винаги бе най-натоварена в полунощ, когато дърварите се завръщаха от лова си. Въпреки защитените брадви дървесните демони все пак бяха страховит противник на секачите. Под закрилата на дърветата ядронската кожа се сливаше с мрака, сякаш самите те носеха Непрозрими наметала, и докато някои се прокрадваха по горската шума, почти неотличими от дървета, други дебнеха с разперени крайници и се спускаха неочаквано към жертвата си.

Но дори така смъртността сред дърварите беше ниска. Когато защитеното оръжие удареше демон и лумнеше към живот, винаги се получаваше обратна връзка. Магията разтърсваше притежателя на оръжието и донасяше със себе си вълна от екстаз и чувството за непобедимост. Тези, които опитваха от магията, бяха по-силни и се оправяха по-бързо, поне до изгрев. Само Арлен носеше силата и през деня.

— Над какво работят чирачките? — попита тя Вика.

— Най-големите бродират модела ти за наметало — отвърна Вика. — Останалите стерилизират инструменти и се упражняват да четат и пишат.

— Нося нови тефтери и един гримоар, който завърших — каза Лийша и й подаде чантата си.

Вика кимна.

— Веднага ще им го дам за препис.

— Даваш на чирачките ти билкарки да преписват защити? — попита Роджър. — Не е ли по-добре такива неща да се дават на чираци защитници? Бих могъл да поговоря с…

Лийша поклати глава.

— Сега всяко от моите момичета взима уроци по защитаване. Няма да позволя да останат безпомощни след залез, каквито бяхме ние.

Роджър остави Лийша да направи обиколката си на лечебницата и отиде при закрития подиум в края на площада, където се събираха чираците му. Групичката беше разнородна, пъстра като панталоните на Роджър. Някои бяха хралупари, но повечето бяха дошли от други градчета, привлечени от легендите за Защитения. Половината от тях бяха прекалено стари, за да държат инструмент или оръжие, затова бяха решили да се пробват с цигулката, но откриха, че пръстите им не са достатъчно ловки. Други пък бяха още деца, чиито умения нямаше да си проличат още години наред.

Само шепа от останалите показваха талант, а от всички най-вече хубавата Кендъл. Тя беше райзънка, новозаселила се в Хралупата. Беше достатъчно голяма, за да се справи със сложните аранжировки, но достатъчно млада, за да учи бързо. Имаше истинска музикална дарба. Беше слаба и бърза, умела както в превъртанията и акробатиката, така и в свиренето. Един ден от нея щеше да стане добър жонгльор.

Роджър не поздрави веднага чираците си, а те знаеха, че трябва да се спотайват, докато не го направи. Той извади цигулката си и задърпа струните, за да я настрои. Вече удовлетворен, той взе лъка в сакатата си ръка. Липсваха му показалецът, средният и безименният пръст, които още като дете му беше отхапал огнен демон, но сега останалите му два пръста бяха гъвкави и силни и лъкът се превръщаше в продължение на ръката му.

Всички чувства, скрити зад жонгльорската му маска през тази нощ, намериха израз в музиката му, която изпълни площада с блуждаещата си мелодичност. Пласт по пласт, той допълваше музиката си с нови извивки, докато раздвижваше мускулите си за работата тази нощ.

Роджър се поклони и чираците му заръкопляскаха, след което той ги преведе през серия от по-прости мелодии за разгрявка. Трепваше при всеки неблагозвучен тон. Само Кендъл поддържаше темпото му, сбърчила лице от съсредоточение.

— Ужасно! — сопна им се той. — Някой друг освен Кендъл да е докосвал въобще цигулката от снощи? Упражнявайте се! По цял ден, всеки ден!

Някои от чираците се размърмориха след думите му, но Роджър заскрибуца по инструмента и ги сепна.

— И да не чувам оплаквания! — извика той. — Искаме да омагьосаме демоните, не да изпраскаме една сватбена жига. Ако няма да го приемате на сериозно, сега е моментът да оставите цигулката в калъфа!

Всички гледаха в краката си и Роджър осъзна, че е бил прекалено рязък. Не и наполовина толкова груб, колкото би бил Арик, но повече, отколкото му се стори, че е справедливо. Знаеше, че трябва да ги окуражи по някакъв начин, обаче нищо не му дойде наум. Тук Арик не можеше да му послужи за пример.

Той се отдръпна назад, вдишвайки дълбоко. Без дори да се замисля, отново плъзна лъка по струните и превърна вината и безсилието си в музика. Остави чувствата му да се понесат със звуците, обърна се отново към чираците и накара музиката да им проговори, да им даде надеждата и силата, за които думите не му стигаха. Докато свиреше, хората започнаха да поизправят гърбове, а в очите им отново се четеше решителност.

— Това беше изумително, Роджър — дочу се някакъв глас, когато най-накрая отдели лъка от струните. Роджър видя, че до него е Кендъл. Не я беше забелязал да приближава — толкова бе потънал в музиката си.

— Жаден ли си? — попита Кендъл и вдигна каменна стомна. — Сварих сладък чай. Още пари.

Дали Лийша е знаела през цялото време, че чаят е за мен? — зачуди се Роджър.

Не си достатъчно добър, цигуларче — беше му казала Илона, — а и ти си го знаеш.

Изглежда и Лийша го знаеше. Защо направо не й беше вързала една панделка на Кендъл?

— Никога не ми е харесвал сладкият чай — отвърна Роджър. — Кара ръцете ми да треперят.

— О — промълви Кендъл сломено. — Е… не се притеснявай.

— Искам тази нощ ти да си солистка — каза Роджър. — Мисля, че си готова.

Кендъл се оживи.

— Сериозно ли? — изписка тя и се хвърли на врата на Роджър, а прегръдката й продължи малко по-дълго от нужното.

Разбира се, точно тогава реши да пристигне Лийша. Роджър се вдърви, а обърканата Кендъл се отдръпна и чак тогава съзря Лийша. Бързо отстъпи настрана от Роджър и направи реверанс.

— Госпожице Лийша.

— Кендъл — поздрави я Лийша с усмивка. — Я, да не би да надушвам сладък чай?

Кендъл стана тъмночервена.

— Аз, ами…

Роджър се намръщи.

— Изтичай да си вземеш цигулката, Кендъл.

Той се обърна към Лийша.

— Кендъл ще се пробва тази нощ като солистка.

— Готова ли е за това? — попита Лийша.

Роджър сви рамене.

— Уонда готова ли е да ловува ядрони? Бях по-малък от Кендъл, когато омагьосах първия си демон.

— Нуждата ти е била по-належаща — отбеляза Лийша.

— Безопасно е — увери я Роджър. — Ще съм в готовност да поема нещата, ако се наложи, а жените ще следят положението със заредени лъкове.

Той кимна към края на защитата, където се бяха събрали стрелците в пълен състав, включително и Уонда.

Подготовката започна, като възложиха на стрелците да задържат чиста широка територия извън забраната. След това Роджър преведе цигуларите си през серия силни, дразнещи тонове и изпълни въздуха с атоналната какофония, която ядроните мразеха. Закритият подиум насочваше звука извън забраната, където обикновено се събираха ядрони, понякога на тумби.

Така предпазени, чираците стъклари прескочиха забраната и разпръснаха защитени стъкларии из сечището. Сред тях се намираха огромни листове, издухани бутилки, шишенца, даже стъклена брадва, която сигурно бе отнела седмици за направата и защитаването.

Когато стъклодухачите се върнаха невредими, цигуларите смениха мелодията си. Роджър водеше тона на музиката, а през това време даваше инструкции на останалите. Използваше свирачите, за да усили специалната си магия, докато примамваше демони от гората в сечището. В следващия момент излезе сам от забраната. Призова демоните с музиката си и започна да контролира всяка тяхна крачка, докато не застанаха, както той искаше.

— Кендъл! — извика той, момичето пристъпи напред и засвири. Роджър започна да се отдалечава от ядроните, свирейки все по-тихо, докато не спря съвсем и не остави хипнотизираните демони изцяло под контрола на Кендъл, която пък засвири по-силно и тръгна към тях.

Роджър отиде при Лийша, която чакаше на ръба на забраната.

— Тя наистина е много добра — каза той с гордост. — Демоните я следват като палета и зареждат всичко, което докоснат.

Той беше прав, ядроните се носеха след Кендъл, която стъпваше внимателно из полето. Щом демоните докоснеха стъклото, лумваха сияйни пръски, а издълбаните защити източваха миниатюрна частица от демонската магия и си я присвояваха за други цели.

Ядроните съскаха и драскаха по местата, където са усетили източването. Кендъл се опита да промени мелодията си, за да ги успокои отново, но страхът й си пролича по музиката, защото тя започна да пропуска тонове. Опита се да забърза темпото, за да компенсира, но това само влоши нещата. Демоните тръскаха глави, за да се отърват от опиянението си.

Роджър с бавна стъпка тръгна към нея, навлякъл защитеното си наметало. Имаше достатъчно време да я достигне, преди ядроните наистина да се развилнеят, но Кендъл направи грешна стъпка. Под крака й се строши шише, а стъклата му се врязаха в тънката й кожена подметка. Тя изкрещя и лъкът й простърга по струните.

Ядроните веднага се съвзеха, а магията й бе развалена. Щом доловиха мириса на кръвта й, ноздрите им се разшириха и те се втурнаха към нея с писъци.

Роджър се затича нататък, но тъй като се беше отдалечил доста, за да говори с Лийша, още преди да влезе в обсег, един от ядроните впи ноктите си дълбоко в тялото на Кендъл, придърпа я към себе си и я захапа за рамото с множеството си редове зъби. Кръвта напои роклята й и други демони й се нахвърлиха, готови да се борят един с друг за дял от плячката.

— Стрелци! — отчаяно извика Роджър.

— Ще уцелим Кендъл! — изкрещя Уонда в отговор и Роджър видя, че всички жени стояха със заредени лъкове, но никоя не смееше да рискува и да стреля.

Той засвири на цигулката си мелодия, предназначена да сплаши и отблъсне демоните. Те се разпищяха и прекъснаха атаката си, а Кендъл се строполи на земята, но мирисът на кръв вече се носеше из въздуха и ядроните нямаше да се откажат лесно. Те се разсъскаха и тръгнаха да замахват с нокти, препречвайки пътя на Роджър.

— Кендъл! — извика Роджър. — Кендъл!

Тя надигна немощно глава, докато се опитваше да си поеме дъх, и се пресегна към него с окървавената си ръка.

Изведнъж край Роджър профуча огромна фигура, която едва не го събори. Той вдигна поглед и видя как Гаред се метна върху дървесен демон, с който повали и втори. Двата ядрона се оказаха на земята под огромната маса на едрия дървар, чиито ръкавици залумтяха, щом започна да налага демона, върху който се бе приземил. Когато другият се съвзе, Гаред вече беше на крака, но ядронът бързо се хвърли към него и го захапа здраво за ръката.

Гаред изкрещя и с другата хвана демона за чатала. Стегна мощните си ръце, вдигна огромния дървесен демон и го използва за таран, който събори събратята на изчадието. Прекатури се на земята заедно с демоните, но в същия момент към тях се втурнаха други дървари, които съсякоха повалените същества със защитените си брадви.

Тъй като насред врявата нямаше да има полза от цигулката му, Роджър изтича при Кендъл и я заметна с наметалото си, оцапвайки го с кръв. Кендъл немощно промълви нещо с дрезгав глас, докато той се мъчеше да я вдигне. Суматохата обаче беше привлякла още демони от гората и те прииждаха по-бързо, отколкото стрелците ги избиваха.

Гаред, стиснал по брадва с всяка длан и с кървяща ръка, си разсече път до тях двамата. Пусна оръжията и пое Кендъл като перце. Стрелците и дърварите му пазеха гърба, докато той тичаше с нея към лечебницата.

— Трябва ми кръвен донор! — извика Лийша веднага щом Гаред нахлу с ритник в лечебницата. Сложиха Кендъл на легло, а чирачките се втурнаха да носят инструментите на Лийша.

— Аз ще бъда — заяви Роджър, докато навиваше ръкава си.

— Провери дали пасва — заръча Лийша на Вика и започна да си мие ръцете. Вика бързо взе проба от Роджър, докато Дарси се опитваше да прегледа ръката на Гаред.

— Безпокой се за тежко ранените — каза Гаред и се дръпна. Посочи вратата, през която внасяха други пострадали дървари.

Работата на билкарките се развъртя като кървава вихрушка. Лийша два часа ряза, пристяга и ши Кендъл, докато Роджър наблюдаваше отстрани, замаян от кръвопреливането.

Накрая Лийша спря и избърса потта от челото си с кървава ръка.

— Ще се оправи ли? — попита Роджър.

Лийша въздъхна.

— Ще живее. Гаред, дай сега да ти погледна ръката.

— Някаква драскотина — каза Гаред.

Лийша секна импулса си да го погледне ядно, припомняйки си колко смело бе постъпил, но колкото и да се опитваше, не можеше да забрави лъжите му, които едва не съсипаха живота й, нито пък зверски пребитите мъже, които бе хванал да си говорят с нея, след като бе развалила годежа си с него.

— Ухапал те е демон, Гар — каза тя. — Остави ръката да гнояса и ще я отрежа още преди да се усетиш. Идвай насам.

Гаред изръмжа, но отстъпи.

— Не е толкова зле — отбеляза Лийша, след като проми раната с тинктура от прасекоренче. Тъй като все още беше зареден с поетата магия, почистените рани от острите зъби на демона вече се затваряха. Тя превърза ръката му с чиста марля, а после извика Роджър настрана.

— Казах ти, че Кендъл не е готова за солистка! — гневно прошепна тя.

— Мислех си, че… — започна Роджър.

— Въобще не си мислел — сряза го Лийша. — Изфука се и това едва не коства живота на момичето! Това не е игра, Роджър!

— Знам, че не е игра! — сопна й се Роджър.

— Тогава не се дръж, сякаш е — отвърна Лийша.

Роджър се намръщи.

— Не всички сме съвършени като теб, Лийша.

Очите му пламтяха, но Лийша прозря през тях болката, която криеха.

— Ела в кабинета ми — каза тя и го хвана над лакътя. Роджър си отскубна ръката, но все пак последва Лийша до кабинета й. Тя му наля чаша твърд алкохол, който беше май повече антисептично средство, отколкото питие.

— Извинявай — каза тя. — Беше ми притъмняло.

Роджър, изглежда, се отпусна, просна се на стол и пресуши чашата на една глътка.

— Напротив, беше — каза той. — Аз съм самозванец.

— Глупости — отвърна Лийша. — Всички грешим.

— Аз не съм сгрешил — каза Роджър. — Аз излъгах. Излъгах, като казах, че мога да науча и други да омагьосват демони, а всъщност дори аз не знам как го правя. По същия начин излъгах и теб още миналата година, като ти обещах, че с мен ще стигнеш невредима дотук от Анжие. По същия начин се оправях в селцата след смъртта на Арик и така влязох в Гилдията на жонгльорите. Изглежда, ме бива само в лъжите.

— Но защо? — попита Лийша.

Роджър сви рамене.

— Все си повтарям, че да се преструваш на някой е същото, като да си този някой. Мисля си, че ако се престоря на толкова велик, колкото сте вие със Защитения, ще бъда такъв.

Лийша го погледна учудено.

— Няма нищо велико в мен, Роджър. Знаеш го по-добре от всеки.

Но Роджър се изсмя.

— Ти дори не го виждаш! — извика той. — От колибата ти се изливат огромни количества оръжия и защити, а болните и ранените оздравяват само като махнеш с ръка. Единственото, което ми се отдава, е да си свиря на цигулчицата, а дори тогава не мога да спася и един живот. Ти и Защитения сте станали истински великани, докато аз прекарвам месеци наред в обучаване на чираци, които накрая ги бива само да свирят на селски забави и толкова.

— Недей да подценяваш радостта, която ти и твоите чираци сте донесли на едно градче, изложено на такива трудности — каза Лийша.

Роджър сви рамене.

— Не е нещо, което не би могло да се постигне и с буре пиво.

Лийша пое ръцете му в своите.

— Не ставай смешен. Твоята магия е също толкова силна, колкото Арленовата или моята. Самият факт, че ти е толкова трудно да я предадеш на останалите, е още едно доказателство колко необикновен си всъщност.

Тя се засмя тъжно.

— А и колкото и да раста, винаги ще имам майка, която да ме кастри.

Нощта беше безлунна и там, където Лийша и Роджър вървяха, далеч от сиянието на великозащитата, цареше почти непрогледен мрак. Лийша крачеше с дълга тояга, на чийто край бе вързано шише с химикали, огряващо пътя им със свиреп плам. Шишето и тоягата бяха защитени с непрозрими защити. Ядроните виждаха светлината, но не можеха да намерят източника й, също както не виждаха двамата под защитените им наметала.

— Не разбирам защо не се срещнахме в градчето — промърмори Роджър. — Той може би не усеща студа, но аз — да.

— Някои неща най-добре се казват насаме — отвърна Лийша, — а около него обикновено се събира цяла тълпа.

Защитения ги чакаше на магическата пътека за колибата на Лийша. Грамадният му черен жребец на име Здрачен танцьор носеше цялостна броня с рога и почти не се виждаше в мрака. Защитения беше само по препаска, а татуираната му кожа посрещаше студа на голо.

— Закъсняхте — отбеляза той.

— Проблеми в лечебницата — отвърна Лийша. — Имаше инцидент, докато зареждахме стъкларията. Защо не си носиш наметалото? — попита Лийша с най-небрежния тон, който можа да постигне, въпреки че не можеше да не се почувства обидена, след като беше прекарала толкова много часове в бродиране, а не го бе видяла и веднъж да сложи пелерината, освен онзи път, когато сама му я наметна през раменете, за да види дали му е по мярка.

— В дисагите ми е — отвърна Защитения. — Не се крия от ядрони. Ако искат да ме нападат, нека. Светът няма да спре, ако измрат още няколко.

Завързаха Здрачен танцьор за един кол на двора и влязоха. Лийша извади кибритена клечка от престилката си и запали огън, напълни чайника и го закачи над пламъка.

— Как върви с магическите ти цигулари? — попита Защитения Роджър.

— Страхувам се, че са повече цигулари, отколкото магьосници — отвърна Роджър. — Не са готови.

Защитения се намръщи.

— Патрулите на дърварите ще са по-сигурни, ако има цигулар, който да контролира чувствата на демоните.

— Мога да ходя с тях — каза Роджър. — Наметката ще ме пази.

Защитения поклати глава.

— Трябваш ми, за да ги обучиш.

Роджър изпъшка и хвърли един поглед към Лийша.

— Ще направя каквото мога.

— А Хралупата? — попита Защитения, когато Лийша се присъедини към тях на масата.

— Бързо се разраства — отвърна тя. — Вече имаме двойно повече хора, отколкото бяха преди заразата миналата година, а с всеки изминал ден прииждат нови и нови. Вярно, че планирахме градчето да поема повече хора, но не чак толкова.

Защитения кимна.

— Освен да възложим на дърварите да очистят още земя и да направим нова великозащита.

— И без това ни трябва дървесината — съгласи се Лийша. — Нищо не сме изпращали на херцог Райнбек повече от година.

— Наложи се да построим града наново — отбеляза Защитения.

Лийша сви рамене.

— Може би ти ще искаш да обясниш това на херцога. Пратил е нов вестоносец да те вика на аудиенция. Страхуват се от теб и от плановете ти за Хралупата.

Защитения поклати глава.

— Ник’ви планове нямам, освен да опазя Хралупата от ядроните. Стане ли, изчезвам.

— Ами Великата война срещу демонския род? — попита Роджър. — Ти трябва да поведеш хората.

— По ядроните, момче, аз да не съм ти проклетият Избавител! — изръмжа Защитения. — Не живеем в някаква измислица от пастирския Канон и аз не съм пратен от небето да обединя човечеството. Аз съм просто Арлен Бейлс от Потока на Тибит, едно глупаво момче с повече късмет, отколкото е заслужил, и то най-вече лош.

— Но друг такъв няма! — каза Роджър. — Ако ти не поведеш войната, кой ще го направи?

Защитения сви рамене.

— Т’ва не е мой проблем. Няма да карам никой да воюва. Искам само да знам, че всеки, който е пожелал да се бие, е получил тази възможност. Щом тази канара се отмести, аз се махам от пътя.

— Но защо? — попита Роджър.

— Защото мисли, че не е човек — каза Лийша с отчетлив укор в гласа си. — Мисли си, че е толкова покварен от ядронската магия, че той самият е опасен за нас, колкото и те, макар да няма и едно доказателство за това.

Защитения я изгледа свирепо, но тя му отвърна със същия поглед.

— Има доказателство — каза той накрая.

— И какво е то? — попита Лийша с поомекнал, но все още скептичен тон.

Защитения погледна Роджър, който се сви назад под силата на гнева му.

— Всичко, което кажа, да не излиза от тази колиба — предупреди той. — Само да чуя, че в някоя песен или история се загатва дори леко за думите ми…

Роджър вдигна ръце.

— Заклевам се в лъчите на слънцето! Нито дума!

Защитения го погледна и накрая кимна. Щом заговори, сведе очи.

— Не ми е… комфортно в забраната.

Роджър се опули, докато Лийша си пое рязко дъх и го задържа, а умът й запрепуска. Накрая тя се насили да издиша. Беше се заклела да намери лек за Защитения или поне подробности за състоянието му и смяташе да спази обещанието си. Той беше спасил живота й, както и този на всички останали в Хралупата. Поне това му дължеше, ако не и повече.

— Какви са симптомите? — попита тя. — Какво се случва, като стъпиш върху защитата?

— Усещам… съпротивление — обясни Защитения. — Сякаш ходя срещу силен вятър. Усещам как защитата се стопля под краката ми, а на мен ми става студено. Като минавам през града, сякаш газя във вода до бедрата. Правя се, че не е така, и май никой не забелязва, но аз знам.

Той се обърна към Лийша с тъжен поглед.

— Забраната иска да ме изхвърли, Лийша, както който и да е демон. Тя знае, че мястото ми вече не е сред хората.

Лийша поклати глава.

— Глупости. Защитата просто изсмуква част от магията, която си поел.

— Не е само това — каза Защитения. — Непрозримите наметала ме замайват, а защитените ножове се стоплят и заострят при допира ми. Страхувам се, че с всеки изминал ден се превръщам все повече в демон.

Лийша извади едно от защитените стъклени шишенца от джоба на престилката си и му го подаде.

— Строши го.

Защитения сви рамене и стисна с всички сили. Беше по-силен от десетима и лесно можеше да счупи стъкло, но шишенцето се опря дори на него.

— Защитено стъкло — отбеляза Защитения, докато разглеждаше стъкленицата. — Е, и? Нали аз те научих на тоя номер.

— Не беше заредено, преди да го докоснеш — каза Лийша.

Очите на Защитения се разшириха.

— Което само доказва, че съм прав.

— Единственото, което доказва, е, че ни трябват още изследвания — каза Лийша. — Вече прерисувах татуировките ти и ги разучих. Мисля, че следващата стъпка е да започнем да експериментираме върху доброволци.

— Какво?! — попитаха Защитения и Роджър едновременно.

— Петното от черностръкови листа остава по кожата за не повече от две седмици — каза Лийша. — Мога да направя контролни опити и да опиша резултатите. Сигурна съм, че бихме могли…

— В никакъв случай — прекъсна я Арлен. — Забранявам.

— Забраняваш ли? — попита Лийша. — Ти да не си Избавителя, че да командориш хората? Нищо не можеш да ми забраниш, Арлен Бейлс от Потока на Тибит.

Той я изгледа гневно и Лийша се замисли дали не беше прекалила. Гърбът му се бе извил като на съскаща котка и билкарката се изплаши за миг, че ще я нападне, но той остана на мястото си. Накрая се укроти.

— Моля те — каза той с омекнал тон. — Не рискувай с това.

— Хората ще те имитират — каза Лийша. — Джона вече рисува по някои с въглен.

— Би спрял, ако му кажа — предположи Защитения.

— Само защото те мисли за Избавителя — отбеляза Роджър и Защитения му отвърна с поглед, който накара цигуларя да потръпне.

— Нищо няма да постигнеш — увери го Лийша. — Въпрос на време е легендите за теб да привлекат насам татуировчик и тогава вече няма да можеш да ги спреш. По-добре да експериментираме сега, докато още имаме контрол над нещата.

— Моля те — повтори Защитения. — Недей да обричаш и други на моята участ.

Лийша го погледна кисело.

— Ти не си обречен.

— Така ли? — попита той и погледна Роджър. — Носиш ли си някоя от камите?

Роджър тръсна китката си и в ръката му се появи нож. Той го завъртя сръчно и тръгна да го подава на Защитения с дръжката напред, но Защитения поклати глава. Стана от масата и отстъпи няколко крачки назад.

— Метни го по мен.

— Какво? — попита Роджър.

— Ножа — поясни Защитения. — Метни го. Право в сърцето ми.

Роджър поклати глава.

— Не.

— Та ти не спираш да замеряш хората с ножове — каза Защитения.

— Това е номер — отвърна Роджър. — Няма да те целя с нож в сърцето, да не си луд? Дори да използваш демонската си бързина, за да се отдръпнеш…

Защитения въздъхна и се обърна към Лийша.

— Тогава ти. Хвърли нещо…

Още не беше довършил изречението, когато Лийша грабна тиган от куката до огнището и го запрати по него.

Но тиганът така и не го уцели. Защитения се превърна в мъгла, желязото мина през него и разнесе тялото му, сякаш беше пушек. Издрънча в отсрещната стена и падна на пода. Лийша ахна, а Роджър се облещи.

На мъглата й трябваха няколко секунди, за да се събере отново и да образува тялото на Защитения. Той вдиша дълбоко, щом стана плътен.

— Упражнявах се — каза той. — Разпръсването е лесно. Все едно да си отпуснеш молекулите и да се разнесеш, както извирането разнася водата на пара. Не го мога през деня, но през нощта става, когато си поискам. По-трудно ми е да се събирам обратно. Понякога се притеснявам, че ще се разнеса прекалено много и просто… вятърът ще ме отнесе.

— Това звучи ужасно — възкликна Роджър.

Защитения кимна.

— Това даже не е най-ужасното. Когато се разнеса, усещам как Ядрото ме дърпа към себе си. Когато наближи утрото, притеглянето става по-… настойчиво.

— Както онзи ден на пътя, в утринната светлина — каза Лийша.

— Кой ден? — попита Роджър, но Лийша почти не го чу, преживявайки отново ужасната заран.

Три дни след нападението на пътя тялото на Лийша бе оздравяло, но болката не беше отслабнала. Билкарката не можеше да мисли за нищо друго, освен за утробата си и за това, което може би растеше в нея. Имаше чай, който Бруна я беше научила да вари — такъв, който изкарваше семето на мъжа от жената, преди да успее да покълне.

— Защо ще искам някога да варя такова долно нещо? — беше питала Лийша. — И без това са малко децата на този свят.

Бруна я бе погледнала тъжно.

— Надявам се, дете, никога да не разбереш.

Но Лийша разбра, след като разбойниците я бяха оставили. Ако кесията й с билки беше у нея, щеше веднага щом изми тялото си да свари и чая, но мъжете й бяха отнели дори това. Решението не беше в нейните ръце. Докато стигнат Хралупата, вече щеше да е прекалено късно.

Ала когато кесията се озова отново у нея, вече имаше избор. Единствената липсваща съставка за чая беше коренът от тъпчиплевел, а такъв бе забелязала малко встрани от пътя, докато бяха тичали към пещерата, за да се скрият от дъжда.

Лийша не можа да заспи, стана преди изгрев и се измъкна, за да откъсне няколко стъбла от плевела, докато Роджър и Защитения все още спяха. Дори тогава не беше уверена, че ще се накани да изпие чая, но със сигурност щеше да го свари.

Защитения беше дошъл при нея и я бе стреснал, но тя се бе заставила да се усмихне и да поговори с него, някакви несвързани неща за растения и демони, с които да отвлече вниманието му от истинската си цел. През това време мислите й се щураха в пълен хаос.

Но тогава, без да иска, го беше обидила и болката в очите му я измъкна от захласа й. Изведнъж тя видя частица от човека, който някога е бил. Добър човек, наранен като нея, който обаче беше прегърнал болката си като любовница, вместо да се откаже от нея.

Лийша бе почувствала, че тази болка е в пълно съзвучие с нейната собствена, всичките й кръжащи мисли изведнъж прищракаха като зъбчатите колела на часовник и тя бе разбрала какво трябва да направи.

Мигове по-късно тя и Арлен лежаха заедно в калта, съвкуплявайки се неистово във взаимното си отчаяние, но в следващия момент ги нападна дървесен демон. Мъжът, който я бе милвал, се изпари, а на негово място изникна Защитения и тръгна да се бори с демона, отдалечавайки го от нея. Когато слънцето изгря, двамата започнаха да се разграждат. Лийша гледаше вцепенена, докато те потъваха в земята.

Но в този момент мъглата отново се върна на повърхността и те се втвърдиха, а демонът изгоря на слънцето. Тогава Лийша посегна към Арлен, но Защитения се обърна на другата страна и тя го наруга за това. Толкова погълната беше от собствените си чувства, че почти не помисли какво ли е изпитвал той.

Лийша поклати глава, след като се осъзна.

— Толкова съжалявам — каза тя на Защитения.

Той махна пренебрежително с ръка.

— Не си ми взимала ти решенията.

Роджър погледна Лийша, после Защитения, после нея отново.

— Създателю, майка ти е била права — досети се той. Лийша знаеше, че новината е истински шок за него, но нямаше какво да направи по този въпрос. По някакъв начин даже беше доволна, че тайната се е разкрила.

— Не може да е само от татуировките — каза тя, връщайки се към основната им тема. — Няма логика. — Тя погледна Защитения. — Искам гримоарите ти. До един. Всичко, което уча от теб, е прецедено през твоите си разбирания. Трябва ми изходният материал, за да разбера какво го е причинило.

— Не са у мен — каза Защитения.

— Тогава ще идем при тях — заяви Лийша. — Къде са?

— Най-близкото ми скривалище е в Анжие — отвърна Защитения. — Но имам и други в Лактън и в Красианската пустиня.

— Анжие става идеално — рече Лийша. — Тъкмо имам недовършена работа с госпожа Джизел, а пък ти, предполагам, ще успееш, докато сме там, да увериш херцога, че не преследваш короната му.

— Сигурно ще мога да помогна за това — каза Роджър. — Израснах в двореца на Райнбек, докато Арик му беше пратеник. Ще посетя Гилдията на жонгльорите и току-виж съм наел истински учители за моите чираци.

— Добре — съгласи се Защитения. — Тръгваме, щом снегът започне да се топи.

Широките криле на мимика погълнаха километрите, но ядронският княз ненавиждаше ярката повърхност на земята и на два пъти се подслоняваше в Ядрото, излизайки само в най-мрачните часове на нощта. Бе настъпила нощта след новолунието, ала дори лъчистото влияние на тъничкия сърп беше прекалено силно за ядронските му очи. Прибереше ли се в Ядрото, не излизаше, докато проклетото кълбо не израснеше и не намалееше отново.

Великозащитата на Хралупата на Избавителя се яви под краката му, а откраднатата й магия сияеше като сигнален огън. Мисловният демон изсъска при вида й и челото му запулсира, изпращайки картината на стотици километри на юг, за да отекне в ума на брат му само след секунди.

Отговорът дойде мигновено — черепът на демона изкънтя от безсилието на брат му.

Мимикът се приземи безшумно и мисловният демон слезе от гърба му. Крилата на мимика изчезнаха веднага и той се превърна в пъргав огнен демон, който се стрелна напред към градчето, за да се увери, че пътят на ядронския княз е чист.

Великозащитата беше прекалено голяма, за да бъде разрушена, а със силата й не можеше да се пребори дори ядронският княз. Демонът виждаше насъбралата се енергия, блещукаща из градчето — стена, по-здрава от камък. Той се пресегна с мислите си, а меките възелчета на черепа му запулсираха, докато се опитваше да докосне умовете на тези вътре, но чистата концентрация на енергия препречваше пътя дори за мисловно внедряване.

Демонът обиколи града, обръщайки специално внимание на терена около криволиците на защитата. Тя беше здрава, а слабите й страни — малко, и нямаше да им е лесно да се възползват дори от тях. От дърветата се стекоха търтеи, привлечени от присъствието на ядронския княз, но с една мисъл бяха отпъдени.

Демонът си намери място, където две човешки женски стояха на ръба на защитата с примитивни оръжия в ръце. Демонът се заслуша внимателно в сумтежите и пищенията им, за да чуе определена интонация, която да подскаже обръщение. Скоро се появи и женските се сграбчиха една друга, преди да се разделят, и тръгнаха по края на защитата в различни посоки, с оръжия в готовност.

Мисловният демон изтича пред по-възрастната от двете и я изчака на усамотено място да се появи отново. Направи знак на мимика и слугата му се изду, а люспите му се стопиха. На тяхно място се появи розова кожа и външните покривала на добитъка от повърхността.

В момента, в който по-възрастната женска приближи, мимикът падна на земята в сенките точно пред забраната. Извика името й, а гласът му, както и формата бяха досущ като тези на по-младата.

— Мала!

— Уонда? — извика нарочената му жертва.

Тя се заоглежда наоколо, но след като не видя никакви демони, изтича при съществото, което бе взела за приятелката си.

— Току-що се разделихме! Как успя да стигнеш до тук?

Мисловният демон излезе напред иззад едно дърво. Женската ахна и вдигна лъка си. Възелчетата по черепа на ядронския княз затрепкаха леко и женската се вкочани, а ръцете й свалиха лъка против волята й. Мисловният демон приближи и женската му подаде стрелящото оръжие, което бе възнамерявала да използва, за да го разгледа.

Защитите по оръжието имаха огромна мощ. Мисловният демон усещаше как теглят дори собствената му силна магия. Размаха ноктестата си ръка пред тях и с почуда видя, че засветиха, въпреки че кожата му все още бе на сантиметри разстояние.

Демонският княз проучи из основи ума на жертвата си и разгледа образите и спомените, както някой би разровил стар сандък. Научи много. Прекалено много, за да реши как да действа, без да го обмисли по-обстойно.

Оставаха часове до изгрев, но небето вече светлееше. От далечината на юг усети съгласието на брат си. Имаше време да помислят върху проблема.

Мисловният демон погледна женската. Можеше да й отнеме спомена за тази случка, да я върне обратно в забраната, без тя да знае какво й се е случило, но допира до човешкия мозък, тлъст и почти неизползван, събуди глада на демона.

Мимикът усети желанието на господаря си и с остро пипало отдели главата на женската. Улови плячката, приплъзна се до нея и обели черепа с нокът, за да поднесе ястието.

Ядронският княз разкъса сладката сива материя, угощавайки се пребогато. Месото не беше така крехко, както на невежите мозъци на личния му добитък, но удовлетворението от самия лов на повърхността допълни удоволствието от вечерята.

Демонът погледна своя мимик, който бдеше, докато ядронският княз пируваше. Едно позволително изтуптяване и мимикът се изду, разтвори огромната си многозъба паст, приплъзна се до женската и погълна остатъка от тялото й наведнъж.

е.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

РЕНА

333 СЗ, ПРОЛЕТ

Здравите ръце на Рена горяха, покрити с тънък слой пот, докато усилено биеше масло. Беше ранна пролет, но Рена бе излязла само по една риза. Баща й щеше да получи пристъп, ако я видеше, но той беше отзад и сечеше защитени стълбове, а Люсик и момчетата работеха на нивата.

Фермата се беше разраснала през четиринайсетте години, откакто Люсик дойде да живее при тях, ожени се за Бени и й направи деца. Бяха минали през един тежък сезон, след като Илейн избяга с Джеф Бейлс. Харл се беше разбеснял и си го изкарваше на тях… най-вече на Бени, тъй като беше по-голяма. Но това спря, след като Люсик, с едрите си ръце и широки рамене, дойде да живее при тях. Оттогава Харл не бе докосвал нито една от двете, а нивата, която преди не можеше да се нарече нещо повече от голяма градина, сега нарастваше с всяка изминала година.

Мислите за онова време я върнаха обратно към Арлен Бейлс и неслучилото се бъдеще. След като вече ги бяха обещали един на друг, според уговорката трябваше тя да отиде да живее във фермата на Джеф, а не Илейн. Ала Арлен бе избягал в гората след смъртта на майка си и повече не го видяха. Хората разправяха, че ще да е умрял, особено след като Джеф отиде чак в Слънчево пасище да го търси, но без успех. Свободните градове бяха на седмици път пеша, а никой не би могъл да оцелее толкова много нощи без подслон.

Но надеждата така и не бе напуснала Рена. Погледът й все прескачаше към пътя на изток, тъй като тя се молеше да го види един ден и той да я отведе.

В същия миг вдигна поглед и видя конник да се задава по пътя. Сърцето й спря за миг, но конникът идваше от запад и след момент тя го разпозна.

Коуби Фишър се извисяваше върху Шишарка, една от петнистите кобили на стария Шопар. Бронята му от съединени метални парчетии и очуканата тенджера, която му служеше за шлем, бяха грижовно излъскани. Копието и щитът му бяха вързани с каиши за седлото, за да са му под ръка, но досега не бе чувала да ги е използвал някога.

Коуби си фантазираше, че е вестоносец, но не дръзваше да излезе през нощта като истинските вестоносци. Той просто разнасяше съобщенията на Руско Шопара, собственикът на смесения магазин, от единия край на Потока на Тибит до другия. Веднъж-два пъти Коуби бе нощувал в обора им на път за Слънчево пасище.

— Привет, Рена! — извика Коуби и вдигна ръка за поздрав. Тя избърса потта от челото си с опакото на ръката и се изправи пред приближаващия Коуби.

Изведнъж Коуби се опули и изчерви. Тогава Рена се усети, че е полугола. Ризата й беше над коленете, а отпред се спускаше ниско и разкриваше доста от деколтето й. Тя се подсмихна, защото притеснението му я забавляваше.

— Пак ли към Слънчево пасище? — попита тя, без да направи никакво усилие да се поприкрие.

Коуби поклати глава.

— Нося съобщение за Люсик.

— Толкова късно през деня? — попита Рена. — Какво би могло да е така…

Тя видя изражението по лицето на Коуби и се притесни. Последния път, когато дойде вест за Люсик, само преди две години, научиха, че брат му Кенър се напил, докато изпробвал вино от бъчвите, и се препънал и паднал вън от защитите. Докато слънцето успее да прогони демоните, не било останало почти нищо от тялото му за горене.

— Всички са добре, нали? — попита тя, страхувайки се от отговора.

Коуби поклати глава. Той се наведе към нея и зашепна, макар да нямаше никой наоколо.

— Бащата на Люсик починал тази сутрин — довери й той.

Рена ахна и покри устата си с ръце. Фърнан Богин винаги се бе държал мило с нея, когато идваше да види внуците си. Щеше да й липсва. И горкия Люсик…

— Рена! — чу се крясъкът на баща й. — Влизай вътре и се покрий, момиченце! Това да не ти е анжиерски дом на греха?

Той посочи вратата с ценния си ловен нож. Острието му беше от мливарийска стомана, а дръжката от кост. Ножът никога не излизаше от обсега му.

Рена познаваше този тон и остави Коуби със зейнала уста, като се обърна и побърза да се прибере. Спря на вратата и видя как Харл крачеше към Коуби, за да го посрещне, докато той връзваше Шишарка за кол.

Баща й беше сбръчкан и побелял, но възрастта сякаш само го каляваше, жилавите му мускули заякваха от работата на нивата, а кожата му беше надиплена и груба. Харл бе искал да намери съпруг за Рена, преди Илейн да напусне, но оттогава сплашваше всяко момче, което я погледнеше.

Коуби обаче беше по-висок от Харл, а и по-широк, един от най-едрите мъже в Потока на Тибит. Шопара го беше избрал за вестоносец, защото все още си я имаше побойнишката жилка и трудно се плашеше, особено когато бе навлякъл бронята. Рена не чуваше какво си говорят, но боботещият глас на баща й звучеше почтително, докато си стискаха ръцете.

— За какво е цялата суматоха? — попита Бени откъм огнището, докато режеше зеленчуци за яхнията.

— Коуби Фишър е дошъл от Градски площад — отвърна Рена.

— Каза ли защо? — попита Бени, а лицето й помръкна от притеснение. — Вестоносците не идват само за да кажат здрасти.

Рена преглътна тежко.

— Татко ме извика вътре преди да разбера — излъга тя и изтича зад завесата на нейния ъгъл в общото помещение, свали мръсната си риза и си сложи истинска рокля. Все още връзваше корсета, когато излезе иззад завесата и засече Коуби, който отново я бе зяпнал.

— По ядроните, Рена! — изрева Харл и тя изчезна зад завесата, докато не се облече докрай.

Харл стоеше навъсен, когато тя се появи отново.

— Тичай да извикаш Люсик от полето, момиче, и дръж момчетата навън в обора. Вестоносецът е дошъл с тежки новини.

Рена кимна и се изстреля през вратата. Намери Люсик, който оправяше защитните стълбове в другия край на нивата, точно преди земята да почернее, овъглена от огнени демони.

Кал и Джейс бяха с него и вадеха плевели, докато баща им работеше. Бяха на седем и на десет години.

— Дойде ли време за вечеря? — попита Кал с надежда.

— Не, миличък — отвърна Рена и разроши тъмнорусата му коса. — Но ние ще приберем животните в обора. Баща ти има посетител.

— Тъй ли? — попита Люсик.

— Коуби Фишър — отвърна Рена, — носи съобщение от майка ти.

Люсик посърна и веднага се запъти към къщата. Рена тръгна обратно с момчетата и им даде да преведат прасетата и кокошките от дневните им заграждения към големия обор. Тя отвърза и Шишарка и я остави в малкия обор отзад на къщата, където държаха кобилите и пилетата. Последният им кон бе издъхнал преди две лета и сега имаха празно отделение. Рена свали колана, издърпа седлото и поводите. Обърна се, за да вземе четките и хвана Джейс да посяга към копието на Коуби.

— Долу ръцете, освен ако не си търсиш боя — каза тя и го плесна през ръцете. — Сега ти изчеткай коня и дай помията на прасетата.

Нахрани пилетата, докато момчетата си вършеха своята работа, но очите й все се стрелкаха към вратата за къщата. Беше видяла двайсет и четири лета, но Харл все още се държеше с нея като с дете и я предпазваше, както правеше и с момчетата.

Малко по-късно вратата се отвори и Бени подаде глава.

— Вечерята е готова. Измийте се всички.

Момчетата извикаха възторжено и влязоха тичешком, но Рена поостана и срещна погледна на сестра си. Още от деца двете можеха да си кажат ужасно много само с един поглед и този път не беше по-различно. Рена прегърна Бени и я притисна към себе си, докато тя плачеше.

След кратко задушаващо ридание Бени се изправи, избърса сълзи с престилката си и отново влезе вътре. Рена си пое дълбоко дъх и я последва.

Трапезната маса побираше само шестима и затова момчетата бяха изпратени да вечерят до камината в общото помещение. Без да имат и бегла представа, че нещо не е наред, те се втурнаха бодро нататък, а възрастните останаха да слушат през тънката завеса, която делеше трапезарията от общото помещение, смеха и тропането им, докато се боричкаха с кучетата.

— Тръгваме призори — рече Люсик, след като Рена вече бе прибрала паниците. — Кенър и татко вече си отидоха и на мама ще й трябва мъж наоколо, преди Шопара отново да тръгне да купува „Мочурско пиво“.

— Не може ли друг да се захване? — попита Харл с кисела физиономия, докато дялаше края на защитен стълб. — Фърнан млади е почти мъж.

Фърнан млади беше синът на Кенър, кръстен на дядо си.

— Фърни е само на дванайсет, Харл — каза Люсик. — Не можем да му поверим пивоварната.

— Ами сестра ти? — настоя Харл. — Тя се ожени за онуй рибарче преди няколко лета.

— Джаш — подсказа му Коуби.

— Той е рибар — каза Люсик. — Дори да може да чисти и корми риба, от пивоварство хич не отбира — той погледна към Коуби. — Без да се обиждаш.

— Не се обиждам — отвърна Коуби. — И без това Джаш е склонен да пие повече, отколкото вари.

— Виж ти, кой говори — сопна му се Харл. — Както чувам, Шопара те е направил вестоносче, тъй кат’ си нямал как да си върнеш кредитите за бира.

— Ти си бил голям куражлия бе, дядка — рече Коуби и тръгна да се изправя. Същевременно стана и Харл и насочи към него дългия си ловджийски нож.

— Ако си знаеш интереса, момко, веднага ше си седнеш на проклетия стол — изръмжа той.

— По ядроните! — извика Люсик и удари по масата с две ръце.

И двамата го погледнаха стъписани, а Люсик им отвърна със свирепото си изражение. На размери бе същият като Коуби, а сега беше почервенял от гняв. Те си седнаха обратно, а Харл отново хвана края на стълба си и го задяла гневно.

— Значи просто ей така ще станеш и ще ни изоставиш — рече Харл. — Ами фермата?

— За това лято свършихме с посевите — отвърна Люсик. — С Рена ще можете да плевите и да поддържате защитените стълбове, докато дойде жътва, а аз и момчетата ще се върнем за това. Че и Фърни.

— А догодина? — попита Харл.

Люсик сви рамене.

— Не зная. Може всички да дойдем да посеем, а и току-виж се окаже, че мога да прежаля едно от момчетата за през лятото.

— А аз си мислех, че сме семейство, момче — каза Харл и се изплю на пода, — но изглежда, в душата си винаги си си бил един Богин.

Той се дръпна назад от масата.

— Прави к’вото щеш. Взимай дъщерите ми, внуците ми. Само не очаквай да те потупам по рамото по тоя повод.

— Харл — понечи да каже Люсик, но старецът му махна да си мълчи, с тежка стъпка се понесе към другата стая и затръшна вратата.

Бени сложи ръка върху свития юмрук на Люсик.

— Той не искаше да каже това.

— Ох, Бен — тъжно каза той и сложи свободната си ръка върху нейната, — разбира се, че искаше.

— Хайде — каза Рена, хвана Коуби над лакътя и го издърпа от мястото му. — Да ги оставим на спокойствие и да ти намерим одеяла и някое чисто кътче в обора.

Коуби кимна и я последва зад завесата.

— Баща ти винаги ли е такъв? — попита той, след като излязоха от къщата.

— Даже го прие по-добре, отколкото очаквах — отвърна Рена, взе метла и замете едно от празните отделения.

Слънцето вече беше залязло и отвън се чуваха писъци, придружени от лумтенето на защитите, които демоните изпробваха. Животните бяха свикнали с шума, но все пак се поместваха нервно, тъй като инстинктът им подсказваше какво би станало, ако защитите не удържат.

— Люсик току-що загуби баща си — продължи Коуби. — Ще речеш, че Харл би проявил малко разбиране.

Рена поклати глава.

— Не и баща ми. Не го е грижа за ничии нужди, освен за неговите собствени — тя прехапа устна, припомняйки си как бяха нещата, преди да дойде Люсик.

След като Коуби бе настанен благополучно в обора, Рена се върна в къщата и намери Люсик в общата стая да обяснява ситуацията на момчетата. Тя се промъкна тихо покрай тях и отиде в стаята на Бени, където я завари да сгъва дрехи и да опакова малкото си вещи.

— Вземи ме с теб — безцеремонно каза Рена.

— Какво? — попита Бени с почуда.

— Не искам да оставам сама с него — отвърна Рена. — Не мога.

— Рена, за какво… — започна Бени, но Рена я сграбчи за раменете.

— Не се прави, че не знаеш за какво говоря! — сопна й се тя. — Ти знаеш какъв беше, преди да дойде Люсик.

Бени изшътка, отдръпна се и отиде да затвори вратата.

— Ти пък какво знаеш за това? — попита тя с рязък шепот. — Ти винаги си била бебчето. Не ти се е налагало да търпиш…

Тя се спря, а физиономията й се изкриви от гняв и срам. Рена погледна многозначително към пазвата си.

— Аз вече не съм бебе, Бени.

— Тогава си пристегни гърдите — отвърна Бени. — Спри да се разхождаш по онази парцалива риза. Не му давай причина да те забележи.

— Това няма да го спре и ти го знаеш — каза Рена.

— Минаха почти петнайсет години, Рен — успокои я Бени. — Не знаеш какво ще направи.

Но Рена беше съвсем наясно. В сърцето й нямаше съмнения. Забелязвала беше погледите на баща си, очите му, които я опипваха като хищни ръце. Иначе защо ще се държи така ревниво, щом някой мъж я погледне? Не един се бе опитвал да я спечели като по-млада. Ухажорите й вече си бяха научили урока.

— Моля те — прохленчи тя и хвана ръцете на Бени, а очите й се напълниха със сълзи. — Вземете ме с вас.

— И какво ще кажа на Люсик? — сопна й се Бени. — Той се чувства достатъчно зле, задето оставя фермата. Без теб татко никога няма да може да понесе товара.

— Би могла да му кажеш истината — предложи Рена.

Бени й удари шамар. Рена залитна назад и стисна ужасено бузата си. Сестра й никога не я бе удряла през живота й.

Но Бени не показа и капка разкаяние.

— Веднага да си изкараш тая идея от главата — изръмжа тя. — Няма да сторя семейството ми да потъне в позор. Люсик ще ме изхвърли, ако разбере, а не след дълго целият град ще заговори. Ами Илейн? И Джеф, и децата й ли да се очернят, само ’щото ти си още като бебетата?

— Не съм като бебетата! — извика Рена.

— По-тихо! — изсъска Бени.

Рена си пое дълбоко дъх, опитвайки се да се успокои.

— Не можеш да ме наричаш бебе — възрази тя — само защото не искам да ме оставяте сама с това чудовище.

— Той не е някакъв демон, Рена, той е нашият баща — рече Бени. — Давал ни е подслон и е слагал храна на масата през целия ни живот, въпреки че му се пръсна сърцето, след като умря мама. Илейн и аз понесохме това и ако се стигне дотам, и ти ще можеш.

— Илейн го понесе, като избяга да се скрие зад Джеф — каза Рена — точно както ти се криеш зад Люсик. А аз зад кого да се скрия, Бен?

— Не можеш да дойдеш с нас, Рена — заяви Бени.

В този момент Люсик влезе в стаята.

— Всичко наред ли е? Чух да си крещите.

— Добре сме — каза Бени и изгледа свирепо Рена, която разхлипана избута Люсик от пътя си и изтича до малкия си ъгъл, скрит зад завесата в общата.

Тази нощ Рена лежеше будна и слушаше писъците на ядроните на двора, както и сумтенето от стаята на Бени, тъй като с Люсик го правеха почти всяка нощ. Същият звук излизаше преди от стаята на Харл, докато майка им беше жива. А след това — когато Харл накара най-голямата им сестра да заеме мястото й. Щом пък Илейн си отиде, тези звуци отново се чуваха в нощите, когато Харл придърпваше в стаята си Бени. Тогава тя не приемаше нещата толкова спокойно.

Рена се изправи, обляна в пот и с разтуптяно сърце. Надзърна зад завесата и видя момчетата, заспали дълбоко върху одеялата си. Само по парцаливата си риза, тя се промъкна през общата, отвори внимателно вратата към обора и се шмугна безшумно вътре.

Щом влезе, взе огнивото и запали фенер, който освети обора с мъждукаща светлина.

— А? — попита Коуби, присвил очи, и вдигна ръка, за да си направи завет от светлината. — Кой е?

— Рена е — каза тя, приближи и седна до него в сламата.

Светлината на фенера танцуваше по заграждението и запримига по широката гръд на Коуби, след като одеялото му се смъкна надолу.

— Рядко идват гости — поясни тя. — Помислих си, че можем да седнем и да си поприказваме малко.

— Това звучи добре — рече Коуби и изтърка съня от очите си.

— Трябва да сме тихи обаче — предупреди го Рена. — Ако татко ни хване, ще видим ядрони посред бял ден.

Коуби кимна и стрелна притеснен поглед към вратата на къщата.

— Какво е да си вестоносец? — попита Рена.

— Ами аз не съм истински вестоносец — призна Коуби. — Нямам разрешително от гилдията в Свободните градове, но дори да получех такова, не мисля, че бих оглупял чак дотам, че да почна да спя навън при демоните. Но работата за господин Шопара е по-добра от риболова. Винаги съм го мразел т’ва.

— Тъй ли? Пък аз чувам, че никога не си се захващал сериозно — каза Рена.

Коуби се засмя.

— Така си е. С Гарт и Уилъм само тичахме нагоре-надолу и вършехме простотии, но тях двамата ги обещаха и край на забавата. А не можеш да се хилиш по лодките. Плашиш рибата.

— А теб защо не са те обещали? — попита Рена.

Коуби сви рамене.

— Според тате бащите на момичетата не вярвали, че бих могъл да се задомя и да изхраня жена и деца. Май е прав. Винаги ми е харесвало повече да се мотая около смесения магазин, отколкото да работя. Ходех на риба, като ми се наложи, ама кредитите никога не ми стигаха за бирата, дето изпивах. Баща ти беше прав, кат’ каза, че господин Шопара е почнал да ме праща да донеса едно или да доставя друго само за да се изравни сметката. Но когато говорителката замоли господин Шопара да ме кара да разнасям и съобщения, той ми позволи да отседна в малката стаичка зад магазина, за да съм му под ръка… Се’а хората се отнасят с уважение към мен — допълни Коуби, — ’щото върша обществени дела. Дават ми храна и подслон, когато се окажа толкова далече от Градски площад, че да не остане време да се прибера преди здрач.

— Си’урно е страхотно — възкликна Рена — да пътуваш из целия Поток и да посещаваш всички постоянно. Аз никога не се виждам с никого.

Коуби кимна.

— Сега печеля повече, отколкот’ пия, и като събера достатъчно кредити, ще си купя свой собствен кон и ще си сменя името на Коуби Вестоноски. Може даже да си построя къща в Градски площад и да предам работата на синовете ми, като остарея.

— Значи вече мислиш, че можеш да се задомиш и да изхраниш семейство? — попита Рена.

Коуби не беше красавец, но беше добър и силен мъж с потенциал. Тя започваше да осъзнава, че Арлен може никога да не се върне за нея, а животът трябва да продължи.

Коуби я погледна в очите и кимна.

— Бих могъл — каза той, — ако някое момиче се реши да ме вземе.

Рена се наведе и го целуна по устата. Коуби се опули за миг, но в следващия момент отвърна на целувката й и я обгърна със здравите си ръце.

— Знам как се държат съпругите — прошепна тя и си дръпна надолу ризата, за да разкрие гърдите си. — Много пъти съм виждала Бени и Люсик да го правят. Мога да ти бъда добра съпруга.

Коуби изпъшка и зарови муцуна в гърдите й, а ръцете му тръгнаха нагоре по краката й.

Отзад се раздаде силен трясък, който стресна и двамата.

— Какво, по Ядрото, става тук?! — настоя да узнае Харл, хвана Рена за косата и я издърпа от Коуби. В другата си ръка държеше дългия си ловджийски нож, остър като бръснач. Захвърли Рена настрана и опря върха на ножа в гърлото на Коуби.

— Ние само… само… — заекна Коуби, отдръпвайки се колкото се може по-назад, но гърбът му вече опираше стената на заграждението и нямаше накъде повече да мърда.

— За глупак ли ме вземаш, момче? — каза Харл. — Знам какво е било това „само“! Мислиш си, че кат’ съм те подслонил зад защитите ми, можеш да се отнасяш с дъщеря ми като с нек’ва анжиерска курва? Би тря’ало на момента да та изкормя!

— Моля ви! — проплака Коуби. — Не е, каквото си мислите! Аз наистина харесвам Рена! Искам ръката й!

— Абе май искаше нещо повече — изръмжа Харл, натисна острието на ножа и по гърлото на Коуби се стече капка кръв. — Така ли си мислиш, че стават тея работи? Идваш да боднеш момичето, пък после ще й искаш, така ли?

Коуби отдръпна главата си, колкото можа, а по лицето му се смесиха сълзи и пот.

— Достатъчно! — извика Люсик, сграбчи Харл отстрани за ръката и му отне ножа. Харл се извъртя и се изправи, и двамата се озоваха лице в лице, впили гневни погледи един в друг.

— Ня’аше тъй да приказваш, ако беше твойта дъщеря — каза Харл.

— И така да е — отвърна Люсик, — ня’а да те оставя да убиеш човек пред очите на момчетата ми!

Харл хвърли един поглед назад и видя Кал и Джейс да зяпат втрещени от вратата към къщата, докато Рена плачеше в обятията на Бени. Част от гнева му го напусна и раменете му увиснаха.

— Хубаво — рече той. — Рена, тая нощ ще спиш в мойта стая, че да те държа под око. А ти — той отново насочи ножа си към Коуби, който се скова от страх, — ако още веднъж погледнеш момичето ми, ще ти отрежа топките и ще ги дам на ядроните.

Сграбчи Рена отстрани за ръката и я завлече с гневна стъпка към къщата.

Рена все още трепереше, когато Харл я метна на леглото. Беше си оправила ризата, но и така изглеждаше печално неподходяща и Рена усети погледа на баща й да шари по нея.

— Така ли правиш, като поканим някого в плевнята? — сопна й се Харл. — Обзалагам се, че половината град ми се смее зад гърба!

— Нищо подобно! — отвърна Рена.

— Тъй ли? Пък аз сега трябва да ти вярвам ли? — надсмя й се Харл. — Видях те как му се перчеше днес полугола. Май не само свинете грухтят в обора, докато вестоносчето е наоколо.

Рена нямаше какво да отговори и подсмърчайки, придърпа одеялото, за да покрие голите си рамене.

— А сега пък си самата срамежливост и искаш да се покриеш, така ли? — попита Харл. — Май е късничко, мен ако питаш.

Той си свали гащеризона, метна го на рамката на леглото, хвана края на одеялото и се приплъзна до нея. Рена изтръпна.

— Стига хленчи и заспивай, момиче — скастри я Харл. — Още една от сестрите ти ни изостави и на двама ни се отваря двойно повече работа отсега нататък.

Рена се събуди и разбра, че баща й се е сгушил до нея и е преметнал ръка отгоре й. Тя потрепери от погнуса и се измъкна от хватката му. Остави го да хърка и избяга от стаята.

След като си припомни съвета на Бени, откъсна дълга ивица от чаршафа на сламеника си, уви го няколко пъти около гърдите си и ги пристегна здраво. Когато приключи, погледна надолу и въздъхна. Дори така никой нямаше да я помисли за момче.

Бързо се облече, като остави корсета си хлабав, за да скрие извивките си, а косата си върза на чорлав кок.

Момчетата се размърдаха, щом сложи кашата да ври и паниците на масата. До изгрев цялата къща вече се беше оживила и Люсик изпрати момчетата да свършат сутрешната си къщна работа за последен път.

Коуби си беше тръгнал още преди закуска, но Рена предположи, че така и така не е имало смисъл да остава. Макар да не отказваше подслон, Харл не канеше всеки на масата си. Рена съжали, че не можа да се извини за поведението на баща си, пък и за своето. Беше провалила нещата и за двама им.

След сутрешната работа около фермата Харл впрегна каручката и откара всички нагоре през Градски площад до Хълма на Богин за кремацията. Пристигнаха следобед и на хълма вече се бяха събрали доста хора. Почти всички в Потока на Тибит пиеха Богиново пиво и мнозина дойдоха да почетат Фърнан Богин, който щеше да бъде изгорен.

Свещеният дом беше кацнал на върха на хълма, а пастир Харал стоеше отпред и посрещаше сърдечно всеки гост. Той беше едър човек, още ненавършил петдесет, с могъщи ръце, които се подаваха от навитите ръкави на кафявата му роба.

— Баща ти беше добър приятел и добър човек — каза той на Люсик и го стисна в прегръдките си. — На всички ни ще липсва.

Харал посочи голямата порта.

— Влез вътре и седни на предната скамейка до майка си.

Пастирът се усмихна на Рена и поради някаква причина й смигна на минаване.

— Май неблагодарницата е излязла от скривалището си — промърмори Харл, докато сядаха на пейката зад Люсик, Бени и момчетата. Рена проследи погледа му и видя най-голямата си сестра Илейн няколко реда по-назад. Тя седеше до Джеф, Норийн Кътър и децата си. Толкова пораснали бяха!

— Дори не си го и помисляй — процеди Харл, хвана я над лакътя и стисна здраво, щом Рена понечи да ги поздрави. Той така и не беше простил на Илейн, че избяга, макар да се бе случило преди почти петнайсет години. Поради тази причина той не познаваше внуците си от нея.

— Тоя куч’син трябва да е голям смелчага, щом е дошъл — промърмори Харл, взирайки се гневно в Джеф. — Още един ядронски крадец, решил, че щом съм му дал подслон, може да избяга с някое от момичетата ми. Пак добре, че ти не свърши омъжена за онзи негодник, сина му.

— Арлен не беше негодник — каза тъжно Рена, припомняйки си как я беше целунал още като бяха деца. Тя от години му се беше възхищавала и за нея беше сбъдната мечта, че ги обещаха един на друг. Рена отказваше да приеме, че са го изядрили, но ако не беше така, тогава защо не идваше за нея?

— К’во викаш, момиче? — попита разсеялият се Харл.

— Нищо — отвърна Рена.

Церемонията продължи с напевните възхвали на Харал за Фърнан Богин, които той отправяше, докато изписваше защити по брезента, увит около тялото на Богин, за да предпази духа му по пътя му към Създателя.

Когато приключи, изнесоха тялото отвън на кладата, която Харал бе направил, и отдадоха последна почит на Фърнан, докато пламъците го поглъщаха. Рена заедно с всички останали зарисува защити във въздуха и се примоли душата му да избяга от този гъмжащ от ядрони свят, докато огънят изгаряше тялото му.

От другата страна на огъня Илейн гледаше тъжно към нея. Вдигна ръка, за да й помаха и Рена заплака.

След като пламъците поутихнаха, хората тръгнаха да се разотиват — някои към къщата на Меада Богин, която беше приготвила бюфет за скърбящите, а други поеха към домовете си. Някои бяха дошли отдалече, а ядроните не се спираха заради погребения.

— Аре, момиче, най-добре да потегляме към къщи — рече Харл и я хвана над лакътя.

— Харл Танър! — извика пастир Харал. — Ще ви помоля за секунда само!

Харл и Рена се обърнаха и видяха пастирът да се приближава, помъкнал Коуби, който вървеше, втренчил очи в краката си.

— Какво пък сега? — промърмори Харл.

— Коуби ми разказа за случилото се снощи — каза пастирът.

— Тъй ли? — попита Харл. — А разказа ли ти как ги фанах с дъщеря ми в нечестива прегръдка под собствените ми защити?

Харал кимна.

— Разказа ми и сега той иска да ти каже нещо. Нали така, Коуби?

Коуби кимна и пристъпи напред, забил поглед в ботушите си.

— Съжалявам за това, което направих. Не исках да опозорявам никого и сега смятам да се оженя за Рена, ако ми позволите.

— Ядрото да ме ’земе, ако го напра’я! — извика Харл, а Коуби пребледня и отстъпи назад.

— Е, Харл, почакай малко — каза пастир Харал.

— Не, ти чакай, пастире! — разбесня се Харл. — Това момче показа непочтителност към мен, към дъщеря ми и към светостта на защитите ми, а ти искаш просто ей така да го ’зема за син? По-добре дървесен демон да ми стане зет!

— Рена е прехвърлила възрастта, когато би трябвало да се омъжи и да си отгледа деца — каза Харал.

и.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

КЪМ ВЪНШНИЯ НУЖНИК

333 СЗ, ПРОЛЕТ

Рена се взираше назад към пътя, когато фермата изникна на хоризонта.

— Знам те к’во си мислиш, момиче — каза Харл. — Мислиш си, че мо’еш да станеш като неблагодарната ти сестра и да избягаш с онова момче.

Рена не каза нищо, но усети, че бузите й пламнаха, а това бе достатъчно издайническо.

— Ами добре си помисли, преди да го направиш — закани се Харл. — Няма да ти позволя да опозориш семейството ни като Лейни, дето избяга с мъж, ден след като умря жена му. Целият град още говори за това и всичките съдят стария Харл, задето е отгледал такава ядронска курва… И ти си на път да си заслужиш същата репутация — допълни той. — Но тая няма да я бъде повече, момиченце. По-скоро бих надраскал защитите, отколкото да преживея това отново. Само да си си помислила да избягаш, и ще се озовеш във външния кенеф, ако ще да ми се наложи чак до Южен Пост да ходя, за да те събирам.

Рена мерна с поглед малката, разнебитена постройка на двора и кръвта й се смрази. Баща й никога не я бе пъхал там, но няколко пъти го беше причинявал на Илейн и веднъж на Бени. Рена ясно си спомняше писъците им.

Тя си върна малката стаичка на Бени и Люсик, която преди беше делила със сестра си. Премести малкото неща, които имаше, и залости вратата с трепереща ръка.

Легна на леглото и загали Госпожица Драс, любимата й котка, която беше бременна и скоро щеше да се окоти. През това време Рена си мислеше за Коуби, къща в Градски площад и нейни собствени деца. Тези картини я топлеха и успокояваха, но дълго време преди да заспи, тя държа вратата под око.

През следващите няколко дни Рена колкото се може повече избягваше баща си. Не беше трудно. Макар пролетната сеитба да бе приключила, те бяха само двама, а си деляха работа, вършена доскоро от шестима. Само докато нахранеше животните и почистеше загражденията им, на Рена й минаваше половината сутрин, а й оставаше още да дои, стриже и коли. Готвеше по три пъти на ден, кърпеше дрехи, правеше масло и сирене, щавеше кожи, а пред нея оставаха още безброй други задачи. Тя се потопи в работата едва ли не с благодарност заради защитата, която й предлагаше.

Всяка сутрин пристягаше гърдите си, оставяше косата си рошава и лицето оцапано, а имаше и достатъчно работа, която да гони похотливите помисли от ума на Харл. Само проверката на защитите около нивите отнемаше часове. Всяка от тях трябваше да се преглежда обстойно, за да е сигурно, че защитите са чисти, ясни и подредени правилно, така че да се скачат със съседните им без пролуки. Една обикновена курешка или повреда по дървото — и защитата можеше така да изгуби силата си, че да допусне демон, стига той да намери пролуката.

Освен това нивите имаха нужда от плевене, а най-зрелите плодове и зеленчуци трябваше да се оберат за дневното меню или за да се мариноват и консервират. И след всичко винаги имаше какво още да се върши по фермата, я да се поправи, я подостри.

Единственото време, което всъщност прекарваха заедно, беше по време на ядене, а дори тогава почти не си приказваха. Рена внимаваше да не се навежда близо до него, докато сервира и отсервира. По нищо не си личеше Харл да я гледа по по-различен начин, но с течение на дните той ставаше все по-раздразнителен.

— Създателю, как ме боли гърбът! — оплака се той една нощ на вечеря, след като се наведе, за да си сипе още една халба от бурето с Богиново пиво, което Меада им беше дала да си занесат вкъщи след горенето. Рена беше загубила броя на напълнените чаши от тази вечер.

Харл вдиша остро заради болката, щом се опита да се изправи. Залитна и разплиска бирата си. Рена се завтече на мига, хвана го и взе халбата, преди да се разлее. Харл се облегна с цяла тежест на нея, докато тя го дърпаше обратно към стола.

Рена и Бени често се бяха отзовавали на молбите на Харл да разтрият болния му гръб и Рена, без дори да се замисли, започна да масажира със силни, умели пръсти скованите мускули на баща си.

— А така, момиче — изпъшка баща й, затвори очи и се притисна силно към ръцете й. — Ти винаги си била добрата дъщеря, Рен. Не като сестрите ти, които не ги е грижа за близките им. Не знам как си станала такава, като имаш за пример само тези две предателки.

Рена приключи с обгрижването, но Харл я грабна за кръста и я придърпа към себе си, преди да успее да се измъкне от обхвата му. Той погледна нагоре към нея със сълзи на очи.

— Никога няма да ме изоставиш, момиче, нали така? — попита той.

— Няма, тате — отвърна Рена. — Разбира се, че няма.

Тя го стисна леко и бързо се отдръпна, взе халбата и му наля.

Рена се събуди от трясъка на нещо по вратата й. Изскочи от леглото и си сложи роклята, но друг звук не се чу. С тиха стъпка отиде до вратата, притисна ухо към нея и чу ниско хриптене.

Вдигна внимателно и открехна вратата. Видя баща си, заспал на пода с повърнато пиво по нощницата му.

— Създателю, дай ми сили — примоли се Рена, когато напои парцал, за да избърше повърнатото по него и пода, а после, къде на гръб, къде с дърпане, завлече баща си до стаята му.

Харл плачеше и се държеше за нея, докато тя го вдигаше с усилия и го оставяше на леглото му.

— Не мо’а и тебе да загубя — не спираше да хленчи той. Рена седеше неудобно на ръба на леглото и го прегръщаше, докато той плачеше, а когато заспа, го пусна. Бързо се върна обратно в стаята си и отново залости вратата.

На следващата сутрин Рена тъкмо се връщаше от обора с пресни яйца, когато видя, че Харл вади болтове от пантите на вратата й.

— Да не се е счупила вратата? — попита тя със свито сърце.

— Не — изпъшка Харл. — Дървото ми тря’а, за да оправя една дупка в стената на обора. Ня’а значение, и без т’ва не ти тря’а. Тука вече няма женени, дето да си я ползват по предназначение.

Той вдигна вратата и я отнесе в обора, а зад себе си остави ужасената Рена.

През целия ден тя се чувстваше като изплашено животно, а през нощта въобще не можа да заспи, защото всичките й сетива бяха наострени към дебелата завеса, спусната над вратата.

Но нищо не размърда завесата през тази нощ, както и през следващата, и дори през цялата седмица.

Рена не беше сигурна какво я е събудило. Ядроните бяха изпробвали защитите по-рано вечерта, но шумът вече беше утихнал, след като се бяха отказали, за да търсят по-лесна плячка.

Единствената светлина беше мекото сияние по ръба на завесата от огъня в общата стая, който гореше слабо през нощта. Той хвърляше мъждива светлина върху леглото, но останалата част от малката стая беше окъпана в мрак.

Но Рена веднага разбра, че не е сама. Там беше баща й.

Внимавайки да не помръдне, тя наостри сетивата си в мрака, за да убеди сама себе си, че е само сън, но надушваше смрадта на пиво и пот и чуваше напрегнатото му дишане. Дъските по пода скърцаха, докато той преместваше тежестта си ту на единия крак, ту на другия. Тя продължи да го чака да направи нещо, но той просто стоеше там и я гледаше.

Дали го беше правил и преди? Да се промъкне в стаята й и да я гледа как спи? Мисълта я отврати. Страх я беше дори да помръдне, а очите й се стрелнаха към завесата, но вероятно нямаше да може да избяга оттам. Нужни й бяха четири крачки, за да стигне вратата. Харл можеше да пресече пътя й с една.

Прозорецът беше затворен, ала дори да успееше да вдигне резето на капаците и да ги отвори, преди той да я стигне, навън бе тъмна нощ и демоните дебнеха в мрака.

Времето сякаш забави ход, докато Рена се мъчеше да измисли начин да избяга. Ако побегнеше през двора, можеше и да стигне обора, преди да я хване някой демон. Големият обор беше защитен и не беше свързан с къщата. Стигнеше ли дотам, Харл нямаше да я последва преди съмване, а дотогава може би вече щеше да си е отспал пиянството.

Тичането в нощта противоречеше на всякакъв инстинкт. Беше чисто самоубийство. Но къде иначе би могла да отиде? Беше заклещена в къщата с него до изгрев-слънце.

Точно тогава Харл се поразмести и тя затаи дъх. Дойде бавно до леглото й и Рена се вцепени като заек, парализиран от страх. Когато излезе от мрака, Рена видя, че е само по нощница, а възбуденият му член стърчеше под плата. Той се приближи до нея и посегна да погали косата й. Прокара пръсти през нея и ги подуши, а ръката му се спусна отново, за да помилва лицето й.

— Досуш кат’ майка си — промърмори той и плъзна ръката си по-надолу, под врата и ключицата, проследявайки гладката кожа до гърдата й.

Той стисна и Рена изпищя. Госпожица Драс се сепна от сън, изсъска и заби ноктите си в ръката на Харл. Той изкрещя, а ужасът даде сили на Рена и тя го блъсна назад. Пияният Харл се препъна и падна на земята. Рена веднага изхвърча през завесата.

— Веднага да се връщаш тук, момиче! — извика Харл, но тя го пренебрегна и продължи да тича с все сили към задната врата за малкия обор. Той се запрепъва след нея, заплете се в завесата и я откъсна от корниза.

Рена мина през вратата на обора още преди той да се освободи, но от вътрешната страна нямаше резе. Тя грабна едно тежко старо седло, хвърли го по вратата и се затича през огражденията.

— По ядроните, Рена! Какво те е прифанало? — кресна Харл, щом влезе с трясък през вратата. Нададе вик, като се спъна в седлото, и последваха ругатни.

— Момиченце, ще ти ощавя задника, ако не се покажеш! — извика той и тя долови плющене като от камшик. Беше свалил комплект кожени юзди от стената на обора.

Рена не отговори, а остана да клечи зад старата бъчва за дъждовна вода в мрака на празно заграждение. Харл правеше непохватни опити да запали фенер с огнивото. Най-накрая успя да хване фитила и грейна мъждукаща светлина, която хвърли танцуващи сенки из обора.

— Къде си се скрило, момиче? — извика Харл, когато тръгна да претърсва загражденията. — Ще стане по-зле, ако тря’а те вадя насила.

Той отново изплющя с юздите, за да подчертае думите си, и сърцето на Рена подскочи. Отвън демони, привлечени от врявата, се мятаха по защитите с нов плам. Защитна светлина проблясваше през пролуките между дъските, придружена от ядронски писъци и пращенето на магията.

С неговото приближаване тя се свиваше като пружина — всеки неин мускул се стягаше все по-здраво и по-здраво, докато Рена не помисли, че ще се пръсне. Той си мърмореше все по-мръсни ругатни и вършееше навред с юздите, подтикван от безсилието си.

Беше само на сантиметри от скривалището й, когато Рена изскочи навън и се затича по-навътре в обора. Стигна задната стена и озовала се в безизходица, се обърна към баща си.

— Не знам к’во те е прифанало, момиче — каза Харл. — Май ше тря’а ти набия малко акъл в главицата.

Този път нямаше накъде да бяга и Рена се обърна и се втурна нагоре по стълбата към сеновала над обора. Опита се да я издърпа след себе си, но Харл нададе вик, хвана най-долното стъпало и го дръпна така, че за малко не свали Рена заедно със стълбата. Момичето едва успя да се хване за ръба, а стълбата напълно й се изплъзна. Харл закачи фенера и тръгна да се катери към нея, захапал юздите.

В отчаянието си Рена ритна Харл право в лицето. Той падна от стълбата, но подът беше покрит със слама, която до голяма степен омекоти удара. Той сграбчи стълбата, преди Рена да успее да я издърпа, и бързо я изкачи. Дъщеря му го ритна отново, но той улови крака й и я блъсна с всичка сила, с което я просна на земята.

В този момент вече беше на сеновала при нея и тя нямаше къде да бяга. Рена почти се беше изправила, когато юмрукът му се заби в лицето й и зад очите й избухна светлина.

— Сама си го изпроси, момиче — каза Харл и я удари, този път в стомаха. Въздухът експлодира от дробовете й и тя вдиша рязко и болезнено. Той хвана нощницата й с жилестия си юмрук и дръпна здраво, отпаряйки половината.

— Моля те, татко! — проплака тя. — Не!

— Не ли? — изсмя се той подигравателно. — Откога си почнала да викаш „не“ на момчета на сеновала, момиченце? Не е ли това мястото, където вършиш греховете си? Не е ли това мястото, където позориш семейството си? Ще забодеш всеки пияница, заспал в загражденията, но за собствения ти баща си прекалено добра?

— Не! — извика Рена.

— Ядронски си права, че не — каза Харл, хвана я отзад за врата и натисна лицето й в сламата, докато вдигаше нощницата си със свободната си ръка.

Когато всичко свърши, Рена лежеше и плачеше в сеното. Туловището на Харл все още я затискаше, но силата му сякаш се беше изпарила. Тя го блъсна и той, без да се съпротивлява, се изтърколи от нея.

Щеше й се да го тласне от сеновала, за да му счупи врата, но от ридания дори не можеше да се изправи. Бузата и устната й пулсираха там, където я бе ударил, а стомахът й пламтеше. Всичко това обаче не можеше и да се сравнява с паренето между краката й. И да беше забелязал доказателството, че досега не е била с мъж, Харл не го показа по никакъв начин.

— Точно така, момиче — рече Харл и я потупа безсилно по рамото. — Не се притесня’ай, а добре си поплачи. На Илейн й помагаше, докато още не беше почнало да й харесва.

Рена се намръщи. На Илейн никога не й бе харесвало, независимо какво казваше той.

— Още веднъж го направи — закани се тя, — и ще кажа на всички от Градски площад какъв си.

Харл се изсмя гръмогласно.

— Никой ня’а ти повярва. Добрите съпруги веднага ще решат, че местната уличница си търси извинение да се докопа до мъжете им, а никоя не би искала това… И освен това — добави той и я хвана за врата с жилестата си ръка, — кажеш ли на някой, момиченце, ще те убия.

Рена се беше обгърнала с ръце и наблюдаваше залеза от защитената веранда, докато небето се изпълваше с цвят. Неотдавна тя бе прекарвала всяка вечер пред вратата с поглед, вперен на изток, и с мечти за деня, когато Арлен Бейлс ще се завърне от Свободните градове, за да изпълни обещанието си и да я отведе оттук.

Тя все още гледаше пътя всяка вечер, но вече се обръщаше на запад и се молеше да види Коуби Фишър да идва за нея. Дали мислеше все още за нея? Дали бе имал предвид това, което й каза? Ако да, нямаше ли вече да е дошъл?

С всяка изминала нощ надеждата й отмираше все повече, докато от нея не остана само едно мъждукащо пламъче, а накрая просто въглен, заровен в пясъка — топлина, скрита, за да бъде изровена при възможност, но такава можеше въобще да не се появи.

Впрочем всичко, което я задържаше навън дори миг повече, си струваше, дори мечтата да й носеше толкова скръб, колкото и успокоение. Скоро щеше да й се наложи да се прибере вътре и да поднесе вечеря на баща си, а после да шета из къщата под жадния му взор, докато не й каже, че е време за лягане.

Тогава тя покорно щеше да легне в леглото му и да стои мирно, докато той се забавлява. Сети се за Илейн и за всичките години, през които бе търпяла това мъчение, докато Рена е била прекалено малка, за да я разбере. Рена не можеше да си обясни как сестра й е успяла да оцелее след всичко това и да запази разума си, но Илейн и Бени винаги се бяха проявявали като по-силни от нея.

— Стъмва се, момиче — извика Харл. — Идвай и затваряй вратата, преди да те гепнат ядроните.

За миг картината оживя в съзнанието й. Ядроните щяха да се надигнат всеки момент. Трябваше само да прекрачи защитите и да прекрати мъчението.

Но Рена осъзна, че няма силата да направи дори това. Обърна се и влезе в къщата.

— Ама хич не ми мрънкай, Вълньо — каза Рена на овена, докато го стрижеше. — После ще ми благодариш, че съм те отървала от кожуха ти в тази горещина.

Бени и момчетата й се подиграваха преди, че говори с животните като с хора, но след като вече ги нямаше, Рена го правеше все по-често. Кучетата, котките и животните в обора бяха единствените й приятели на света и когато Харл отидеше на нивата, те я изслушваха със съчувствие, докато тя си изливаше мъката пред тях.

— Рена — чу се шепот зад нея. Тя подскочи и без да иска поряза Вълньо, който изблея, но Рена почти не забеляза, тъй като зад гърба й, само на метър от нея стоеше Коуби Фишър.

Тя пусна ножицата и се заоглежда трескаво, ала от Харл нямаше и следа. Беше на нивата и плевеше, така че едва ли щеше да си дойде скоро. Рена обаче не искаше да рискува, сграбчи Коуби за ръката и го издърпа зад големия обор.

— Какво правиш тук? — прошепна тя.

— Карам няколко бъчви ориз към фермата на Мак Пасчър нагоре по пътя — отвърна Коуби. — Там ще нощувам и на сутринта ще се отправям към Градски Площад.

— Баща ми ще те убие, ако те види — предупреди го Рена.

Коуби кимна.

— Знам. Не ме интересува.

Той попипа неумело торбичката си за писма и извади дълга огърлица от гладки речни камъчета, нанизани на здрава кожена връв със закопчалка от рибена кост.

— Не е нещо особено, ама т’ва мога да си позволя — каза той и й подаде огърлицата.

— Прекрасна е — възкликна тя и взе подаръка. Уви гердана два пъти около врата си, но той и така остана да виси под гърдите й.

— Не спирам да мисля за теб, Рена — призна Коуби. — Пастир Харал и баща ми ми казаха да те забравя, но не мога. Виждам те всеки път, щом затворя очи. Искам утре да се върнеш с мен. Пастирът ще ни ожени, ако отидем при него и му се примолим… Знам, че ще го направи. Направил го е за сестра ти, след като избяга с Джеф Бейлс, а щом веднъж сме в съюз пред Създателя, баща ти нищо ня’а може да каже, за да ни раздели.

— Наистина ли? — попита Рена, а очите й се напълниха със сълзи.

Коуби кимна, придърпа я към себе си и я целуна чувствено.

Но Коуби задържа контрол над ситуацията само миг, преди Рена да го бутне към стената на обора и да падне на колене. Той вдиша рязко и зарови с нокти във вдлъбнатините по дървената стена на обора, докато тя действаше. Коленете му поддадоха и той се отпусна на земята, а Рена го възседна и вдигна полите си.

— Аз… Аз никога не съм… — запелтечи Коуби, но тя сложи пръст на устата му, за да го накара да замълчи, и го потопи в себе си.

Коуби отметна глава назад от удоволствие и Рена се усмихна. Не беше като с Харл, грубо и безчувствено. Беше както би трябвало да бъде. Тя обсипваше лицето на Коуби с целувки, докато се надигаше и отпускаше, а бродещите му ръце по тялото й й доставиха ново удоволствие.

— Обичам те — прошепна той и изхвърли семето си в нея. Тя изстена и го целуна. Те останаха за кратко в тази топла, сияеща прегръдка, а после се изправиха и си наместиха дрехите. Рена погледна предпазливо иззад ъгъла на обора, но баща й го нямаше.

— Баща ми тръгва рано за нивата — каза Рена. — Точно след закуска. Ако дойдеш тогава, него няма да го има до обяд.

— Ще сме в Свещения дом още преди да е разбрал, че си изчезнала — увери я Коуби и я притисна към себе си. — Стегни си багажа тая вечер, да е готов. Ще дойда възможно най-рано.

— Няма какво да стягам — каза Рена. — Нямам зестра освен себе си, но обещавам да бъда добра съпруга. Мога да готвя, да защитавам, да се грижа за дома ти…

Коуби се засмя и я целуна.

— Не ща ник’ва зестра. Само теб.

Рена скри огърлицата в джоба на престилката си и се държа послушно през останалата част на деня и нощта, като не даде никакъв повод на баща си да се усъмни в нея. Истина беше, че нямаше багаж за стягане, но отиде при всяко едно от своите приятелчета животни, за да им прошепне по едно сбогом. Плака заради Госпожица Драс и котенцата, които никога нямаше да види.

— Ти ще станеш Госпожа Драс, щом се появяват малките — промълви Рена, — дори онзи раиран безделник да не ти помага в отглеждането им.

Рена огледа животните в помещението и откри вероятния баща.

— Добре да се грижиш за котенцата си — предупреди го тя с тих глас, за да не чуе баща й, — или ще се върна и ще те хвърля във водното корито.

Лежа будна цяла нощ, докато Харл хъркаше до нея, и още преди да проникне първият слънчев лъч през капаците, вече бе сложила кашата на огъня и бе отишла до кокошарника в обора, за да събере яйцата. Свърши останалата част от сутрешната си къщна работа с ясното съзнание, че всичко това й е за последно, а докато се трудеше, не спираше да поглежда към пътя нагоре.

Не й се наложи да чака дълго. В далечината се чу препускане, но заглъхна, преди да се приближи прекалено много. Скоро след това Коуби пристигна от завоя по пътя, потен и задъхан.

— Препусках през целия път — каза той и я целуна. — Нямах търпение да те видя.

Шишарка имаше нужда от почивка и Коуби я върза зад обора, а Рена извади вода от кладенеца. Кобилата запи жадно, след което запаса трева, докато двамата се хвърлиха в обятията си. Не след дълго Рена вече се беше навела, подпирайки се на стената на обора с поли набрани на кръста.

И точно там ги завари Харл.

— Знаех си! — извика той и замахна здраво с вилата си към главата на Коуби. Дръжката го удари по слепоочието и го запрати настрана.

— Коуби! — извика Рена, дотича при него и го хвана в ръцете си, докато той се опитваше да се изправи.

— Усетих, че нещо ста’а, момиче, кат’ те видях да цивриш зарад’ котките — каза Харл. — Да не мислиш, че баща ти е нек’ъв идиот?

— Не ме интересува! — извика Рена. — Ние с Коуби сме влюбени и аз си тръгвам заедно с него!

— Ядроните да ме вземат, ако стане — каза Харл и я сграбчи над лакътя. — Веднага си завличай задника в къщата, ако ти е мила кожата!

Но месестата ръка на Коуби улови китката на Харл, извъртя я и я издърпа от Рена.

— Съжалявам — каза той, — но няма да ви позволя да направите т’ва.

Харл се обърна към него и изсумтя.

— Е, момче, да не ка’еш после, че не си си го изпросил — каза той и ритна Коуби силно в чатала.

Панталоните му все още бяха набрани около глезените и Коуби нямаше никаква защита от тежкия ботуш на Харл. Той се срина на пода, стискайки се между краката. Харл блъсна Рена на земята и надигна вилата, за да нанесе няколко безмилостни удара по Коуби, който лежеше беззащитен.

— Гледай ти какъв побойник — изсъска Харл. — Бас ловя, че през живота си не си бил в истински бой.

Коуби пусна чатала си и се опита да се разкара от пътя, но панталоните му все още бяха на възел и го спъваха, докато той крещеше след всеки удар.

Накрая, когато падна окървавен на земята, останал без дъх, Харл заби вилата в калта и извади дългия си нож от канията на колана си.

— Казах ти к’во ше напра’я, ако пак те фана с дъщеря ми — каза той, приближавайки се. — Кажи сбогом на топките си, момче.

Коуби се изцъкли от ужас.

— Не! — извика Рена, хвърли се на гърба на Харл и го омота с ръце и крака. — Бягай, Коуби! Бягай!

Харл изкрещя и двамата се сборичкаха. През целия си живот Рена бе вършила тежка работа и сега бе силна, но Харл се завъртя и я ритна, запращайки я право в стената на обора. Така й изкара въздуха и още преди тя да успее да си поеме нов дъх, баща й я блъсна отново. И отново. Захватът й се отпусна, той я хвана за ръката и я преметна на земята.

При удара болката избухна в Рена, но дори през замъгления си поглед тя видя как Коуби си вдига панталона и скача на коня си. Преди Харл да успее да си вземе вилата, той вече беше сритал Шишарка в хълбоците и препускаше надолу по пътя.

— За последен път те предупреждавам, момче! Стой далече от дъщеря ми или ня’а ти оставя и сантиметър, за да пикаеш.

— А на теб, момиченце — каза Харл, — вече ти обясних к’во пра’им тука на уличниците!

Той хвана Рена за косата и я завлече към къщата. Тя се разкрещя от болка, но все още беше зашеметена и не можа да направи нищо друго, освен да се запрепъва след него.

На половината път през двора тя осъзна, че въобще не вървяха към къщата. Харл я водеше към външния нужник.

— Не! — извика тя, пое болката от дърпането на косата си, заби крака в земята и се задърпа в другата посока. — Създателю, моля те! Не!

— Мислиш, че Създателят ще ти помогне, въпреки че прегрешаваш посред бял ден, тъй ли, момиче? — попита Харл. — Аз Му върша ядронската работа!

Той дръпна здраво и отново я повлече.

— Татко! Моля те! — проплака тя. — Обещавам да бъда послушна!

— Това обещание и преди сме го чували, момиче, и гле’й къде ни докара — отвърна Харл. — Тря’аше да го напра’я веднага, да съм сигурен, че ме вземаш на сериозно.

Той я блъсна здраво и Рена се стовари право върху пейката във външния нужник и си изкриви гърба. Тя пренебрегна болката и се хвърли напред, за да избяга, но Харл я удари с юмрук в лицето и всичко потъна в мрак.

Няколко часа по-късно Рена се съвзе. Отначало не знаеше къде се намира, но паренето в гърба й от удара в пейката и болката, която я заслепи, щом размърда лицето си, й припомниха всичко. Тя отвори очи с ужас.

Харл я чу да крещи и да блъска по вратата, отиде при нея и почука отривисто с костената дръжка на ножа по стената.

— Я тихо там! Т’ва е за твое добро!

Рена пренебрегна думите му и продължи да крещи и да рита по вратата.

— На твое място не бих правил така — каза Харл достатъчно силно, за да го чуе въпреки гюрултията. — Тея дъски и така са си достатъчно стари, а след залез на теб ще ти трябват здрави и читави. Продължа’ай да риташ и ще разместиш защитите.

Рена се укроти на мига.

— Моля те — проплака тя през вратата. — Не ме оставяй навън през нощта! Ще бъда послушна!

— Ядронски си права — каза Харл. — След тая нощ сама ще изгониш онова момче, ако дойде да те вика!

В малкия нужник беше горещо, а във въздуха се носеше гъстата смрад на изпражнения. Имаше отдушник, но Рена не смееше да го отвори от страх да не направи дупка в защитната мрежа. Мухи жужаха шумно над кацата за отпадъци под нескопосаната пейка.

Рена наблюдаваше през пролуките в дъските как светлината избледнява със залеза на слънцето. Тя продължаваше да се надява, да се моли Харл да се върне и да излезе, че е искал само да я сплаши, но когато и последната мъжделива светлина отмря, така стана и с надеждите й. Отвън започнаха да се надигат ядроните. Тя бръкна в джоба на престилката си и стисна за кураж гладките камъчета на огърлицата от Коуби.

Демоните се материализираха безшумно. Горещината от деня се издигаше над земята и според хорските приказки именно тя пренасяше демоните от Ядрото, а мъглявите им форми ей сега щяха да образуват нокти, люспи и зъби като бръсначи. Рена усещаше как сърцето й препуска в гърдите.

Пред вратата на нужника се чу сумтене. Рена замръзна и прехапа устна от страх, а насред тишината от своята неподвижност успя да долови шума на нокти, ровещи в пръстта на двора, както и бързите вдишвания на ядрон, усетил острия мирис на страха й.

Изведнъж демонът пропищя и се блъсна в защитите. Магията лумна с толкова ярка светлина, която влезе през процепите между дъските и освети нужника отвътре. Рена изпищя така силно, че се почувства, сякаш гърлото й ще се пръсне.

Защитите удържаха, но демонът не се спря. Чу се пляскане на кожести криле и от покрива дойде ново магическо припламване. Целият нужник се разтресе от удара и Рена изкрещя отново, а по нея се посипаха разместени от сблъсъка прахоляк и кал.

Въздушният демон не спираше да опитва, пищейки гневно срещу плячката, която бе толкова близо и същевременно толкова далече. Защитите всеки път отблъскваха демона, но тласъците разтърсваха нужника и старите дъски се противяха, скърцайки. Колко удара можеха да издържат?

Накрая ядронът се отказа. Рена чу плясъка на криле и заглъхващите му писъци, докато демонът се понасяше в друга посока, за да търси по-лесна плячка.

Но изпитанието не свърши тук. Не след дълго всички ядрони на двора доловиха миризмата й. Тя търпеше проблясъците на магията, докато огнените демони драскаха по дъските с малките си нокти, като в същия момент зъзнеше от студения въздух, в който се превръщаше огнената им плюнка заради защитите. По-ужасни бяха дървесните демони, които бързо прогониха останалите и така заблъскаха по защитите, че при всеки удар се разтърсваше цялата постройка. Рена усещаше всяко магическо припламване почти физически, а накрая се отпусна на пода, сви се на кълбо и зарида неудържимо.

Това сякаш продължаваше безкрайно дълго. След само Създател знае колко часа, Рена осъзна, че се моли защитите да пропаднат — както със сигурност щеше да стане преди края на нощта, — само и само да се сложи край на това. Ако можеше да събере силите да се изправи, сама би им отворила вратата да влязат.

Мина цяла вечност и Рена разбра, че вече няма сили дори да плаче. Лумтящата магия, писъците в нощта, смрадта от бъчвата за отпадъци, всичко това избледняваше, докато тя потъваше все по-дълбоко и по-дълбоко в първобитен страх, който бе така могъщ, че всички подробности изчезваха.

Лежеше свита на кълбо, всеки неин мускул беше стегнат, а сълзите течаха безшумно от широко отворените й очи, втренчени в мрака. Дъхът й излизаше на пресекулки, а сърцето й бе като птиче крилце. Ноктите й дълбаеха в дъските по пода, без мисъл за кървенето и трънчетата в кожата й.

Дори не забеляза, когато звуците и проблясъците спряха и демоните се върнаха в Ядрото.

Чу се тъпият удар от вдигащото се външно резе, но Рена не реагира, докато вратата не се отвори широко и не пусна ослепителната светлина на грейналото слънце. След часове взиране в тъмнината, слънцето запари на очите й и откъсна съзнанието й от липсата му. Тя вдиша дълбоко и се изправи скорострелно, закри очи с ръка и закрещя, докато не бе опряна към задната стена на нужника.

Харл я прегърна и поглади косата й.

— Няма, няма, момиче — прошепна той, докато милваше косата й. — Това ме нарани толкова, колкото и теб.

Той я притисна към себе си силно, но нежно, и залюшка наляво-надясно хлипащата си дъщеря.

— Точно така, момиче — продължи той. — Добре си поплачи. Изкарай си всичко.

Тя така и направи — държеше го здраво, докато се тресеше от мъка, и накрая се успокои.

— Мислиш ли, че сега можеш да ме уважаваш? — попита Харл, след като спокойствието й се позавърна. — Не ми се ще пак да ми се налага да го правя.

Рена закима с готовност.

— Обещавам, татко. — гласът й бе загрубял от пищенето.

— Добро момиче — каза Харл, вдигна я на ръце и я пренесе в къщата. Сложи я на собственото й легло и й направи горещ бульон. Поднесе й обяд и вечеря на дъска, която Рена лесно можеше да положи в скута си. Тя го виждаше да готви за пръв път в живота си, но храната беше топла и хубава, засищаща.

— Поспи си утре — каза той същата нощ. — Почини си и следобеда вече ще си свежа като краставичка.

Рена наистина се почувства по-добре на другия ден, а на следващия дори още по-добре. Харл не я посещаваше през нощта, а през деня не я пришпорваше в работата. Мина време и стана ясно, че Коуби няма да се върне. И без това няма смисъл, мислеше си Рена.

м.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ИСТОРИЯТА НА МАРИК

333 СЗ, ЗИМА

Тълпата се беше насъбрала около колибата на Лийша рано вечерта, докато небето все още бе изпълнено с лилаво и оранжево. Първо бяха само Дарси, Вика и чирачките им, а после се присъединиха Гаред и останалите дървари, нарамили защитените си брадви, както и Ърни и другите защитници в Хралупата заедно с чираците им. Роджър и Бен стъклодухачът пристигнаха малко по-късно. Прииждаха още и още, докато дворът не се напълни с народ, повече, отколкото Лийша можеше да си мечтае да приюти за вечерта. Някои си бяха донесли палатки, за да пренощуват там след урока.

Много от посетителите започнаха да нервничат, щом слънцето залезе, но имаха доверие на Лийша и силата на защитите й. Фенери осветяваха каменната маса в средата на събора.

Падна пълен мрак и няколко мъгляви фигури се просмукаха от земята, но веднага щом се материализираха ядроните побягнаха. Бяха се научили, че защитите на Лийша не им действат само като проста преграда.

Скоро след това пристигна Защитения, който вървеше до черния си жребец. На гърба на коня бяха преметнати труповете на няколко демона.

Защитниците бързо прекъснаха част от мрежата, колкото Защитения да вкара телата на ядроните. Дърварите поеха нещата, като пренесоха труповете върху каменната маса, докато защитниците възстановяваха мрежата.

— Не ти отне много време — обърна се Лийша към Защитения, когато приближи.

Той сви рамене.

— Поиска по един от всеки вид. Не беше голямо предизвикателство.

Лийша се ухили и взе защитените си скалпели.

— Внимание, всички — извика тя на път за дървесния демон, като се приготви да направи първия разрез. — Часът започна.

На сутринта имаше обща закуска за тези, които бяха останали в колибата. Дърварите си бяха тръгнали скоро след урока на Лийша начело със Защитения, възнамерявайки да затвърдят наученото, като го приложат на практика, но повечето хора бяха останали на сигурно място зад защитите й до сутринта.

Лийша заръча на чирачките си да сварят огромен казан с овесена каша, а тя сложи чай до котела. Раздадоха паници и чаши на гостите, които вече излизаха от палатките си и потъркваха сънливи очи след късното лягане.

Роджър стоеше на верандата на Лийша настрана от останалите и настройваше цигулката си.

— Не си от хората, които си седят самички — отбеляза Лийша, подаде му паница и седна до него.

— Не съм много гладен — каза Роджър и завъртя вяло лъжицата в купата.

— Кендъл ще се оправи — каза Лийша. — Бързо се възстановява и не вини никого за случилото се.

— А може би трябва — отвърна Роджър.

— Ти имаш уникален талант — рече Лийша. — Нямаш вина, че е труден за преподаване.

— Дали е такъв? — попита Роджър. Лийша го погледна странно, но той не поясни, а се обърна в другата посока и се загледа към двора. — Можеше да ми кажеш…

— Какво да ти кажа? — попита Лийша, въпреки че беше съвсем наясно.

— За теб и „Арлен“ — отвърна Роджър.

— Не разбирам как това ти влиза в работата — сряза го Лийша.

— Но любовните еликсири на Кендъл на теб ти влизат в работата, тъй ли? — сопна й се Роджър. — Може пък да се окаже, че преподаването ми не е толкова слабо. Може пък умът на момичето просто да е бил зает със сладки чайове, а не с демоните, както би трябвало да бъде.

— Не е честно — каза Лийша. — Мислех, че ти правя услуга.

Роджър й се озъби, а досега тази физиономия Лийша я беше виждала само в пантомимите му.

— Не, ти си мислела, че можеш да ме пробуташ на някое друго момиче, за да се почувстваш по-добре, понеже ти самата нямаш интерес към мен. Приличаш на майка си повече, отколкото си мислиш.

Лийша понечи да отговори, но не намери думи. Роджър остави паницата, закрачи напред с цигулката под брадичката си и засвири гневна мелодия, която би сподавила всеки опит на Лийша да го извика обратно при себе си.

Ядронското гробище беше в пълен хаос, когато Лийша и останалите се върнаха в градчето. Стотици хора, много от тях ранени и всичките до един непознати, изпълваха площада. Бяха мръсни, дрипави и прегладнели до смърт. Изтощени, те си почиваха в ужасни мъки на замръзналия калдъръм.

Пастир Джона тичаше напред-назад, крещеше нареждания на последователите си, които се опитваха да окажат подкрепа на нуждаещите си. Дърварите влачеха дънери до площада, за да има поне място, където хората да седнат, но задачата им сякаш бе непостижима.

— Слава на Създателя! — извика пастирът, щом ги съзря. Съпругата му Вика изтича напред, за да го прегърне, докато той бързаше към тях.

— Какво се е случило? — попита Лийша.

— Бежанци от крепостта Райзън — отвърна Джона. — Точно сутринта започнаха да се изсипват, няколко часа след съмване. И не спират да прииждат.

— Къде е Избавителя? — извика жена от тълпата. — Казаха, че е тук!

— Провалили са се защитите на целия град? — попита Лийша.

— Невъзможно — отвърна Ърни. — До Райзън има над хиляда селца и всичките поотделно са защитени. Защо ще бягат насам?

— Не избягахме от ядроните — рече познат глас. Лийша се обърна и се ококори.

— Марик! — извика тя. — Какво правиш тук?

Както винаги, вестоносецът изглеждаше отлично, но по лицето му имаше пожълтели белези, които косата и брадата му прикриваха само частично, а с единия крак леко накуцваше, докато приближаваше към тях.

— Направих грешката да остана през зимата в Райзън — отбеляза Марик. — Обикновено е добра идея. На юг студът не жили толкова силно.

Той се изхили безрадостно.

— Ама не и тая година.

— Щом не е заради демоните, какво се е случило тогава? — попита Лийша.

— Красианци — отвърна Марик и се изплю в снега. — Изглежда, на пустинните плъхове им е писнало да ядат пясък и са решили да погнат цивилизованите хора.

Лийша се обърна към Роджър.

— Намери Арлен — промърмори тя. — Кажи му да дойде на тайна среща в задната стаичка в „Хана на Смит“. Тръгвай веднага.

Роджър кимна и се изпари.

— Дарси, Вика — засуети се Лийша, — кажете на чирачките да разделят пострадалите и да ги пращат поред в лечебницата според сериозността на раните им.

Двете билкарки кимнаха и се втурнаха да изпълняват.

— Джона — каза Лийша, — накарай последователите си да вземат носилки от лечебницата и да помогнат на чирачките.

Джона се поклони и тръгна.

След като видяха, че Лийша дава указания, и други тръгнаха към нея. Дори Смит, градският говорител и ханджия, чакаше да чуе наставленията й.

— Можем да задържим храната още малко — каза му Лийша, — но тези хора се нуждаят незабавно от вода и топъл подслон. Издигни сватбените шатри и всички палатки, които намериш, а видиш ли свободна ръка, впрегни я да носи вода. Ако не идва достатъчно бързо от кладенците и потоците, слагай казани на огъня и ги пълни със сняг.

— Ще имам грижата — каза Смит.

— Откога цялата Хралупа скача по твое разпореждане? — попита ухилен Марик.

Лийша го погледна.

— Сега трябва да се погрижа за ранените, майстор Марик, но когато свърша, ще имам да ти задавам много въпроси.

— На твое разположение съм — отвърна Марик и се поклони.

— Благодаря ти — отвърна Лийша. — Ще помогнеш също, ако успееш да събереш другите водачи от групата ти, които биха могли да допринесат за разказа.

— Разбира се — каза Марик.

— Ще ги настаня в хана — предложи Стефни, жената на Смит. — Студено пиво и някой залък със сигурност ще ви бъдат от полза — обърна се тя към вестоносеца.

— Повече, отколкото си мислиш — отвърна Марик.

Наместваха се счупени кости и се лекуваха инфекции, много от които бяха причинени от спукани и нелекувани пришки по краката, тъй като хората бяха прекарали повече от седмица на път с ясното съзнание, че който изостане, го чака почти сигурна смърт. Не бяха малко тези от пътниците, които имаха и рани от ядрони, защото се бяха наблъсквали в зле затворени кръгове. Истинско чудо беше, че изобщо някакви хора са стигнали до Хралупата на Избавителя. Лийша разбра от разказите им, че много не са успели.

Сред бежанците имаше няколко билкарки, различни по ниво на уменията, и след един бърз преглед на състоянието им Лийша ги впрегна на работа. Нито една от жените не се оплака — такава беше съдбата на билкарките, да пренебрегват собствените си нужди заради тези на поверениците си.

— Никога нямаше да успеем, ако не беше вестоносецът Марик — рече една жена, докато Лийша обработваше измръзналите й пръсти. — Всеки ден избързваше напред с коня си и защитаваше лагери, където да нощуваме всичките, като дойдат ядроните. Ня’аше да изкараме и една нощ без него. Даже с лъка си отстрелваше елени и ни ги оставяше на пътя.

Докато Роджър се появи отново, най-сериозните рани вече бяха обгрижени. Лийша остави лечебницата под надзора на Дарси и Вика и го заведе в служебната си стая.

Щом се затвори вратата зад тях, раменете на Лийша се отпуснаха пред Роджър и тя най-накрая си позволи да покаже колко е изтощена. Беше късен следобед, а тя бе работила часове наред без почивка, беше лекувала пациенти и бе отговаряла на въпросите както на чирачки, така и на по-възрастните граждани. След няколко кратки часа вече щеше да се е стъмнило.

— Трябва да си починеш — каза Роджър, но Лийша поклати глава, напълни тас с вода и си наплиска лицето.

— Сега няма време за това — каза тя. — Намерихме ли подслон за всички?

— Едвам-едвам — отвърна Роджър. — Във всеки случай бежанците са повече от цялото население на Хралупата на Избавителя, умножено по две, а не се съмнявам, че утре ще пристигнат още. Хората са отворили домовете си за тях, но по пейките на пастир Джона в Свещения дом все още някои спят седнали, само и само да имат покрив над главата. Ако продължат по този начин, до края на седмицата всеки сантиметър от великозащитата ще бъде покрит с набързо разпънати палатки.

Лийша кимна.

— Утре ще се безпокоим за това. Арлен чака ли ни в „Хана“?

— Защитения е там — отвърна Роджър. — Не го наричай Арлен пред тези хора.

— Той така се казва, Роджър — отвърна Лийша.

— Не ме интересува — сопна й се Роджър и я изненада с ожесточението си. — Тези хора имат нужда да вярват в нещо по-могъщо от тях и точно сега това е той. Никой не те моли да го наричаш Избавител.

Лийша попремигна стреснато.

— Свикнала съм всички да ми ходят по свирката.

— Ами можеш да разчиташ, че аз никога няма да го направя — заяви Роджър.

Лийша се усмихна.

— Не бих и искала да е другояче. Ела. Да отидем да се видим със Защитения.

Общото помещение в „Хана на Смит“ вече се пукаше по шевовете, когато пристигнаха Роджър и Лийша, въпреки че новата странноприемница беше два пъти по-голяма в сравнение с миналата година, когато старата бе изгоряла.

Смит им кимна на влизане и им посочи с глава задната стаичка. Те побързаха през тълпата и се наведоха, за да минат през тежката врата.

Защитения беше в стаята и крачеше напред-назад като животно.

— Би трябвало да съм навън да търся други оцелели, преди да се е стъмнило, а не да чакам за събрание на съвета — каза той.

— Ще бъдем възможно най-бързи — успокои го Лийша, — но ще е най-добре, ако го направим заедно.

Защитения кимна, ала Лийша виждаше нетърпението в свитите му юмруци. Смит влезе миг по-късно, въвеждайки Марик и Стефни, пастир Джона, Ърни и Илона.

Марик зяпна Защитения, въпреки че качулката му бе вдигната, а татуираните му ръце бяха скрити под широките ръкави на робата му.

— Ти ли си… той? — попита Марик.

Защитения свали качулката си и разкри изрисуваната си кожа. Марик ахна.

— Говорят, че ти си Избавителя, така ли е? — попита Марик.

Защитения поклати глава.

— Просто човек, който се е научил да убива демони.

Джона изсумтя.

— Да не ти се е запречило нещо в гърлото, пастире? — попита Защитения.

— Предишните Избавители никога не са се кръщавали сами така — отбеляза Джона. — Тази титла винаги им е била давана от други.

Защитения го изгледа навъсено, но пастирът само сведе глава.

— Май няма значение — каза Марик, въпреки че звучеше малко разочарован. — Не съм очаквал да имаш ореол или нещо подобно.

— Какво се е случило? — попита Защитения.

— Преди дванайсет дни красианците завзеха крепостта Райзън — каза Марик. — Дошли са през нощта, заобиколили са селцата и са убили стражите на стената. На зазоряване са отворили широко портите към града. Още си бяхме в леглата, когато е започнало клането.

— Дошли са през нощта? — попита Лийша. — Как е възможно това?

— Имат защитени оръжия като вас в Хралупата и убиват демони — отвърна Марик. — Говорят, сякаш нищо друго на тоя свят не е по-важно от избиването на демони, а превземането на Райзън било просто заигравка, искали да си уплътнят времето, докато дойде нощта.

— Продължавай — настоя Защитения.

— Ами беше ясно — започна Марик, — че основната им цел са централните житници, защото превзеха първо тях. Воините им убиваха всеки, който им се изпречеше, и налягаха всяка жена, която им изглеждаше достатъчно голяма, за да е прокървила.

Той погледна жените наоколо и се изчерви.

— Много добре знаем на какво са способни мъжете, когато могат да минат безнаказано — каза Илона с огорчение. — Продължавай да разказваш, вестоносецо.

Марик кимна.

— Трябва да са избили хиляди през онази първа сутрин, а портите на града използваха, за да задържат нас, останалите, вътре. Пребиха ни, вързаха ни заедно и ни завлякоха като добитък в складовете.

— Как избягахте? — попита Защитения.

— Отначало не мислех, че някой от пустинните плъхове знае и дума от езика на цивилизацията — отвърна Марик. — Аз самият знам няколко на пустинния език, които прихванах от други вестоносци, но са най-вече псувни и не са много удачни за започване на разговор. Мислех, че е свършено с мен, но след ден дойде един дебелак, който говореше тесанския, като че ли му е роден. Събра кралските особи, земевладелците и майсторите и отведе всички при красианския херцог. Аз бях сред тях.

— Видял си водача им? — попита Защитения.

— О, да, определено видях гадното копеле — отвърна Марик. — Заведоха ме, вързан и пребит, при него, а тоя като чу, че съм защитник, ме пусна, все едно нищо не е било. Даже ми даде кесия жълтици за неудобството! Мисля, че искаше да ме впрегне да ги науча на нашите защити, но на следващата сутрин вече бях прескочил стената и се бях омел от града.

— Техният водач — настоя Защитения. — Как беше облечен?

Марик запремига.

— Отворена бяла роба и парцал за глава — каза той, — с черно отдолу. Каквото носят воините им. Имаше и корона. Така разбрах, че е херцогът им.

— Корона? — попита Защитения. — Сигурен ли си? Да не е имал просто скъпоценен камък на тюрбана?

Марик кимна.

— Убеден съм. Беше златна, покрита със скъпоценни камъни и защити. Проклетото нещо трябва да е струвало повече от короните на всички други херцози, взети заедно.

— А този херцог говореше ли нашия език? — попита Защитения.

— По-добре от някои анжиерци, които познавам — отвърна Марик.

— Как се казваше? — попита Защитения.

Марик сви рамене.

— Май никой не му каза името. Всичките го наричаха с някаква пустинска дума. Шамака или нещо подобно. Реших, че значи „херцог“.

— Шар’Дама Ка? — попита Защитения.

— Точно — кимна Марик. — Това беше.

Защитения изруга шепнешком.

— Какво има? — попита Лийша, но той я пренебрегна и се приведе към вестоносеца.

— Беше ли някъде толкова висок? — каза той и сложи ръка над главата си. — С напомадена раздвоена брада и орлов нос?

Марик кимна.

— Носеше ли защитено копие? — продължи Защитения.

— Всички носеха такива — отвърна Марик.

— Неговото е по-запомнящо се — каза Защитения.

Марик отново кимна.

— Беше чист метал, от върха до края. Покрито с издълбани защити.

Защитения нададе такъв свиреп рев, че дори Марик, който никак не се плашеше лесно, отстъпи назад.

— Какво има? — повтори Лийша.

— Ахман Джардир — отвърна Защитения. — Познавам го.

— Какво значи това? — попита тя, но Защитения махна с ръка, пренебрегвайки въпроса.

— Сега това няма значение — отвърна той и се обърна пак към Марик. — Продължавай. После какво стана?

— Както вече казах, изкатерих стената и избягах от града веднага щом ме пуснаха на свобода — обясни Марик. — Селцата, през които минах, вече бяха наполовина обезлюдени, докато стигна до тях. Когато са научили вестта за нападението, по-умните са хванали каквото могат и са потеглили на път още преди да изсъхне кръвта по калдъръма на основния град. Останали са тези, които не са имали сили да пътуват или ги е било страх от нощта. Мисля, че повечето бяха останали, но и така по пътищата имаше десетки хиляди… Купих си кон от един стар чешит, който бе останал, и отпраших напред. Скоро след това настигнах хората по пътя. Групите бяха прекалено големи, за да останат заедно. Никой град нямаше да поеме толкова много. Повечето отидоха в Лактън и селцата му, където всеки с кукичка и връв може да напълни стомаха, но жонгльорите преливаха от истории за теб — той посочи Защитения — и тези, които повярваха, че ти наистина си Избавителя, дойдоха и се струпаха тук. Аз трябваше да се върна в Анжие и да докладвам на херцога, но не можех току-така да оставя хората на пътя с толкова малко защитници, така че им предложих услугите си.

— Сторил си добро дело, Марик — похвали го Лийша и докосна ръката му. — Тези хора никога нямаше да се справят без теб. Иди и си почини в общото помещение, докато ние обсъдим новините ти.

— Запазил съм ти стая на горния етаж — допълни Смит. — Стефни ще ти я покаже.

Защитения вдигна качулката си веднага щом вестоносецът излезе.

— Дневната светлина замира. Ако на пътя има и други, трябва да се уверя, че ще видят утрото.

Лийша кимна.

— Вземи Гаред и всички дървари, които могат да яздят.

— Слагай си наметалото — нареди Защитения на Роджър. — Идваш с нас.

Роджър кимна и те се запътиха към задния изход.

— Ще ти трябват защитници — рече Ърни, като бутна назад очилата си с телени рамки и стана от мястото си. — И аз идвам.

Илона веднага скочи и го сграбчи за ръката.

— Нищо подобно няма да правиш, Ърнал.

Ърни запремига.

— Все се оплакваш, че не съм достатъчно смел. Сега пък искаш да се скрия точно когато хората имат нужда от помощта ми, така ли?

— Нищо няма да ми докажеш, ако се самоубиеш по тоя начин! — скастри го Илона. — Не си се качвал на кон от години.

— Тя има право, татко — включи се Лийша.

— Ти не се меси — отвърна Ърни. — Може целият град да ти ходи по свирката, но аз все още съм ти баща.

— Няма време за това — рече Защитения. — Идваш или не?

— Не — твърдо заяви Илона.

— Идвам — заяви Ърни, издърпа ръката си от хватката й и последва другите мъже навън.

— Този глупак! — изкрещя Илона, щом вратата се затръшна.

Всички останали се спогледаха.

— Стойте тук, колкото искате — каза Смит, — аз трябва да се връщам отпред.

Той, Стефни и Джона бързо се изнизаха един след друг и оставиха Лийша сама в стаята с гневната й майка.

— Той ще се оправи, мамо — успокои я Лийша. — Не може да е в по-голяма безопасност, отколкото с Роджър и Защитения.

— Той е крехък човек! — възкликна Илона. — Не може да язди с младите, а и ще умре от студ! Така и не се оправи напълно след миналогодишната зараза!

— Ама, майко — изненада се Лийша, — звучиш, сякаш наистина те е грижа.

— Я да не ми говориш с тоя тон — сопна й се Илона. — Разбира се, че ме е грижа. Той ми е съпруг. Ако знаеше какво е да си омъжена почти трийсет години, нямаше да говориш подобни глупости.

Лийша изпита силно желание и тя да й се сопне, да й се разкрещи за всички ужасни неща, които майка й бе причинявала на баща й, сред които не на последно място бяха и многократните забежки с бащата на Гаред, Стийв, но искреността в гласа на Илона я спря.

— Права си, мамо. Извинявай — рече тя.

Илона примигна.

— Права ли? Да не би да каза току-що, че съм права?

— Да, така беше — усмихна се Лийша.

Илона разтвори обятията си.

— Прегърни ме сега, дете, докато още трае моментът.

Лийша се разсмя и я стисна в прегръдките си.

— Той ще се справи — промълви Лийша заради майка си, колкото и заради себе си.

Илона кимна.

— Права си, разбира се. Може да изглежда като истинско чудовище, но няма демон, който да се изпречи на татуирания ти приятел.

— Ех, и двете да сме прави в една и съща нощ, а пък татко да не е тук, за да види — затюхка се Лийша.

— Никога няма да повярва — съгласи се Илона. Тя докосна очите си с кърпичка, а Лийша се направи, че не я е видяла.

— А това ли е онзи Марик, по който така си падаше преди? — попита Илона. — Онзи, с когото избяга за Анжие?

— Никога не съм си падала по него, майко — увери я Лийша.

Илона й се присмя.

— Тия тъпчиплевелски истории ги разправяй на някой, дето не те познава. Целият град знаеше, че го искаш, въпреки че беше прекалено превзета, за да направиш нещо по въпроса. И защо пък не? Красив е като вълк, че и вестоносец на всичкото отгоре. Всяка жена би видяла, че е истински мъж. Защо, мислиш, Гаред ревнуваше толкова от Марик?

— Гаред ревнуваше от всичко, мамо — каза Лийша.

Илона кимна.

— Същият като баща си е: мъж с прости разбирания, подвластен единствено на страстите си.

Усмивката й издаваше копнеж и Лийша осъзна, че майка й си мисли за първата си любов Стийв, починал миналата година по време на заразата в Хралупата на дърваря, когато защитите не бяха издържали.

— Онзи Марик, който видях, докато бяхме сами на пътя, не беше много по-различен — каза Лийша.

— А ти използва билкарските си номера за да го държиш настрана от себе си — предположи Илона, — вместо да се възползваш от тази идеална възможност да си направиш кефа с някой на същия акъл.

Това си беше направо вярно. Лийша тайно му беше дала специални билки, за да изгуби потентността си и да не може да се възползва от нея по пътя.

— Както ти би направила? — попита Лийша, неспособна да премахне ядната нотка от тона си.

— Да — отвърна Илона, — и защо пък не? Има си причина полите да се вдигат. Жените си имат нужди там долу точно както мъжете. Не се залъгвай, че не е така.

— Знам това, мамо — отвърна Лийша.

— Знаеш го — съгласи се Илона — и пак си връзваш фустите на възел и си мислиш, че като си отказваш сама на себе си, това някак си те прави героиня. Как можеш да лекуваш всяко тяло в Хралупата, а да не разбираш нуждите на своето собствено?

Лийша не отговори. Майка й четеше мислите й и ги представяше по най-разстройващия начин.

— Трябва да отидеш да поговориш с Марик, докато останалите ти ухажори са извън града — посъветва я Илона. — Годините и нещастието така са го очукали, че от тях е излязъл цял герой. Отвън народът не спира да го възпява. Може би пък сега ще ти е по̀ по вкуса.

— Не знам… — отвърна Лийша.

— О, хайде, върви! — пришпори я Илона. — Занеси му един поднос с храна горе в стаята и си поговори с него. Не е казано, че точно тая вечер трябва да му пуснеш — тя се усмихна и й смигна. — Макар че ако го направиш, ще си изкараш вечерта много по-добре, отколкото ако се тормозиш за проблеми, които ще си ги има и на сутринта.

Лийша се засмя въпреки нежеланието си и отново прегърна майка си.

Няколко пъти минаха покрай останки от клане — тела, сами или по много, разкъсани от ядрони, след като нощта е сварила хората без подслон.

Защитения ругаеше касапниците и пришпорваше Здрачен танцьор още по-здраво, без да си прави труда да спира след първата. Тези зад него, дори Гаред и дърварите, нямаха опит в ездата и изоставаха след могъщия жребец, но това не го интересуваше. На пътя имаше бежанци, прогонени от домовете им заради Ахман Джардир, когото Защитения с цялата си глупост бе наричал свой приятел. Сега трябваше да намери и опази колкото се може повече от тях, преди да се спусне нощта.

Обаче щеше да държи Джардир отговорен за всеки изгубен живот. Ядрото да го погълне, ако не го направи!

След повече от час бясна езда той се натъкна на голяма група бежанци. Смрачаващото се небе се беше наляло с цвят, но хората все още се мъчеха над защитите си. Бяха изписали магическите символи върху дъски, но мястото, което трябваше да обезопасят, имаше неправилна форма и мрежата беше изкривена.

Той запрепуска до ръба на мрежата, дръпна рязко поводите на Здрачен танцьор и скочи на земята с комплекта си за защитаване. Щом го видяха, хората се развикаха, но той не им обърна внимание, тъй като се бе съсредоточил върху проверката на защитите им.

— Това е той — прошепна един от защитниците на друг. — Избавителя.

Защитения пренебрегна думите му, насочил вниманието си единствено към належащата задача. Обърна или завъртя някои от защитите, за да се подредят правилно спрямо останалите, но много други промени с въглен или направо нарисува нови на гърба на дъските.

Около него се насъбираше тълпа. Хората се хващаха един за друг и си шушукаха, втренчени в татуираните му ръце, докато се опитваха да надзърнат под качулката. Никой обаче не смееше да го доближи и работата му вървеше необезпокоявано. Когато придружителите му го настигнаха най-накрая, Ърни слезе непохватно от коня си, за да помогне. Роджър и останалите застанаха отбранително между него и тълпата.

— Избавителю! — викна му една жена.

Защитения погледна към нея и видя, че се бореше напразно с ръцете стволове на Гаред, за да стигне до него, а очите й пламтяха с фанатична жар. Той се върна към работата си.

— Моля ви! — извика жената. — Сестра ми все още е на пътя!

При тези думи Защитения веднага вдигна поглед.

— Поеми защитаването — нареди той на Ърни. — Подбери от защитниците им колкото ти трябват. Оставям ви двама стрелци, за да ви спечелят време, докато свършите.

Ърни преглътна тежко, но кимна и извика райзънските защитници, които досега бяха стояли настрана заедно с останалите бежанци.

— Пусни я — каза Защитения на Гаред, щом отиде при тях двамата.

Гаред веднага се подчини, а жената падна на колене пред Защитения и се хвана за краката му.

— Моля ви, Избавителю — каза тя. — Сестра ми е бременна. Прекалено късна бременност, че да се качи на кон. Тя и старите ни родители не можеха да поддържат темпото на групата и затова съпрузите ни ме помолиха да избързам напред с децата, а те ще продължат с по-бавна крачка.

— И още не са ви настигнали — довърши Защитения вместо нея.

— Почти се е стъмнило — проплака жената върху краката на Защитения, стиснала края на робата му. — Моля ви, Избавителю, спасете ги!

Защитения се пресегна към нея, сложи ръка на брадичката й и внимателно я издърпа на крака.

— Аз не съм Избавителя — рече той, — но се заклевам, че ще направя каквото мога, за да спася семейството ти.

Той се обърна към Гаред.

— Избери двама стрелци, които да останат с Ърни, докато довършат защитите — нареди той. — Останалите идвате с мен.

Гаред кимна и след броени секунди те изхвърчаха от лагера в още по-бесен галоп отпреди.

Беше се мръкнало, когато ги намериха — петима души, както ги бе описала отчаяната жена. Стояха в миниатюрен импровизиран кръг, наобиколени от десетки ядрони. Огнени демони плюеха пламъци, а въздушни се спускаха от небето. Имаше дори каменен демон, който се извисяваше над останалите.

Всеки път щом демоните удареха и мрежата лумваше съживена, Роджър виждаше дупките в тъканта й. Дупки, достатъчно големи, за да се вмъкне демон.

Двамата млади мъже стояха при дупките и мушкаха демоните с вили, за да ги прогонят, докато възрастната двойка обгрижваше очевидната причина да изостанат.

Младата жена в средата на кръга раждаше.

Защитения изръмжа, срита жребеца още по-здраво и изпревари останалите. Захвърли робата си, която се понесе след него към земята. Гаред и дърварите нададоха вик и последваха примера му, като извадиха защитените си брадви, докато препускаха към стълкновението.

Защитения пришпори Здрачен танцьор право към каменния демон и магическите метални рога на коня, заварени за бронята му, изпращяха от мощ, щом пронизаха черната черупка на корема на демона. Демонът залитна назад, а Защитения скочи от коня си и яхна създанието, хващайки се за един от рогата му. Двамата се понесоха към земята, докато Защитения удряше ядрона във врата с татуираните си юмруци.

После се изправи на мига и нападна огнен демон, като му откъсна долната челюст. В този момент пристигнаха и дърварите, които с магически щитове препречиха пътя на огнени струи, а след това тръгнаха да съсичат демони, сякаш бяха дървета.

Уонда и стрелците постъпиха другояче — спряха конете си на няколко десетки метра по-назад и започнаха да целят въздушните демони, изпълнили небето. Създанията се сгромолясваха едно след друго със стърчащи перести стрели от кожестите им тела.

Роджър се смъкна от коня си и го остави при стрелците, взе цигулката и засвири на бегом към малкия кръг. Почти като непрозримите наметала на Лийша, музиката му го правеше едва ли не невидим за ядроните, докато си проправяше път през редиците им, но сега нямаше нужда да върви бавно. След секунди влезе в кръга и смени мелодията с пронизителните звуци, които щяха да отпъдят демоните от малкото семейство.

Младата жена крещеше, а край тях бушуваше битка и демонска сукървица се плискаше навсякъде в нощния въздух. Родителите правеха всичко по силите си, за да осигурят някакви удобства на дъщеря си, но от неумелите им движения си личеше, че нямат представа как да й помогнат с раждането.

— Тя има нужда от помощ! — извика Роджър. — Трябва да я заведем при билкарка!

Защитения се отскубна от боя с демоните и само след миг беше вече при Роджър. Дойде само по препаска, покрит с татуировки и демонска сукървица. Райзънците се отдръпнаха от страх, но момичето бе толкова напреднало в раждането, че дори не го забеляза.

— Донеси ми кесията с билките — нареди Защитения, като коленичи до момичето и я прегледа с изненадващо внимателна ръка. — Водите й са изтекли и контракциите наближават. Няма време да я водим при билкарка.

Роджър изтича отвън при Здрачен танцьор, но жребецът беснееше, докато тъпчеше два огнени демона в калната киша. Роджър се загърна със защитеното си наметало и отново хвана цигулката. Както ядроните, така и конят откликнаха на особената магия на Роджър и след миг жребецът вече стоеше спокойно, а Роджър взе безценната билкарска кесия.

Занесе я на Защитения, който веднага стри билки на прах и ги смеси с вода. Семейството на момичето стоеше настрана и наблюдаваше с ужас сцената, докато дърварите громяха демони от всички страни.

— Разбираш ли от тези неща? — нервно попита Роджър, когато Защитения поднесе отварата към устните на стенещата жена.

— Шест месеца съм чиракувал при билкарка като част от обучението за вестоносец — отвърна Защитения. — Виждал съм как става.

— Виждал си?! — попита Роджър.

— Искаш ли ти да го направиш? — попита Защитения и го погледна.

Роджър пребледня и поклати глава.

— Тогава почвай да свириш с проклетата цигулка и задръж демоните настрана, докато свърша с това.

Роджър кимна и отново опря лъка в струните.

Часове по-късно, заедно със звуците на отдавна замрялата битка, пронизителен писък разкъса нощта. Роджър погледна крещящото бебе и се усмихна.

— Сега, като я избави от бремето, вече няма да има отърване от прякора ти — каза той.

Защитения му се намръщи, а Роджър се разсмя.

Лийша пренесе димящия поднос нагоре по стълбите на Смитовия хан с нервно туптящо сърце. Вече два пъти бе мислила да се отдаде на Марик, чиято хубост и остроумие не можеше да отрече. И двата пъти обаче характерът на Марик я бе отблъсвал точно в ключовия момент, карайки я да се чувства, сякаш нейните нужди са на второ място след неговите, ако изобщо би ги имал предвид.

Но майка й отново се оказа права. Често й се случваше дори когато използваше своята проницателност само за да нарани останалите. На Лийша й бе омръзнало да бъде сама, а дълбоко в себе си знаеше, че Арлен никога няма да запълни празнотата й. Не за пръв път й се прииска да види Роджър в тази светлина, но това беше невъзможно. Тя го обичаше, но нямаше никакво желание да сподели леглото си с него. Марик беше показал на райзънци, че е човек, на когото може да се разчита в тежки времена. Май беше дошло време тя да загърби отминалите му прегрешения.

Подръпна роклята си, за да изглади гънките, но след това се почувства глупаво, че го е направила, и почука на вратата му.

— Да? — попита Марик, докато отваряше вратата. Беше без риза, току-що излязъл от коритото с гореща вода в стаята си и кожата му още беше влажна. Опули се, щом съзря Лийша.

— Не исках да те безпокоя — извини се Лийша. — Просто си помислих, че една гореща вечеря би ти се отразила добре преди лягане.

— Аз… Да, разбира се — отвърна Марик, грабна туниката си и я навлече. Лийша гледаше настрани, докато той се обличаше, но образът на мускулестото му тяло не се изпари веднага от съзнанието й.

Марик взе подноса и вдъхна силно аромата на храната, докато я отнасяше към малката масичка и стола до леглото. Вдигна капака и намери едро, димящо парче месо, пропито със собствените си сокове, върху пикантни картофки и прясно сварени зеленчуци.

— Храната в Хралупата на Избавителя скоро ще свърши — каза Лийша, — но запасите на Смит ще издържат поне тази нощ.

— Леглото ми се стори достатъчно великолепно, тъй като близо две седмици лежах в снега — каза Марик. — Но това вече е дар от самия Създател.

Той захапа месото и Лийша изпита странно удовлетворение, докато го гледаше как яде храната, приготвена от самата нея. Макар сега да й беше далечно, бе изпитала подобно чувство с Гаред, когато още като обещани му бе сготвила за пръв път. Сякаш се бе случило преди векове, в някакъв друг живот.

— Страшно вкусно! — възкликна Марик, след като приключи и избърса уста с ръкава си.

— Това е скромният ми израз на благодарност за това, което си направил — отвърна Лийша. — Повел си тези хора към убежище точно когато са били най-безпомощни.

— Въпреки че те предадох, когато ти беше в подобно положение? — попита Марик.

Лийша го погледна с изненада.

— Миналата година — рече Марик, — когато заразата бе нападнала Хралупата и ти се нуждаеше да стигнеш до дома. Аз определих… нечестна цена за услугите си.

— Марик… — нежно започна Лийша.

— Не, чуй ме — каза Марик. — Когато потеглихме по пътя за Анжие онзи първи път, толкова бях хлътнал по теб, че вече си представях как след година ще отглеждаме децата си. Но тогава, в палатката, когато не можах да… бъда мъж с теб, аз…

— Марик… — повтори Лийша.

— Това ме влуди — продължи Марик. — Чувствах се, сякаш имах нужда да се махна от теб, обаче когато това стана, мислите ми все се връщаха към теб, дори когато… спях с други жени.

Той извърна поглед.

— Но щом те видях отново — продължи той, — аз се почувствах толкова… твърд и ми се прииска бързо да си върна за предишните неуспехи, преди нещо друго да ми е попречило. Не беше честно спрямо теб и аз съжалявам за това.

Лийша сложи ръка на лакътя му.

— Аз не съм дете — рече тя. — Виновна съм колкото теб за случилото се.

В думите й се криеше повече истина, отколкото той щеше някога да узнае. В същия миг тя се ужаси от собствените си действия. Тогава й се бяха сторили толкова справедливи, но всъщност тя го бе упоила и използвала за собствена изгода, оставяйки го с дългогодишни белези от цялото изпитание. Може би Роджър имаше право и тя наистина приличаше на майка си повече, отколкото предполагаше.

— Мило е, че го казваш — каза Марик и стисна ръката й, — но и двамата с теб знаем, че не е така. Радвам се, че си успяла да стигнеш до дома си — допълни той, — и то без да ти се налага да се отказваш от целомъдрието си.

Лийша се беше приближавала все повече към него, но при тези думи се отдръпна, защото всъщност целомъдрието й бе отнето насила по време на пътуването. Бяха я нападнали разбойници поради липсата на добър придружител. Всичко това заради нетърпението на Марик и неспособността му да мисли за другите, а не за себе си.

Марик, изглежда, не забеляза промяната в изражението й. Той се подсмихна и поклати глава.

— Не мога да повярвам, че сега въртиш Хралупата. Какво се случи с нежното момиченце, което караше всеки мъж да се обръща след него? За една нощ си станала вещицата Бруна. На бас, че сега и ядроните се плашат от теб.

Вещицата Бруна? Така ли гледаха хората на нея? Самотната старуха, която тормозеше и плашеше всички в града? В това ли се бе превърнала, след като й бяха отнели целомъдрието?

Майка й също бе усетила промяната. Беше крайно време — бе й казала Илона, — така че, вярвам, е било по-добре и за теб.

Лийша разтърси глава, за да я прочисти, усещайки, че моментът, който щяха да споделят, се изплъзваше.

— Какво смяташ да правиш сега? — попита тя. — Ще ни помогнеш ли да издирим още оцелели по пътя или направо смяташ да отведеш групата си бежанци към Анжие?

Марик я погледна изненадано.

— Нито едно от двете.

— Какво искаш да кажеш?

— Сега, след като райзънци са на сигурно място, мисля, че е време да продължа нататък — поясни Марик. — На херцога му трябват вести за красианското нападение, а тези хора вече ме забавиха достатъчно.

— Забавиха ли? — попита Лийша. — Животът им е зависел от теб!

Марик кимна.

— Не можех да ги оставя на пътя без убежище, но те вече имат такова. Аз не съм райзънец. Повече отговорности към тях нямам.

— Но Хралупата на Избавителя не може да поеме толкова много народ! — викна Лийша.

Марик сви рамене.

— Ще кажа на херцога. Това ще бъде негов проблем.

— Те не са проблем, Марик, те са хора! — сряза го Лийша.

— Какво очакваш да направя? — попита Марик. — Да прекарам остатъка от живота си, грижейки се за тях? Вестоносците не правят така.

— Е, тогава се радвам, че не сме отглеждали деца заедно — сопна му се Лийша. — Приятно спане, вестоносецо.

Тя взе подноса и си тръгна, тръшвайки вратата след себе си.

— Какво ще правим? — попита Смит. Лийша беше свикала късен градски съвет, за да обсъдят признанието на Марик, че оставя бежанците в Хралупата на Избавителя и че още сутринта продължава сам напред.

— Ще ги приемем, разбира се — отвърна Лийша. — Ще отворим домовете си за тях, докато не им помогнем да построят свои. Не можем просто да ги оставим без храна и подслон.

— Великозащитата няма да побере толкова много нови къщи — отбеляза Смит.

— Значи ще направим нова — отвърна Лийша. — Разполагаме с близо две хиляди работни ръце и километри гора за суровина.

— Не че искам да тъпча защитите — намеси се Дарси, — ама как точно ще изхраним толкова много народ посред зима? Ако продължат да напират, скоро всичките ще захрупаме сняг.

Лийша също бе мислила по този въпрос.

— Всяка млада жена в Хралупата вече стреля с лък. Ще ги впрегнем да ловуват, а момчетата ще залагат капани.

— Това няма много да помогне — рече Вика.

Лийша кимна.

— Корковият плевел може да е корав и горчив, но е достатъчно хранителен и расте почти навсякъде целогодишно. Дайте на по-малките деца да го събират, а аз ще измисля начин да го готвим и подправяме в големи количества. Ако и това не стигне, има ядливи кори и даже насекоми, които биха напълнили гладния корем.

— Плевели и насекоми ли? — попита Илона. — Нали няма да молиш хората да ядат буболечки?

— Грижа се да не умрат от глад, майко — отвърна Лийша. — Сама бих седнала пред тях да ям буболечки за пример, ако това ще помогне.

— Ама аз за теб не се притеснявам — увери я Илона, — само не очаквай да те последвам.

— На теб се пада друга роля — каза Лийша.

Илона я изгледа.

— Не мисли, че ще превърна къщата си в странноприемница за всеки скитник, който дойде.

Лийша въздъхна.

— Майко, стъмва се. Най-добре си отивай вкъщи. Ще говорим на сутринта.

Останалите приеха това като край на срещата и един подир друг заизлизаха от стаята след Илона, докато Лийша не остана сама със Стефни.

— Не се тормози — каза й Стефни. — Сигурна съм, че майка ти би свършила с радост своята част, ако в дома й идват само райзънците с най-големите кочани.

Лийша я изгледа свирепо.

— Майка ми не е единствената жена в града, нарушила брачната си клетва — припомни й тя.

Най-младият син на Стефни, Кийт, който вече гонеше двайсетте, не беше от Смит, а от бившия местен пастир Майкъл. Смит, както и останалите от града все още не знаеха, но Бруна, акушерката на детето, бе разбрала още в самото начало.

— Не си прави илюзии, че тайните на Бруна умряха заедно с нея — предупреди я Лийша. — Задръж си лицемерието за себе си.

Стефни пребледня и кимна смирено. Лийша изсумтя, развеселена от начина, по който Стефни изприпка от стаята, но изведнъж се сепна и осъзна, че звучи точно като Бруна.

Мина повече от седмица, откакто Марик си хвана пътя — на фона на радостните викове и хвалебствията, идващи от онези, които изоставяше, — преди Защитения и Роджър да се завърнат. Ърни и дърварите се бяха прибрали в града през първите няколко дена, като всеки от тях водеше групи от бежанци. Защитения и Роджър обаче бяха продължили търсенето още по-далече и тези, които идваха в Хралупата, разказваха за срещите си с тях.

Лийша се гордееше с Арлен и Роджър, защото спасяваха животи, но толкова много хора бяха надошли, че когато двамата пристигнаха, тя вече бе загубила надежда, че ще успее да изхрани всички със или без плевелите и буболечките.

— Почти стигнахме Райзън, но повече не посмяхме да доближим — каза Роджър над чаша горещ чай в колибата на Лийша още същия ден, когато се прибраха. — Мисля, че открихме всички, които са поели по пътя, но е възможно да има и такива, решили да минат напряко. Красианците вече са се установили там и даже са пуснали постоянни патрули по пътя.

— Само временно са се установили — намеси се Защитения. — Съвсем скоро ще потеглят пак.

— Обратно към проклетата пустиня, надявам се — каза Роджър.

Защитения поклати глава.

— Не. Ще завладеят Лактън, а после ще се отправят на север и ще тръгнат право към Хралупата.

Лийша усети как лицето й изстива, а Роджър изглеждаше, сякаш ще му прилошее.

— Откъде би могъл да знаеш това? — попита тя.

— Красианците вярват, че Каджи, първият Избавител, е обединил племената на Красия и ги е повел навън от пустинята, след което прекарал две десетилетия в завладяване на северните земи — обясни Защитения. — Наричал го е Шарак Слънце, Дневната война, а мъжете мобилизирал за Шарак Ка, великата свещена война срещу демонския род. Ако Ахман Джардир се мисли за възкръсналия Избавител, той ще се опита да последва стъпките на Каджи.

— Какво ще правим? — попита Лийша.

— Ще построим укрепления — каза Защитения. — Ще се бием, колкото и да настъпват.

Лийша поклати глава.

— Не. Няма да участвам в това. Тук не става въпрос за избиване на демони, Арлен. Тези са човешки същества.

— Мислиш, че не знам това ли? — попита Защитения. — Сред красианците имам и приятели, Лийша! Ти можеш ли да кажеш същото за себе си?

Лийша го погледна поразена, но се осъзна и поклати глава.

— Не се самозаблуждавай — рече Защитения с по-тих глас, но с не по-малко жар, — красианците вярват, че всеки северняк е по-долен и от най-низшите сред тях. Правят се на милостиви пред по-влиятелните, понеже могат да ги използват за целите си, но подобни отстъпки за простолюдието няма да има. Ще убият или поробят всеки, който не се закълне в пълно подчинение на Джардир и Евджаха. Налага се да се бием.

— Можем да се оттеглим към Анжие — предложи Лийша. — Да се скрием зад стените на града.

Защитения поклати глава.

— Не бива да им отстъпваме територия. Познавам ги. Ако им покажем страха си и се оттеглим, ще решат, че сме слаби, и само ще засилят атаката си.

— И все пак не ми харесва — каза Лийша.

Защитения сви рамене.

— Дали ти харесва, или не, няма никакво значение. Добрата новина е, че не ми се вярва да имат повече от шест хиляди воини на възраст за бой. Лошата новина е, че и най-непохватните от тях могат да надвият които и да са трима дървари, а когато бъдат готови да потеглят, ще са мобилизирали войски от хиляди райзънски роби.

— И как според теб ще преборим всички тях? — попита Роджър.

— Като се обединим — отвърна Защитения. — Сега трябва да започнем диалог с Лактън, докато линиите за комуникация все още са чисти, и да отправим молба към херцозите на Анжие и Мливари да загърбят различията си и да започнат да строят общо укрепление.

— Не познавам херцога на Мливари — каза Роджър, — но израснах в двора на Райнбек, докато майсторът ми Арик беше глашатай. Райнбек по-скоро би загърбил различията си с ядроните, отколкото с херцог Юкор.

— Тогава ще трябва да го убедим лично — заяви Лийша и погледна Защитения. — Всички ние.

Защитения въздъхна.

— Стига да не ми се налага да ходя в Лактън. Няма да ме приемат… радушно.

— Значи слуховете са верни? — попита Роджър. — Началниците на доковете са се опитали да те убият, така ли?

— До известна степен — отвърна Защитения.

Тази нощ Роджър седеше на закрития подиум и свиреше, за да успокои стотиците бежанци, които все още живееха на палатки в Ядронското гробище. Много от тях бяха насядали край подиума и се наслаждаваха на топлото сияние на великозащитата, отпуснали се в ръцете на Роджъровата магия. Музиката му ги подхвана и ги понесе надалеч, карайки ги да забравят поне за малко, че животът им бе сринат до основи.

Той намираше дарбата си за ужасно неадекватна, но имаше само нея. Не сваляше маската на жонгльора, та да не би слушателите му да съзрат дори частица от мрака в душата му.

Когато Роджър приключи със свиренето, пастир Джона вече го чакаше. Свещеникът беше млад, още ненавършил трийсет, но хралупарите силно го тачеха, а и никой друг не бе работил по-усърдно за удобството и нуждите на бежанците. Освен че разпределяше по-голямата част от храната и подслоните, пастирът ходеше сред бежанците и научаваше имената им, показвайки им, че не са сами. Опяваше мъртвите, намираше хора, които да се грижат за сираците, и женеше влюбени, събрани от трагедията.

— Благодаря ти, че правиш това — каза Джона. — Почувствах как повдигна духа им с музиката си. А и моя също.

— Ще свиря всяка вечер, ако не съм нужен другаде — отвърна Роджър.

— Създателя да те поживи — благослови го Джона. — Музиката ти им вдъхва толкова много сили.

— Ще ми се да ми вдъхваше и на мен — отвърна Роджър. — Понякога си мисля, че за мен е обратното.

— Глупости — възрази Джона. — Силата на духа не е ограничено количество, та когато някой я получава, друг да трябва да я губи. Създателя дава на всички нас и силата, и слабостта. Какво те кара да се чувстваш слаб, дете?

— Дете ли? — засмя се Роджър. — Аз не съм ти някой от следовниците, пастире. Имам си мое нещо за дрънкане — той вдигна цигулката си, — а ти си имаш твое.

Той посочи с лъка си тежкия Канон с кожена подвързия, който Джона държеше в ръцете си. Роджър знаеше, че думите му ще обидят пастира и че човекът заслужаваше по-добро отношение, но беше в мрачно настроение и Джона бе избрал лош момент да се отнесе снизходително. С готовност зачака свещеникът да му се разкрещи, за да му кресне в отговор.

Но Джона така и не се ядоса. Пъхна книгата в чантата, която носеше за тази цел, и разтвори дланите си, за да покаже, че са празни.

— Тогава говори с мен като с приятел. Някой, който разбира болката ти.

— И как точно ти ще разбереш болката ми? — сопна му се Роджър.

Джона се усмихна.

— И аз я обичам, Роджър. Не мисля, че някога съм срещал мъж, който да не я обича. Преди идваше в Свещения дом почти всеки ден, за да чете, и тогава разговаряхме с часове. Виждал съм я как хлътва по мъже, които въобще не я заслужават, но за миг дори не забеляза, че и аз съм мъж.

Роджър се опита да запази маската си, но в тона на Джона се долавяше искреност, която свали защитите му.

— Как се справи с това? Как спираш да обичаш някого?

— Създателя не е направил любовта условна — отвърна Джона. — Любовта е това, което ни прави хора. Което ни отличава от ядроните. Тя е ценна дори когато не е споделена.

— Все още ли я обичаш? — попита Роджър.

Джона кимна.

— Но обичам моята Вика и децата ни дори още повече. Любовта е безграничен дух — той положи ръка на рамото на Роджър. — Не пропилявай години, оплаквайки всичко, което не сте имали. Напротив, цени онова, което имате. И ако някога изпиташ нужда да поговориш с някого, който разбира мъката ти, обърни се към мен. Обещавам да пъхам Канона в чантата.

Потупа Роджър по рамото и си тръгна, оставяйки го с чувството, че от плещите му е паднал огромен товар.

Фенерите в колибата на Лийша светеха, когато Роджър пристигна, а предната врата зееше. Не носеше защитеното си наметало, а държеше демоните настрана с цигулката си, което значеше, че Лийша отдавна го бе чула да приближава.

Това си беше лично техен ритуал. Лийша винаги оставаше будна до късно и работеше, а чуеше ли цигулката му в далечината, отваряше вратата. Роджър я заварваше я с нос, забоден в някоя книга, я да бродира, я да стрива билки или да обгрижва градините си.

Щом стигна до защитената пътечка на Лийша, спря да свири и студената нощ затихна почти напълно — само писъците на демоните отекваха в далечината. Но в тишината между крясъците на демоните Роджър дочу плач.

Намери Лийша свита в стар люлеещ се стол и увита във вехт, опърпан шал. И двете бяха принадлежали някога на учителката й Бруна и Лийша се хващаше за тях, когато се двоумеше по някой проблем.

Очите й бяха зачервени и подути, а смачканата кърпичка в ръката й беше подгизнала. Той я погледна и осъзна какво точно бе имал предвид Джона, като му каза да цени това, което имат. Дори в най-тъжните си мигове тя оставяше вратата си отворена за него. Другите мъже в живота й можеха ли да се похвалят със същото?

— Да не ми се сърдиш още? — попита Лийша.

— Разбира се, че не — отвърна Роджър. — И двамата малко се разфучахме, нищо повече.

Лийша се насили да се усмихне.

— Радвам се.

— Кърпичката ти е мокра — отбеляза Роджър. Той отметна китка и издърпа една от многото цветни кърпички в ръкава си. Подаде й я, но когато тя посегна да я вземе, той хвърли кърпичката във въздуха и сякаш от нищото добави други към нея. Зажонглира с тях и създаде шарен платнен кръг във въздуха. Лийша се засмя и заръкопляска.

Арик, наставникът на Роджър, би могъл да жонглира с които и да е предмети в стаята, но заради осакатената си ръка единственото нещо, което Роджър можеше да поддържа във вечен въртеж, бяха кърпичките.

— Избери си цвят.

— Зелено — каза Лийша, но очите й не бяха достатъчно бързи, за да видят как ръката на Роджър взе кърпичката и я хвърли към нея, а той го направи така, че да изглежда, сякаш сама бе изскочила от кръга. Роджър улови останалите и ги прибра обратно в ръкава си, докато Лийша бършеше сълзите си.

— Какво има? — попита той.

— Достатъчно зле е, че демоните ни убиват през нощта — започна Лийша, — а сега и хората се избиват един друг през деня. Арлен иска да обявим двойна война, как да подкрепя това?

— Не мисля, че имаш голям избор — отвърна Роджър. — Ако той е прав, Дневната война ще ни застигне, независимо дали я подкрепяме, или не.

Лийша въздъхна и се сгуши в шала, въпреки че защитите за топлина из двора й поддържаха температурата наоколо приятна.

— Помниш ли нощта в пещерата?

Роджър кимна. Беше се случило миналото лято, няколко дни след като Защитения ги бе спасил на пътя. Тримата бяха намерили подслон от дъжда в пещерата. Там Лийша бе научила, че Роджър и Защитения всъщност бяха усмъртили разбойниците, които ги бяха ограбили по-рано и бяха изнасилили Лийша. Тя се беше разгневила на спътниците си и ги бе нарекла убийци.

— Знаеш ли защо ви бях толкова ядосана, на теб и на Арлен? — попита Лийша.

Роджър поклати глава.

— Защото ако бях пожелала, сама можех да убия онези мъже.

Тя бръкна в джоба на роклята си и извади тънка игла, покрита със зеленикава смес.

— Нося тези игли, за да приспивам бесни животни — поясни Лийша. — Държа ги в джоба на роклята си, защото е прекалено опасно да ги оставям в платното с билките или дори в престилката ми, която понякога свалям. Никой не би оцелял дълго, ако го прободе такава, дори драскотина би могла на мига да убие човек.

— За в бъдеще ще внимавам какво приказвам около теб — пошегува се Роджър, но Лийша не се засмя.

— Държах една в свободната си ръка, когато хвърлих ослепяващия прах в лицето на водача им — каза Лийша. — Ако бях убола немия, когато ме награби, щеше да е мъртъв още преди водачът им да се е свестил, а през това време можех да убода и него.

— А аз щях да се справя с третия — каза Роджър.

Той вдигна празната си ръка и изведнъж в нея се появи нож. Бързо прободе въздуха с острието и го завъртя.

— Та защо не го направи?

— Защото едно е да убиеш ядрон — обясни Лийша, — а съвсем друго — да убиеш човек. Дори лош човек. Искаше ми се. Даже понякога се връщам назад в спомените си и ми се ще да го бях направила. Но когато беше времето да го сторя, не можах.

Роджър погледна за момент ножа в ръката си, въздъхна, вмъкна го обратно в специалната кания, вързана над китката му, и закопча ръкавела си.

— Не мисли, че аз бих могъл — призна си той тъжно. — Започнах да уча номера с ножове още като петгодишен, но всичко беше наужким. Дори не съм порязвал човек.

— Щом разбрах, че няма да мога да го направя, просто спрях да се съпротивлявам — каза Лийша. — Нощите да ме вземат, дори си плюх на ръката, за да се навлажня, когато първият подхвана закопчалката на панталона си. Но дори докато плачех, захвърлена в калта, не ми се искаше да ги бях убила.

— Искало ти се е вместо това те да те бяха убили — предположи Роджър.

Лийша кимна.

— Чувствах се по същия начин, когато убиха майстор Джейкъб — каза Роджър. — Не исках отмъщение, исках просто болката да свърши.

— Спомням си — рече Лийша. — Молеше ме да те оставя да умреш.

Роджър кимна.

— Затова последвах Защитения до лагера на разбойниците.

— Заради мен? — попита Лийша.

Роджър поклати глава.

— Тези мъже трябваше да бъдат приспани както всеки побеснял кон, Лийша. Не сме били първите им жертви, нямаше да бъдем и последните, особено след като ми взеха преносимия кръг. Но не ги убихме ние. Защитения отиде при тях, взе коня ти, аз грабнах кръга и избягахме. Всичките дишаха и си бяха горе-долу цели, когато тръгнахме.

— Храна за демоните — каза Лийша.

Роджър сви рамене.

— Защитения беше избил повечето демони в околността. И един не видяхме, когато прекрачихме лагера им, а утрото щеше да дойде само след няколко часа. Те въобще не ни оставиха толкова добри изгледи за оцеляване.

Лийша въздъхна, но си замълча. Той я погледна.

— Защо хората викат билкарки, за да приспиват животните им? Една брадва или чук биха свършили същата работа.

Лийша сви рамене.

— Не могат да се заставят да убият животно, което им е служило вярно, или пък се надяват, че ще го излекувам. Но понякога не мога, а животното страда. Иглите са бързи и фини.

— Може би и Защитения е — каза Роджър.

— Да не би да казваш, че трябва да се бием с красианците? — попита Лийша.

Роджър сви рамене.

е.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

ЕДНА ЧАША И ЕДНА ЧИНИЯ

333 СЗ, ПРОЛЕТ

Лийша наблюдаваше боя между Уонда и Гаред в Ядронското гробище. Двамата бавно обикаляха в кръг един срещу друг. Уонда беше най-високата жена в Хралупата, даже и сред бежанките, но все пак в сравнение с гиганта Гаред изглеждаше като джудже. Тя беше на петнайсет, а Гаред почти на трийсет. Въпреки това лицето на Гаред издаваше силно напрежение, докато изражението на Уонда бе спокойно.

Изведнъж той се хвърли към нея и понечи да я хване, но Уонда улови китката му с една ръка и се завъртя, след което натисна здраво лакътя му с другата си ръка и пристъпи встрани. Така тя използва силата на собствената му атака, за да го просне по гръб на калдъръма.

— Ядроните да ме вземат! — изрева Гаред.

— Браво — поздрави Защитения Уонда, която подаде ръка на Гаред, за да му помогне да се изправи. Откакто Защитения бе започнал да обучава хралупарите в шарусахк, тя засега се беше доказала като най-добрия му ученик.

— Шарусахк ни учи да отклоняваме силата — припомни Защитения на Гаред. — Не можеш да продължаваш да замахваш така необуздано, както би направил срещу ядрон.

— Или дърво — добави Уонда и много от ученичките се разхихикаха. Дърварите ги изгледаха свирепо. Много от тях бяха претърпели поражения от жените в школата — нещо, на което никой мъж не бе свикнал.

— Опитай пак — каза Защитения. — Недей да размахваш крайници и центрирай равновесието си. Не й давай пролука.

— А ти — допълни той, като се обърна към Уонда — да не станеш прекалено самонадеяна. И най-слабият дал’шарум се е обучавал цял живот, докато ти — само няколко месеца. Воините ще бъдат истинското изпитание за теб.

Уонда кимна, усмивката й изчезна и с Гаред отново започнаха да обикалят един срещу друг.

— Бързо се учат — отбеляза Лийша, когато Защитения се присъедини към нея и Роджър.

Тя никога не тренираше с останалите хралупари, но всеки ден наблюдаваше внимателно тренировките им по шарукин, а бързият й ум запаметяваше всяко движение.

Уонда отново преметна Гаред по гръб. Лийша поклати глава с копнеж.

— Наистина красиво изкуство. Жалко, че единственото му предназначение е да осакатява и убива.

— Хората, които са го измислили, не са по-различни — рече Защитения. — Гениални, красиви и смъртоносни отвъд всякакви граници.

— И си сигурен, че ще дойдат? — попита Лийша.

— Нямам никакво съмнение — отвърна Защитения, — колкото и да ми се ще да бъде другояче.

— Какво мислиш, че ще направи херцог Райнбек? — попита тя.

Защитения сви рамене.

— Срещал съм го няколко пъти, докато бях вестоносец, но не го познавам наистина.

— Няма какво толкова да му познаваш — каза Роджър. — Райнбек прекарва времето си в правене на три неща: да брои пари, да пие вино и да спи с все по-млади булки с надеждата, че някоя от тях ще му роди наследник.

— Ама той безсеменен ли е? — изненадано попита Лийша.

— Аз не бих го наричал така на обществени места — предупреди я Роджър. — Бесил е билкарки и за по-леки обиди. Вини съпругите си.

— Винаги така правят — рече Лийша. — Като че ли да си безсеменен значи, че не си истински мъж.

— А не е ли така? — попита Роджър.

— Не ставай глупав — отвърна Лийша, но дори Защитения я погледна със съмнение.

— Все пак Бруна беше експерт по въпросите за плодовитостта и добре ме обучи — продължи Лийша. — Може би ще спечеля благоразположението му, ако успея да го излекувам.

— Благоразположение ли? — попита Роджър. — Не само ще те вземе за жена, а и на теб ще направи дете.

— Няма значение — каза Защитения. — Даже билките ти да събудят семето му, ще минат месеци, преди да получи доказателство за това. Ще трябва да упражним по-силен натиск.

— По-силен от войската пустинни бойци пред портите му ли? — попита Роджър.

— Райнбек ще трябва да събере войските си много преди този момент, ако иска да има поне някакъв шанс срещу Джардир — отвърна Защитения, — а херцозите рядко са склонни да поемат подобни рискове без достатъчно убедителни аргументи.

— Ще срещнеш съпротива и от братята на Райнбек — предупреди го Роджър. — Принц Микаел ще заеме трона, ако Райнбек умре без наследник, а принц Питър е Напътственик на пастирите на Създателя. Най-младият, Тамос, предвожда стражата на Райнбек, Дървените войници.

— А не е ли възможно някой от тях да чуе гласа на разума? — попита Лийша.

— Малко вероятно — отвърна Роджър. — Единственият, когото бихме могли да убедим, е лорд Джансън, първият министър. Без него никой от принцовете няма да си намери и ботушите. Няма нещо, дето да се е случило в Анжие, и Джансън да не го е отбелязал в спретнатите си счетоводни книги, а знатното семейство му е поверило почти всичко.

— Значи, ако Джансън не ни подкрепи, херцогът едва ли ще го направи — заключи Защитения.

Роджър кимна.

— Джансън е страхливец — предупреди ги той и сви рамене. — Да го накараме да се съгласи на война… Няма да е лесно. Може да ви се наложи да прибегнете до други методи.

Защитения и Лийша го погледнаха любопитно.

— Ти си проклетия Защитен — възкликна Роджър. — Половината хора на юг от Мливари вече те мислят за Избавителя. Като се срещнем няколко пъти с пастирите и раздуем правилните истории в Гилдията на жонгльорите, и другата половина ще го повярват.

— Не — възрази Защитения. — Няма да се правя на нещо, което не съм, дори за това.

— Че кой може да каже, че не си? — попита Лийша.

Защитения с изненада се обърна към нея.

— Недей сега и ти. Достатъчно е, че го чувам от жонгльора, зажаднял за истории, и от заслепения от вярата си пастир, но ти си билкарка. Знанията лекуват пациентите, не молитвите.

— Също така съм защитна вещица — отвърна Лийша, — а ти ме направи такава. Право казваш, че се осланям повече на научни книги, отколкото на пастирския Канон, но науката не може да ми обясни защо няколко драскулки в калта препречат пътя на ядрон или го раняват. Не всичко във вселената е наука. Може би в нея има място и за Избавителя.

— Не съм пратеник на Рая — заяви Защитения. — А и като знам нещата, които съм правил… Никакъв Рай не би ме приел.

— Много хора вярват, че древните Избавители също са били обикновени мъже като теб — каза Лийша. — Водачи, които са се издигнали в правилния момент точно когато хората са имали нужда от тях. Ще обърнеш ли гръб на човечеството заради едната семантика?

— Т’ва не е семантика — отсече Защитения. — Хората ще почнат да ме търсят за всичките си проблеми и въобще няма да се научат да си ги решават сами.

Той се обърна към Роджър.

— Готово ли е всичко?

Роджър кимна.

— Конете са натоварени и оседлани. Кажеш ли, тръгваме.

Мина повече от месец, откакто пролетта стопи снеговете, а дърветата, които ограждаха вестоноския път за Анжие, вече зеленееха от свежите си листа. Роджър се беше притиснал към Лийша, докато яздеха. Така и не се научи да язди като хората, а и по принцип нямаше много вяра на конете, особено на тези, които не бяха впрегнати в каруца. За щастие, беше достатъчно дребен, та да седи зад Лийша, без да напрягат животното прекалено много. А както ставаше с всичко, с което Лийша се хванеше, тя бе овладяла ездата на бърза ръка и сега уверено направляваше коня.

Фактът, че се връщаха в Анжие, никак не помагаше на бълбукащия му стомах. Когато напусна града с Лийша преди година, той го беше направил както за да я заведе у дома, така и за да спаси живота си. Въпреки че беше с могъщите си приятели, Роджър не чакаше завръщането си с нетърпение, особено след като от Гилдията на жонгльорите щяха да разберат, че е още жив.

— Да не е с наднормено тегло? — попита Лийша.

— Моля? — каза Роджър.

— Херцог Райнбек — поясни Лийша. — С наднормено тегло ли е? Пие ли?

— Два пъти „да“ — отвърна Роджър. — Изглежда, сякаш е погълнал цяло буре с бира, а и това не е далеч от истината.

Цяла сутрин Лийша му бе задавала въпроси за херцога, а неуморният й ум не спираше да обмисля диагноза и възможен лек, въпреки че срещата с човека още й предстоеше. Роджър знаеше, че работата й е важна, но вече бяха минали близо десет години, откакто бе живял в двореца. Много от въпросите й подлагаха на изпитание паметта му, а той и представа си нямаше дали отговорите му все още бяха верни.

— Да е имал понякога проблеми с представянето в леглото? — продължи Лийша.

— Че как, по Ядрото, ще знам? — сопна й се Роджър. — Той не беше от тия, дето мърсуват с малки момченца.

Лийша му се начумери и Роджър веднага се засрами.

— Какво те мъчи, Роджър? — попита тя. — Цяла сутрин си разсеян.

— Нищо не ме мъчи — отвърна Роджър.

— Не ме лъжи — рече Лийша. — Никога не те е бивало в това.

— Нали вървим отново по тоя път и мислите ми май все се връщат към миналата година — отговори Роджър.

— Лошите спомени са навсякъде — съгласи се Лийша и извърна очи встрани от пътя. — Все очаквам от гората да изскочат разбойници.

— Няма да посмеят, щом си имаме такава компания — увери я Роджър и кимна към Уонда, която яздеше лек бърз кон пред тях, а големият й лък, снабден с тетива, бе готов в калъфа до седлото й. Тя седеше изправена, нащрек, а очите й гледаха зорко от белязаното й лице.

Зад тях яздеше Гаред върху тежкия си товарен кон, но в близост до гиганта огромното животно изглеждаше с по-нормални размери. Грамадните дръжки на брадвите му се подаваха иззад всяко рамо, можеше да ги грабне на мига. И двамата бяха обучени ловци на демони и Роджър и Лийша нямаха причина да се страхуват от простосмъртни врагове.

Ала дори посред бял ден Защитения им даваше най-голяма сигурност. Той яздеше своя грамаден черен жребец начело на малката колона, като избягваше празните приказки, но самото му присъствие им напомняше без думи, че нищо лошо не би могло да ги сполети, докато той е наблизо.

— Та теб пътят ли те тормози, или това, при което ще ни отведе? — попита Лийша.

Роджър я погледна, изумен от способността й просто да изтръгва мислите от ума му.

— Какво имаш предвид? — попита той, макар да бе съвсем наясно.

— Така и не ми обясни какво се е случило, когато дойде в лечебницата ми миналата година, пребит почти до смърт — каза Лийша. — Също не отиде при стражар, нито пък извести Гилдията на жонгльорите, че си жив, дори след като погребаха майстор Джейкъб.

Роджър често се сещаше за Джейкъб, бившия майстор на Арик, когото Роджър бе чувствал като свой дядо след смъртта на самия Арик. Джейкъб го беше приютил, когато Роджър не бе имал къде да иде, и си бе заложил репутацията, за да помогне кариерата на момчето да потръгне. Старецът плати тежка цена за добрината си, като умря след побой заради престъплението на Роджър.

Роджър се опита да каже нещо, но гласът му изневери и очите му се напълниха със сълзи.

— Тихо, тихо — прошепна Лийша, хвана ръцете му и ги притисна още по-силно до себе си. — Ще поговорим за това, когато се почувстваш готов.

Той се приведе към нея, вдиша сладкия аромат на косата й и отново се поуспокои.

Два дни път ги деляха от града, а сега не бяха далеч от мястото на пътя, където Защитения бе намерил Лийша и Роджър, когато той обърна коня си и препусна между дърветата.

Лийша срита своя кон и полетя напред, подбирайки внимателно пътя си между дърветата, докато не застигна Защитения. Пред тях нямаше отъпкана пътека, а още по-малко такава, която да бе достатъчно широка за двама им, и постоянно им се налагаше да се отместват и да залягат, за да избегнат ниските клони. Гаред бе принуден направо да слезе от коня си и да продължи пеш.

— Къде отиваме? — попита Лийша.

— Да ти вземем гримоарите — отвърна Защитения.

— Не каза ли, че са в Анжие? — учуди се Лийша.

— В херцогството, не в града — рече Защитения, ухилен до уши.

Пътеката скоро се разшири и за простото око това би изглеждало като естественото й продължение, но Лийша беше билкарка и познаваше растенията по-добре от всичко останало.

— Ти си го направил — досети се тя. — Отсякъл си дървета и си разширил пътеката, а после си прикрил стореното, така че въобще да не личи, че има такава.

— Държа на уединението си — каза Защитения.

— Сигурно ти е отнело години! — възкликна Лийша.

Защитения поклати глава.

— Има си предимства да си страшно силен. Мога да отсека дърво почти толкова бързо, колкото Гаред, а го изтеглям с по-голяма лекота от конен впряг.

Те следваха тайната пътека навътре в гората, докато не се отклони наляво. Защитения пренебрегна очистения път и сви надясно, гмуркайки се отново сред дърветата. Останалите го последваха и когато най-накрая преминаха през гъстите клони, ахнаха едновременно.

Там, скрита между дърветата, се извисяваше каменна стена, така покрита с бръшлян и мъх, че не я видяха, докато не се оказа точно под носа им.

— Не мога да повярвам, че това просто си стои тук, толкова близо до пътя — удиви се Роджър.

— В гората има стотици такива руини — отвърна Защитения. — Дърветата бързо са си възвърнали териториите след Завръщането. Някои от развалините са обичайни спирки на вестоносците, но други, като тази например, са останали незабелязани векове наред.

Последваха стената до порта, стара и скована от ръжда. Защитения извади ключ от робата си и го вкара в ключалката, след което ключът се завъртя със смазано тракване. Портата се отвори безшумно.

Вътре имаше конюшня, чиято предна част май се беше срутила, но задната част на постройката беше невредима и чиста, с огромна покрита каручка вътре и предостатъчно място за четирите им коня.

— Удивително е, че половината конюшня се е запазила в такова добро състояние през годините, а пък другата не — отбеляза ухилена Лийша, като повдигна малко бръшлян от едната стена и разкри чисто нови защити. Защитения не продума, докато четкаха конете.

Както останалата част от двора, основната къща тънеше в разруха с потънал покрив, който безспорно изглеждаше опасен. Защитения ги поведе покрай гърба на къщата към жилището на прислугата, което все пак би се сторило доста просторно за някой, отгледан в селцата. Сградата беше полусрината като конюшнята, но вратата, през която Защитения ги преведе, беше тежка, масивна и заключена.

Вратата се отвори и разкри обширна стая, стъкмена като работилница. По всяка повърхност лежаха съоръжения за защитаване, запечатани буркани мастило и боя, най-различни незавършени проекти и купчини материали.

До камината имаше малък шкаф. Лийша го отвори и там намери една чаша и една чиния, една паница и една лъжица. До студеното гърне, което висеше над камината, имаше нож, забит в малка дъска за рязане.

— Толкова е студено — прошепна Лийша. — Толкова самотно.

— Даже няма легло — промълви Роджър. — Сигурно спи на пода.

— А си мислех, че аз съм сама, като живея в колибата на Бруна — рече Лийша, — но това…

— Ето тук — каза Защитения и отиде в ъгъла на стаята, където имаше дълга лавица с книги. Това веднага привлече вниманието на Лийша и тя се отправи натам.

— Това ли са гримоарите? — попита тя, без да може да сдържи вълнението в гласа си.

Защитения хвърли един поглед към лавицата и поклати глава.

— Това не е нищо… — отбеляза той. — Обикновени защити и книги, истории и най-основните карти. Тези ще ги откриеш в библиотеката на всеки защитник или вестоносец, който с право се нарича така.

— Тогава къде…? — започна Лийша, но Защитения застана на място, което с нищо не се отличаваше от интериора, и удари здраво с пета в точно определена точка.

Дъската се завъртя и щом единият й край изчезна в кухина в пода, излезе другият, върху който имаше метална халка. Защитения хвана халката и дръпна. Отвори се капак с неравни краища, пълни със стърготини, което го правеше неотличим от дъските наоколо.

Защитения запали фенер и ги поведе надолу по стълбите към просторно мазе. Стените бяха каменни, а помещението — хладно и сухо. Имаше коридор, който водеше към срутената основна къща, но го запречваше огромен каменен блок, стоварил се на това място.

Наоколо беше пълно със защитени оръжия, които лежаха на купчини или висяха по стените. Брадви, копия с различна дължина, алебарди и ножове, като по всичките имаше внимателно издълбани бойни защити. Виждаха се и десетки стрели за арбалети с манивела. Буквално хиляди бяха стрелите за обикновени лъкове, струпани на обемисти купчини.

Имаше и нещо като трофеи — демонски черепи, рога и нокти, изкорубени щитове и счупени копия. Гаред и Уонда зарисуваха защити във въздуха.

— Заповядай — каза Защитения на Уонда и й подаде вързоп стрели, по чиито дървени стволчета и метални върхове се преплитаха изкусни защити. — Тези ще пробият по-надълбоко ядронската кожа, отколкото онези в колчана ти.

Уонда прие подаръка с треперещи ръце. Неспособна да продума, тя само сведе глава и Защитения направи същото.

— Гаред… — рече Защитения, оглеждайки се наоколо, докато гигантът пристъпваше напред. Избра тежко мачете, по чието острие бяха вдълбани стотици миниатюрни защити. — С това можеш да сечеш демонски крайници, като че ли са заблудени увивни растения — увери го той и подаде оръжието на Гаред с дръжката напред. Грамадата падна на колене.

— Ставай — сопна му се Защитения. — Не съм проклетият Избавител!

— Никак не съм те нарекъл — промълви Гаред, снижил поглед. — Само знам, че прекарах живота си като себичен глупак, но откакто дойде в Хралупата, аз видях слънцето. Разбрах как се бях оставил на гордостта ми и на… похотта — очите му за секунда се стрелнаха към Лийша — да ме заслепят. Създателя ме е благословил със здрави ръце, за да избивам демони, а не за да взимам каквото ми се иска.

Защитения протегна ръката си и когато Гаред я пое, бе издърпан грубо на крака. Гаред тежеше повече от сто и четирийсет килограма, но Защитения го изтегли, все едно беше дете.

— Може би си видял слънцето, Гаред — рече той, — но това не значи, че аз съм ти го показал. Загубил си баща си точно предния ден. Това би накарало всеки мъж да израсне. Би го накарало да види важните неща в живота.

Той отново му подаде мачетето и Гаред го взе. Острието беше огромно, но в едрите ръце на Гаред не беше повече от кама. Той загледа възхитено изящните символи.

Защитения погледна към Лийша.

— Това — посочи той към няколко лавици в другия край на стаята — са гримоарите.

Лийша веднага тръгна към тях, но той я хвана за рамото.

— Ако те пусна да отидеш при тях, ще те изгубим за следващите десет часа.

Лийша се намръщи, понеже не желаеше нищо друго, освен да си отскубне рамото и да се зарови в тежките томове с кожена подвързия, но потисна порива си. Не си беше у дома. Кимна.

— Ще вземем книгите с нас на тръгване — каза Защитения. — Имам и други копия. Тези си остават за теб.

Роджър погледна Защитения.

— За всички има подаръци, ами аз?

Защитения се усмихна.

— Ще ти намерим нещо.

Той отиде при запречения коридор. Ключовият камък, който се беше срутил от арката, изглеждаше, сякаш тежи стотици килограми, но Защитения го премести с лекота и ги отведе до една масивна, заключена врата, скрита в тъмнината.

Извади друг ключ от робата си, завъртя го в ключалката, отвори и се отдръпна. Запали със свещ грамаден фенер на стойка до вратата и той залумтя, хвърляйки светлината си към големи огледала, разположени прецизно из стаята. Изведнъж огромната зала се изпълни с ярка светлина и посетителите ахнаха едновременно.

Килими, пищни и дебели, изтъкани в избелелите мотиви на отминали времена, покриваха каменния под. Стените бяха окичени с десетки картини на хора и събития, потънали в забвение, с шедьоври в позлатени рамки до огледала с метален обков и лакирани мебели. Наоколо имаше и бъчви за дъждовна вода като съкровищници, пълни до пръсване с древни златни монети, скъпоценни камъни и бижута. Машини с неясна функция лежаха частично разглобени до големи мраморни статуи и бюстове, музикални инструменти и безброй други съкровища. Навсякъде имаше лавици с книги.

— Как е възможно това? — попита Лийша.

— Скъпоценностите не блазнят ядроните — отвърна Защитения. — Вестоносците са обрали до шушка леснодостъпните развалини, но има безброй други места, където не са и стъпвали, цели градове, паднали от демоните и погълнати от земята. Опитах се да запазя каквото е оцеляло насред стихиите.

— Ти си по-богат от всички херцози, взети заедно — каза Роджър с възхита.

Защитения сви рамене.

— Нищо от това не ми трябва. Взимай каквото си искаш.

Роджър нададе радостен вик и се разтича из стаята, заравяйки пръсти в купчините монети и бижута, награбвайки статуетки и древни оръжия. Изсвири мелодия на месингов рог, след което викна, залегна зад счупена статуя и се появи отново с цигулка в ръце. Струните бяха изгнили, но дървото все още бе здраво и лакирано. Той се изсмя и вдигна радостно находката си.

Гаред се огледа наоколо.

— Другата стая по̀ ми хареса — каза той на Уонда и тя кимна в съгласие.

Портите на крепостта Анжие бяха затворени.

— През деня? — попита Роджър с почуда. — Обикновено стоят широко отворени за дърварите и каручките им.

Сега той караше каручката от скривалището на Защитения, теглена от коня на Лийша. Билкарката седеше до него пред няколко чанти с книги и други предмети, които скриваха фалшивото дъно на каруцата. Тайникът беше препълнен със защитени оръжия и немалко злато.

— Може би Райнбек е погледнал по-сериозно на красианската заплаха, отколкото предполагахме — предположи Лийша.

Още докато приближаваха града бяха видели стражи, въоръжени с арбалети с манивели, които патрулираха по върха на стената, и дърводелци, които дълбаеха цепнатини за стрелите на по-долните нива на стената. Макар до неотдавна портата да бе охранявана от двама стражари, сега бяха неколцина, нащрек и с копия в готовност.

— Историята на Марик май ги е накарала да пощръклеят — съгласи се Защитения, — но бас ловя, че тези стражи са там най-вече, за да препречват достъпа до града на хилядите бежанци, а не за да го предпазят от красианско нападение.

— Херцогът не би могъл да откаже подслон на всички тези хора — рече Лийша.

— Защо пък не? — попита Защитения. — Херцог Юкор оставяше просяците в Мливари да спят по незащитените улици всяка нощ.

— Ей, какво търсите тук? — викна един от пазачите, когато наближиха.

Защитения дръпна качулката си още по-ниско и се изтегли зад групичката.

— Идваме от Хралупата на Избавителя — отвърна Роджър. — Аз съм Роджър Полухват, упълномощен жонгльор на Гилдията, а това са моите придружители.

— Полухват ли? — попита единият стражар. — Цигуларят?

— Същият — каза Роджър и вдигна цигулката, вече с чисто нови струни, която Защитения му бе подарил.

— Ходил съм ти веднъж на представление — изсумтя пазачът. — Кои са другите?

— Това е Лийша, билкарка от Хралупата на Избавителя и бивша лечителка при госпожа Джизел в Анжие — каза Роджър и посочи Лийша. — Останалите са дървари, които ни пазеха по пътя — Гаред, Уонда и, ъъ… Флин.

Уонда вдиша рязко. Флин Кътър бе името на баща й, който беше загинал в Битката при Хралупата на дърваря преди по-малко от година. Роджър веднага съжали за импровизацията.

— Тоя защо се е покрил така? — попита стражът и посочи с брадичка Защитения.

Роджър се приведе към тях и зашепна:

— За жалост демоните му оставиха сериозни белези. Не обича хората да гледат колко е уродлив.

— Вярно ли е т’ва, дето го разправят? — попита стражът. — В Хралупата убиват ли демони? Говори се, че Избавителя отишъл там и им донесъл древните бойни защити.

Роджър кимна.

— Нашият Гаред е избил десетки.

— Какво не бих дал, за да ми защитят копието, та да избивам демони — възкликна един от стражите.

— Дошли сме да търгуваме — продължи Роджър. — Скоро ще имаш тази възможност.

— Това ли карате? — попита стражът. — Оръжия?

Докато говореше, неколцина пазачи отидоха отзад, за да огледат товара.

— Никакви оръжия — отвърна Роджър, на когото само при мисълта, че могат да открият тайника, му се сви гърлото.

— Май са само тефтери със защити — каза стражар, надниквайки в една от чантите им.

— Мои са — каза Лийша. — Аз съм защитница.

— Нали беше билкарка — отвърна пазачът.

— И двете — заяви Лийша.

Стражът я погледна, после погледна Уонда и поклати глава.

— Жени воини, жени защитници — изсумтя той. — Тия по селата ’сичко ги пускат да правят.

При тези думи Лийша се наежи, но Роджър сложи ръка на рамото й и тя се укроти.

Единият от стражите отиде по-назад при Защитения, възседнал Здрачен танцьор. По-голямата част от великолепната защитена броня на жребеца бе скрита, но гигантското същество се отличаваше само по себе си. Същото важеше и за ездача със спуснатата качулка. Стражът се приближи, опитвайки се да надзърне под нея. Защитения му услужи, като понадигна глава и сноп лъчи достигна мрака под качулката му.

Стражът ахна, запристъпва назад и затича към един от началниците си, който още говореше с Роджър. Прошепна нещо в ухото на лейтенанта, който изцъкли очи.

— Направете път! — кресна лейтенантът на останалите пазачи. — Пуснете ги да минат!

Той им махна да продължават и портата се отвори, давайки им достъп до града.

— Не съм сигурен дали мина добре, или не — каза Роджър.

— Станалото — станало — отвърна Защитения. — Давай да вървим, преди да се е разнесла мълвата.

Те навлязоха в оживените градски улици, направени от дъски, за да препречват пътя на ядроните към защитната мрежа на града. Трябваше да слязат от конете си и да ги поведат за юздите, което доста ги забави, но също така позволи на Защитения буквално да се изпари между конете и зад каручката.

Въпреки всичко пак не минаха незабелязани.

— Следят ни — рече Защитения, след като дъсчената улица се разшири достатъчно, за да мине той от едната страна на каручката. — Един от стражите върви зад нас, откакто сме подминали портата.

Роджър хвърли бегъл поглед назад и мерна униформата на градския страж точно преди да залегне зад сергията на някакъв продавач.

— Какво ще правим? — попита жонгльорът.

— Не можем нищо да направим — отвърна Защитения. — Само казвам.

Роджър добре познаваше заплетените улици на Анжие и ги преведе към целта им по заобиколен път през най-оживените места с надеждата да изгуби опашката. Постоянно извръщаше поглед, като че за да огледа някоя подминаваща жена или стоката на уличен търговец, но стражът винаги беше там, точно в крайчеца на полезрението му.

— Не можем да се въртим до безкрай, Роджър — каза накрая Лийша. — Нека просто да отидем при Джизел, преди да се е стъмнило.

Роджър кимна и обърна каручката право към лечебницата на госпожа Джизел, която бързо се яви пред погледа им. Сградата беше обширна, двуетажна, направена почти изцяло от дърво, както всички постройки в Анжие. От едната й страна имаше малка конюшня за посетители.

— Госпожице Лийша? — възкликна изненадано момичето, което се грижеше за конюшнята, щом ги видя да спират.

— Да, аз съм, Рони — усмихна се Лийша. — Виж ти, колко си пораснала! Учиш ли си редовно, след като вече ме няма?

— О, да, госпожице! — отвърна Рони, но очите й вече бяха прехвръкнали към Роджър, а после се отнесоха и към Гаред, където се позастояха. Рони беше обещаваща чирачка, но лесно се разсейваше, особено в присъствието на мъже. Беше на петнайсет, напълно разцъфнала, и ако бе израснала по селцата, досега щеше да е омъжена и да си гледа децата, но жените в Свободните градове се омъжваха по-късно и Лийша благодареше за това.

— Тичай да кажеш на госпожа Джизел, че сме пристигнали — заръча й Лийша. — Нямаше време да й пиша и може и да не намери място за всички ни.

Рони кимна и се затича. Още преди да свършат с изчеткването на конете женски глас извика: „Лийша!“. Лийша се обърна и в същия момент попадна в задушаващата прегръдка на госпожа Джизел, която я притисна към огромните си гърди.

Почти догонила шейсетте, госпожа Джизел все още беше силна и здрава въпреки грамадното тяло под престилката с джобовете. Беше чиракувала при Бруна, точно като Лийша, и повече от двайсет години вече въртеше лечебницата си в Анжие.

— Колко се радвам, че си тук — възкликна Джизел и се отдръпна чак когато доизстиска и последния дъх от крехката фигура на Лийша.

— И аз се радвам — отвърна й Лийша с усмивка.

— Че и младият майстор Роджър! — избумтя Джизел и пое горкия Роджър в също толкова здрава прегръдка. — Май съм ти тройно задължена! Веднъж, че придружи Лийша до дома й, и още два пъти, задето я връщаш!

— Няма защо — промълви Роджър. — И на двете ви дължа повече, отколкото мога да дам.

— Като начало можеш да посвириш на тая твоя цигулка на пациентите довечера — отвърна Джизел.

— Не искаме да те затрудняваме, ако няма място — каза Лийша. — Можем да отседнем в някой хан.

— Ядрото да ме вземе, ако ви пусна! — заяви Джизел. — Всичките оставате при нас, точка по въпроса. Имаме много да си приказваме, а и момичетата ще искат да те видят.

— Благодаря ти — рече Лийша.

— А сега ще ни запознаеш ли с придружителите си? — попита Джизел и се обърна към останалите.

— Не, нека позная — продължи тя, щом Лийша отвори уста. — Да видим дали си ги описала в писмата си както трябва.

Тя огледа Гаред от главата до петите и изви шия назад, за да срещне погледа му.

— Ти трябва да си Гаред Кътър — предположи тя.

Гаред се поклони.

— Да, госпо’о — отвърна той.

— На вид цял мечок, но пък с добри обноски — отбеляза Джизел и плесна едрия бицепс на Гаред. — Ще се спогодим с тебе.

Тя се обърна към Уонда, без дори да трепне при вида на жестоките червени белези по лицето на младата жена.

— А ти трябва да си Уонда? — попита тя.

— Да, госпожо — каза Уонда и се поклони.

— Изглежда, Хралупата е пълна с вежливи гиганти — отбеляза Джизел. Тя съвсем не беше ниска според критериите на Анжие, но въпреки това Уонда се извисяваше над нея. — Добре дошла!

— Благодаря, госпожо — отвърна Уонда.

Джизел се обърна накрая към Защитения, който все още стоеше скрит под качулатата си роба.

— Е, ти май не се нуждаеш от представяне — рече тя. — Дай да те видим тогава.

Широките ръкави на Защитения паднаха до лактите му, когато той посегна да свали качулката си. Очите на Джизел се разшириха леко, когато зърна татуировките му, но тя хвана ръцете му и ги стисна сърдечно, а очите й гледаха право в неговите.

— Благодаря ти, че си спасил живота на Лийша — каза тя. Преди той да успее да реагира, тя го прегърна топло. Защитения погледна учудено Лийша и неловко отвърна на прегръдката.

— А сега, ако можете да се погрижите за конете, аз бих искала да си поговоря няколко минутки насаме с Лийша — каза тя. Другите кимнаха и Джизел придружи Лийша до лечебницата.

Лийша бе чувствала тази лечебница като свой дом в продължение на няколко години и постройката все още й навяваше топли спомени, но по някакъв начин й изглеждаше по-малка, отколкото преди година.

— Стаята ти е същата, каквато я помниш — рече Джизел, сякаш й прочете мислите. — Кейди и някои от по-големите момичета мрънкат за нея, но мене хич не ме интересува — стаята е твоя, докато сама не я откажеш. Можеш там да спиш, а останалите ще ги сложим на празните легла в отделенията за пациенти — тя се усмихна широко. — Освен ако не искаш някой от мъжете да сподели стаята ти.

Джизел смигна на Лийша, която се разсмя. Старата госпожа хич не се беше променила и все още й търсеше спътник.

— Няма да се наложи.

— Звучи ми като чиста загуба — отвърна Джизел. — Наистина спомена, че Гаред е красавец, но това си е доста слабо казано, а половината жонгльори и пастири в града си шушукат, че твоят Защитен може да се окаже самия Избавител. Да не забравяме и Роджър, когото всяко момиче би признало за добра партия, а при това добре знаем, че си пада по теб.

— С Роджър сме само приятели, Джизел — каза Лийша, — същото важи и за останалите.

Джизел сви рамене и остави темата.

— Просто се радвам, че си си у дома.

Лийша сложи ръка на рамото й.

— За кратко е. Сега моят дом е Хралупата на Избавителя. Селото прерасна в малък град и в момента се нуждаят от всяка възможна билкарка. Не мога да отсъствам дълго. Никога вече няма да мога.

Джизел въздъхна.

— Достатъчно зле е, че Вика ме напусна заради Хралупата, а сега и ти. Ако това място продължи да ми краде чирачките, направо да продавам лечебницата и там да си завъртя бизнеса.

— Повечко билкарки ще ни дойдат добре — отбеляза Лийша, — но градчето е побрало три пъти повече бежанци, отколкото може да изхрани. Точно сега не е добро място за теб и чирачките ти.

— Но пък е мястото, където ще сме най от полза.

Лийша поклати глава.

и.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

НЕ ИЗОСТАВАЙ В ТАНЦА

333 СЗ, ПРОЛЕТ

— Отворете в името на херцога! — прогърмя глас скоро след съмване. Изкрещяната заповед бе придружена от силно думкане по вратата на лечебницата, която все още беше залостена от вечерта.

Насядалите на масата за закуска замръзнаха и погледнаха вратата. Чирачките отдавна вече бяха яли и шареха напред-назад, сервирайки закуската на пациентите, а Джизел и останалите се бяха оттеглили на спокойствие в кухнята.

На Роджър му се стори, че всички замълчаха за няколко дълги минути, но реално едва ли бяха минали повече от секунди, когато госпожа Джизел вдигна поглед към всички тях.

— Е — каза тя, избърса уста и се изправи. — Най-добре да се погрижа за това. Всички вие си останете по местата и ометете чиниите. Каквото и да иска херцогът, най-добре ще е да не тръгвате на празен стомах.

Тя оправи роклята си и закрачи към вратата. И секунда не беше минала, откакто стана, а Роджър скочи от мястото си и долепи гръб до стената при вратата, за да подслушва.

— Той къде е?! — избуча силен мъжки глас, когато Джизел отвори.

Роджър клекна и наклони глава, за да надзърне иззад вратата, като подаде навън не повече от око и червен кичур. Над госпожа Джизел се извисяваше висок, едър мъж с ярка, лакирана броня. На гърба си носеше изящно, позлатено копие, а нагръдникът му беше украсен с герб с дървен войник. Роджър веднага разпозна масивната му челюст.

Жонгльорът бързо се обърна към останалите.

— Братът на херцог Райнбек, принц Тамос! — изсъска той и отново надникна с едно око.

— Имаме много пациенти, ваше височество — отвърна Джизел по-скоро смаяно, отколкото с уплах, — ще трябва да обясните по-точно.

— Не си играй с мене, жено! — сгълча я принцът и навря пръста си в лицето на Джизел. — Много добре знаеш…

— Ваше височество, моля ви! — прекъсна го мъжки глас. — Няма нужда от подобно държание!

Появи се мъж, който разпери ръце между тях, за да свали полека ръката с насочения пръст към Джизел. В много отношения този мъж беше точна противоположност на принца — дребен, грозноват, с плешиво теме и изпито лице. Провисналата му черна коса беше дълга и падаше във високата му яка, а рядката му брада не стигаше много над брадичката му. Очилата му с телени рамки бяха кацнали на средата на дългия му нос, а през тях очите му изглеждаха като две малки черни точки.

— Лорд Джансън, първият министър на херцога — уведоми Роджър останалите.

Тамос погледна министъра, който рязко се отдръпна, като че ли го беше страх да не го ударят. Принцът погледна Джизел, после дребния човек, но раменете му се отпуснаха и след миг кимна.

— Хубаво, Джансън, ти си на ход.

— Моите извинения, че ви… пришпорваме, госпожо Джизел — започна първият министър и се поклони, — но искахме да дойдем преди вашият… мм, гост да си е тръгнал.

Той притискаше с ръка към гърдите си кожен калъф за хартия, а с другата побутна очилата си.

— Гост ли? — попита Джизел.

Принц Тамос изръмжа.

— Флин Кътър — отвърна Джансън.

Джизел го погледна озадачено.

— Ами имам предвид… мм, Защитения — поясни Джансън.

Изведнъж погледът на Джизел стана непроницаем.

— Уверявам ви, той няма да си има никакви неприятности — побърза да добави Джансън. — Негова Светлост херцогът ме помоли да му задам само няколко въпроса, преди да реши дали да бъде приет в двореца.

Чу се тупкане, Роджър се извърна от мястото си до вратата и видя Защитения да става от масата. Той кимна на жонгльора.

— Няма проблеми, госпожо — каза Роджър и прекрачи вратата.

Джансън го погледна и носът му потрепна.

— Роджър Ин[1] — каза той, без да пита.

— За мен е чест, че ме помните, господин министър — каза Роджър и се поклони, а останалите го последваха навън през вратата на кухнята.

— Разбира се, че ви помня, Роджър — отвърна Джансън. — Как ще забравя момчето, което Арик доведе, единственият оцелял от унищожението на Речен мост?

Останалите смаяно погледнаха Роджър.

— И все пак — продължи Джансън и носът му отново трепна — бих се заклел: прочетох в миналогодишен доклад на майстор Чолс, че сте изчезнали и че са ви счели за мъртъв.

Той погледна през очилата си към Роджър.

— И, ако не ме лъже паметта, сте оставили значителен неизплатен дълг към Гилдията на жонгльорите.

— Роджър! — извика Лийша.

Лицето на Роджър прие маската на жонгльора. Парите бяха искани като компенсация за счупения нос на племенника на Джансън, Джейсън Златния тон. Разбира се, Джейсън вече си беше взел дължимото в кръв.

— Да не сте били толкова път, за да си говорим за жонгльора? — попита Защитения и застана пред Роджър. Качулката забулваше в сенки лицето му и му придаваше мрачна осанка, страховита дори за тези, които го познаваха. Принц Тамос сложи ръка на късото копие, вързано за гърба му.

Джансън потрепна нервно, а малките му очички запрескачаха от човек на човек, но бързо се осъзна.

— Не, разбира се — съгласи се той и сне вниманието си от Роджър, като че ли досега просто беше преглеждал тефтера си.

Помръдна с крака, едва ли не готов да побегне и да се скрие зад принца при някое по-рязко движение, и попита:

— Значи, вие сте… той?

Защитения свали качулката и показа татуираното си лице на принца и министъра. Като го видяха, и двамата се ококориха, но по нищо друго не им пролича, че са видели някаква странност.

Джансън се поклони дълбоко.

— За мен е чест да се запозная с вас, господин Флин. Позволете да ви представя принц Тамос, капитан на Дървените войници, най-младият брат на херцог Юкор и трети по ред за бръшлянения трон. Негово височество е дошъл като мой придружител — той посочи принца, който кимна вежливо, въпреки че погледът му не загуби застрашителния си плам.

— Ваше височество — поздрави го Защитения и се поклони плавно, според обичаите на Анжие. Лийша направи реверанс, а Роджър го почете с най-артистичния си поздрав. Роджър знаеше, че Защитения е срещал и двамата още като вестоносец, но си личеше, че дори Джансън с легендарната си памет не го разпозна.

Джансън се обърна наляво, откъдето се появи момче, стояло досега при вратата.

— Моят син и помощник, Пол — представи го той. Момчето не беше на повече от десет лета, дребно като баща си, със същата провиснала черна коса и лице като на пор.

Защитения кимна на момчето.

— Чест е да се запозная с вас и вашия син, лорд Джансън.

— Моля ви, просто Джансън — каза първият министър. — Имам най-обикновен произход, просто съм на по-висока обществена служба. Простете ми, ако ви се струвам малко непохватен в тези неща. С тези неща обикновено се занимава глашатаят на херцога, моят племенник, но така се случи, че сега е из селцата.

— Джейсън Златния тон е новият глашатай на херцога?! — възкликна Роджър.

Всички погледи се насочиха към него, но Роджър не ги забеляза. Джейсън и чираците му бяха пребили Роджър и наставника му от гилдията Джейкъб преди година и ги бяха оставили да умрат под смрачаващото се небе. Роджър беше оцелял само защото Лийша и неколцина смели градски стражи рискуваха живота си заради него. Майстор Джейкъб обаче бе загинал. Роджър така и не повдигна обвинения, преструвайки се, че не помни нападателите си, от страх да не би Джейсън да използва връзките на чичо си, за да избегне наказанието и отново да го погне.

Джансън обаче сякаш въобще не беше наясно с цялата история. Погледна учудено Роджър, а очите му прехвърчаха настрани, сякаш за да погледнат в някой забравен тефтер.

— А, да — каза той след миг. — Майстор Арик и Джейсън бяха нещо като съперници, нали така? Сигурен съм, че няма да се зарадва на тези новини.

— Той няма и да ги чуе — увери го Роджър. — Изядриха го по пътя за Крайгорско преди три години.

— Така ли? — каза Джансън, опулен. — Съжалявам да го чуя. При всичките му недостатъци Арик беше страхотен глашатай и служеше добре на херцога, и то не само заради героизма му при Речен мост. Колко жалко за инцидента с бордея.

— Инцидент с бордей? — попита почти развеселено Лийша и се обърна към Роджър.

Джансън почервеня и се обърна към Лийша с дълбок поклон.

— Ах… ах… Извинете ме, добра жено, че засягам такива неудобни въпроси. Не исках да ви обидя.

— Не сте ме обидили, господин министър — успокои го Лийша. — Билкарка съм и съм привикнала на неудобни въпроси. Лийша Пейпър[2] — подаде му тя ръка, — билкарка от Хралупата на Избавителя.

Ноздрите на принца се разшириха, а носът на чиновника трепна, щом двамата чуха името, избрано от населението на Хралупата на дърваря, но накрая Джансън само кимна и каза:

— Наблюдавам развитието ви с немалък интерес, откакто чиракувахте при госпожа Бруна.

— Тъй ли? — попита изненадано Лийша.

Джансън й отвърна със същия любопитен поглед.

— Не би трябвало да се изненадвате. Всяка година преглеждам статистиките от преброяването на населението и специално следя видните граждани в херцогството, особено такива като Бруна — жена, която е участвала още в първото преброяване, поръчано от Райнбек Първи преди повече от век. Следил съм всичките й чирачки с интерес да видя коя ли ще я наследи. Беше тежка загуба, когато почина миналата година.

Лийша кимна тъжно.

Министър Джансън замлъкна почтително в памет на старицата, после прочисти гърло.

— Впрочем, преди да сме сменили темата, госпожице Лийша — той погледна през очилата си втренчено и укорително към нея, както одеве към Роджър, — годишният ви отчет закъснява вече няколко месеца.

Лийша се изчерви, а Роджър хихикна зад нея.

— Аз… Ами… Бяхме малко…

— … заети със заразата — кимна Джансън, после се взря в Защитения — и с други дела, естествено, разбирам ви. Но, убеден съм, и баща ви би потвърдил, че хартията е горивото на държавата.

— Да, господин министър — кимна Лийша.

— Моля те, Джансън — намеси се Тамос и избута първия министър настрана, а острият му поглед зашари по тялото на Лийша с хищни намерения и Роджър се наежи. — Хралупата достатъчно е страдала напоследък. Спести им малко от безкрайната си бумащина!

Джансън се намръщи, но се поклони.

— Разбира се, ваше височество.

— Принц Тамос, на вашите услуги — каза принцът на Лийша, поклони се ниско и целуна ръката й.

Роджър се намуси при вида на изчервените бузи на Лийша.

Джансън прочисти гърло и се обърна към Защитения.

— Стига сме разлиствали хартии. Нека се занимаем с въпросите на херцога.

Щом Защитения кимна, Джансън се обърна към Джизел.

— Госпожо, дали ще ви се намери място, където да можем да поговорим насаме…

Джизел кимна и ги поведе към работната си стая.

— Ще ви направя топъл чай — рече тя и се върна в кухнята.

Принц Тамос предложи на Лийша да се хване за ръката му и тя се съгласи с учудено изражение. Гаред кръжеше около тях покровителствено, но дори Лийша и принцът да го бяха забелязали, не го показаха по никакъв начин.

Пол взе калъфа за хартия на баща си и изтича до бюрото на госпожа Джизел, като разстла сноп бележки и няколко празни листа. Постави перо и мастилница на удобно място, както и попивателна хартия, а после издърпа стола за баща си, който седна и топна писалката.

Изведнъж вдигна поглед.

— Разбира се, никой не би възразил, ако запиша разговора ни за херцога? — попита Джансън. — Аз, естествено, ще задраскам всичко, което ви се стори неточно или недискретно.

— Няма проблем — отвърна Защитения, а Джансън кимна и отново забоде нос в листата си.

— Ами, добре тогава — започна той. — Както казах на госпожа Джизел, херцогът няма търпение да се срещне с представителите на Хралупата на… мм… Избавителя, но той е загрижен за достоверността на това, което му представяте. Мога ли да попитам защо господин Смит, градският говорител, не дойде лично? Не е ли всъщност това най-важната и единствена законна длъжност на говорителя — да представлява града си в случаи като този?

Той говореше, а ръката му почти загуби очертанията си, докато стенографираше с неразгадаеми знаци дори собствените му думи. Перото му пък се стрелкаше обратно към мастилницата през няколко секунди, без веднъж даже да накапе листа.

Лийша изсумтя.

— Всеки, който смята така, явно не е прекарвал и минута в селата, господин министър. В тежки моменти хората се обръщат към говорителя си. От Райзън все още се точат бежанци, да не говорим за пристигналите, на които им липсват неща от първа необходимост. Той не би могъл да ги изостави. Прати мен вместо това.

— Теб ли? — попита невярващо Тамос. — Жена?

Лийша се намръщи, но Джансън шумно прочисти гърлото си, преди тя да успее да му отвърне.

— Мисля, че това, което негово височество имаше предвид, е, че законният заместник на господин Смит би трябвало да е пастирът ви Джона.

— Свещеният дом прелива от бежанци, потърсили подслон — отговори Лийша. — Джона е също толкова зает, колкото и Смит.

— Но Хралупата може да прежали билкарката си точно в този тежък момент? — попита Тамос.

— Това представлява проблем за негова Светлост — каза Джансън и вдигна поглед към Лийша, но ръката му не спря да записва думите им. — Как би изглеждало в съда, ако той приеме делегация от свое васалство, така пренебрегнало бръшлянения трон, че дори не си е направило труда да изпрати истинския говорител? Ще се приеме като обида.

— Уверявам ви, че не сме искали да го обидим — каза Лийша.

— Нима? — намеси се Тамос. — Независимо от тежките обстоятелства, говорителят ви можеше да дойде. Хралупата на дърваря е само на шест нощи оттук — той погледна Защитения, — но, изглежда, Хралупата на Избавителя се е преместила по-надалеч.

— Какво искате да направя, ваше височество? — попита Лийша. — Да пропилея две седмици, за да доведа Смит, когато пред прага ни стои цяла армия?

Принц Тамос изсумтя.

— Моля ви, не преувеличавайте, госпожице Пейпър — рече Джансън, без да спира да пише. — Херцогското семейство е напълно наясно с красианските набези по Райзън, но заплахата за анжиерските земи е минимална.

— Засега — предупреди го Защитения. — Това обаче не бяха обикновени набези. Крепостта Райзън и селата й, житният пояс на цяла Теса, сега са под властта на Красия. Поне година ще мине, докато затвърдят позициите си, наберат райзънци за воини и ги обучат. Тогава ще поемат към Лактън и селата му, за да ги погълнат. Може да минат години, преди да се обърнат на север и да потеглят към града ви, но ви уверявам — те ще го направят и на вас ще са ви нужни съюзници, ако се надявате да дадете поне някакъв отпор.

— Крепостта Анжие не се страхува от шепа пустинни плъхове, дори да са верни тъпчиплевелските ти истории! — избумтя Тамос.

— Ваше височество, моля ви! — изписука Джансън. Щом принцът отново замлъкна, Джансън се обърна към Защитения. — Мога ли да ви попитам откъде знаете толкова много за плановете на красианците, господин Флин?

— Имате ли копие от красианската свещена книга в архивите си, министре? — попита Защитения.

Очите на Джансън се стрелнаха настрана за миг, сякаш за да проверят в невидим списък.

— Евджаха, да.

— Препоръчвам ви да го прочетете — каза Защитения. — Красианците вярват, че водачът им е прероденият Каджи, Избавителя. Вече водят Дневната война.

— Дневната война ли? — попита Джансън.

Защитения кимна.

— Евджахът разказва в детайли как Каджи завладял целия познат свят, преди да обедини всичките му копия срещу ядроните. Джардир ще се опита да направи същото. Настъпленията му може да бъдат последвани от периоди на укрепване, когато завладените народи ще бъдат подчинявани на евджахския закон, — той погледна остро Джансън и принца, — но дори за миг не се заблуждавайте, че са спрели настъплението.

Принцът го изгледа гневно, ала цветът бавно се източи от лицето на Джансън. По челото му бяха избили капчици пот, дори в тази студена пролетна утрин.

— Прекалено добре сте запознат с красианския народ за обикновен дървар, господин Флин — отбеляза той.

— Бях за кратко в Красия — каза просто Защитения. Джансън добави още един знак към странния стенографски текст.

— Разбирате защо трябва да говорим с негова Светлост, господин министър — каза Лийша. — Красианците могат да си позволят да се бавят. Житниците на Райзън могат да изхранват една войска безкрайно, особено като бъде спрян притокът на храна към Севера.

Джансън сякаш въобще не я чу.

— Някои говорят, че вие сте самият Избавител — каза той на Защитения.

Тамос изсумтя.

— А аз съм вежливият ядрон — промърмори той.

Защитения дори не се обърна към него, вперил поглед в министъра.

— Аз не твърдя подобно нещо, лорд Джансън.

Джансън кимна, пишейки.

— Негова Светлост ще бъде облекчен да чуе това. Но по въпроса за бойните защити…

— Те… — започна Лийша.

— Те ще бъдат дадени на всички, които ги поискат, и то безплатно — прекъсна я Защитения и привлече стъписаните погледи на всички.

— Ядроните са врагове на цялото човечество, господин министър — рече Защитения. — В това съм на едно мнение с красианците. На никого няма да откажа защитите, с които можем да ги преборим.

— Ако въобще работят — промърмори Тамос.

Защитения се обърна изцяло към Тамос и дори един принц не успя да издържи дълго на свирепия му взор. Тамос сведе очи и Защитения кимна.

— Уонда — каза той, без да се обръща към младата жена, която се стресна, като чу името си, — дай ми стрела от колчана си.

Уонда взе стрела и я пъхна в очакващата му ръка, която беше протегнал назад през рамо. След това той я положи върху дланите си и така я връчи на принца, без да се покланя, застанал пред него като равен.

— Изпробвайте ги, ваше височество — каза той. — Тази нощ застанете на стената и накарайте някой добър стрелец да уцели най-грамадния ядрон, който съзрете. Сам вижте дали работят.

Тамос отстъпи леко назад, но после бързо се изправи, сякаш за да не изглежда стреснат. Кимна и взе стрелата.

— Ще го направя.

Първият министър бутна стола си назад и Пол се стрелна, за да попие мокрите страници и да ги навие обратно в кожения им калъф. Събра пособията за писане и забърса масата, а Джансън се изправи и отиде при принц Тамос.

— Мисля, че приключихме засега — рече Джансън. — Негова Светлост ще ви приеме в двореца си утре, час след съмване. Сутринта ще ви изпратя карета, за да избегнем каквито и да било… неприятности, ако ви — очите му се стрелнаха към Защитения — видят на улицата.

Защитения се поклони.

— Това би било чудесно, благодарим ви — каза той. Лийша направи реверанс, а Роджър се поклони.

— Господин министър — каза Лийша, приближи се до него и продължи шепнешком. — Разбрах, че на негова Светлост… все още му предстои първи наследник.

Принц Тамос видимо се наежи, но Джансън вдигна ръка, за да го спре.

— Не е тайна, че бръшляненият трон все още няма наследник, госпожице Пейпър — каза той спокойно на Лийша.

— Плодовитостта беше една от специалностите на Бруна — каза Лийша, — а също така е и моя. За мен би било чест да предложа уменията си, стига те да са желани.

— Брат ми е напълно способен да се сдобие с наследник и без вашата помощ — изръмжа Тамос.

— Разбира се, ваше височество — съгласи се Лийша и направи още един реверанс, — но реших, че може би херцогинята би желала да се прегледа, ако затруднението идва от нейна страна.

Джансън се намръщи.

— Благодаря ви за щедрото предложение, но нейна Светлост си има своя билкарка и силно ви съветвам да не засягате темата пред негова Светлост. Ще го спомена, където трябва.

Отговорът му беше неясен, но Лийша кимна и си замълча, само направи нов реверанс. Джансън кимна и заедно с Тамос се отправиха към вратата. Точно преди да излезе, министърът се обърна към Роджър.

— Разчитам, че ще посетите Гилдията на жонгльорите, за да изясните статута си и да се разплатите за висящите си дългове, преди отново да напуснете града, нали така? — попита той.

— Да, господине — отвърна печално Роджър.

— Убеден съм, че историите около последните ви приключения ще бъдат много ценни за гилдията и вероятно ще изплатят дълга ви изцяло, но се надявам, че ще проявите благоразумие спрямо определени — той погледна Защитения — субективни тълкувания на случки, колкото и изкушаващо да е да използвате по-… сензационните тълкувания.

— Разбира се, господин министър — каза Роджър и се поклони дълбоко.

Джансън кимна.

— Е, желая ви хубав ден — каза той и с принца напуснаха лечебницата.

Лийша се обърна към Роджър.

— Инцидент с бордей, а?

— Цяла гора дървесни демони не е в състояние да ме накара да ти разкажа за това — каза Роджър, — така че въобще не си прави труда.

На следващата сутрин Лийша видя през прозореца на Джизел отпред да спира карета с широки врати, украсени с печата на Райнбек — дървена корона, надвиснала над обрасъл с бръшлян трон. Принц Тамос придружаваше каретата в пълно бойно снаряжение върху едър кавалерийски кон, а след него маршируваше отряд от елитните му стражи, дървените войници.

— Довели са цяла войска — каза Роджър, като застана до нея и надзърна навън. — Не мога да преценя дали идват, за да ни пазят, или да ни опандизят.

— Че нужно ли е денят да се различава от нощта? — попита Защитения.

— Може би такъв е редът за хората, които херцогът приема на аудиенция — предположи Лийша.

Роджър поклати глава.

— Много пъти съм се возил на тази карета, докато Арик беше глашатай. Никога не се е налагало да ни следва по петите отряд дървени войници само за една обиколка из града.

— Сигурно са изпробвали стрелата през нощта — допусна Лийша — и съответно знаят, че това, което им предлагаме, е истинско.

Защитения сви рамене.

— Да става, каквото ще. Или са тук като наши придружители, или Райнбек ще се сдобие с отряд сакати войници.

Лийша зяпна, но Защитения излезе на двора на Джизел, преди да успее да му отвърне. Останалите го последваха.

Лакеят сложи стълба до каляската и отвори вратата. Тамос ги наблюдаваше от коня си, като кимна леко на Защитения, докато се качваха в каретата. Съвсем скоро затрополиха по дъсчената улица към двореца на Райнбек.

Имението на херцога беше единствената сграда в града, построена изцяло от камък, а това демонстрираше огромно богатство. Както при херцог Юкор от Мливари, крепостта на Райнбек беше самодостатъчно умалено селище в по-голямата крепост на самия град. Открити площи заобикаляха деветметровите външни стени, в които бяха издълбани огромни защити, а улеите им бяха запълнени с ярък лак. Бяха учудващо дълготрайни, въпреки че досега най-много да ги бе изпробвал някой самотен въздушен демон. Ако в защитите на крепостта Анжие имаше пробив и тумби демони нападнеха града, Райнбек можеше просто да си затвори портите и да изчака зората в безопасност, дори целият град около имението му да избухне в пламъци.

Пристигнали вече в двора му, те подминаха частните градини и стадата на херцога наред с десетките сгради за слугите и занаятчиите му, преди да стигнат палата. Отвесните стени на зданието се изкачваха на няколко етажа, а имаха и наблюдателни кули, които стигаха дори още по-високо, отвъд защитната мрежа на крепостта.

Защитите на двореца бяха не само произведения на изкуството, но и на функционалността. Лийша усещаше силата на знаците, докато очите й танцуваха по невидимите нишки, изграждащи мощната мрежа.

— Моля, последвайте ме — каза принц Тамос на Защитения, щом каретата спря пред входа на двореца.

Лийша се мръщеше, докато пристъпваха в палата след принца, чудейки се дали и на срещата ще продължат да я пренебрегват заради Защитения. Той многократно бе заявявал, че не би поел повече отговорност за Хралупата, отколкото Марик пое за райзънските бежанци. Можеше ли да му има доверие, че ще постави нуждите на града пред своите?

Сводът на преддверието се извисяваше над тях, но във величественото помещение нямаше просители. Принцът ги отведе надалеч от тронната зала по коридори, застлани с килими и покрити с тапети и маслени картини. Влязоха в приемна с кадифени канапета и запалена мраморна камина.

— Моля, изчакайте тук благоволението на херцога — каза Тамос на Защитения. — Слугите ще ви обслужат, ако имате нужда от нещо.

— Благодаря ви — отвърна Защитения, щом пристигна прислужник с поднос, отрупан с напитки и малки сандвичи. Двама дървени войници стояха изпънати пред вратата с копия в готовност.

Доста време мина обаче и отегченият Роджър зажонглира с изпразнените им чаени чаши.

— Колко ще ни накара да чакаме Райнбек според тебе? — попита той, докато крачеше по пода в определен мотив, опитвайки се да държи осакатената си ръка в позиция да улавя и хвърля.

— Достатъчно дълго, за да ни стане ясно, че той командва парада — отвърна Защитения. — Херцозите карат всеки да чака. Колкото по-важни са гостите, толкова по-дълго ги оставя да му броят нишките по килима. Доста отегчителна игричка, но щом ще накара Райнбек да се почувства по-сигурен, няма лошо да го оставим да си я доизиграе.

— Трябваше да си донеса ръкоделието — промърмори Лийша.

— И аз съм оставила доста недовършени гергефи, мила — рече глас зад нея. — Винаги ме е бивало да започвам гоблените, но някак все не успявам да ги завърша.

Лийша се обърна и видя на вратата министър Джансън да води подръка достопочтена дама, която изглеждаше на около осемдесет.

Роджър се сепна и щом изпусна една от чашите, с които жонглираше, Лийша също трепна. За щастие, чашата отскочи от дебелия килим и не се счупи.

Жената изгледа Роджър по начин, който би накарал Илона да се гордее.

— Виждам, че Арик така и не е стигнал дотам да те научи на обноски.

Лицето на Роджър стана по-червено от косата му.

Жената беше дребна, дори за Анжие — едва метър и петдесет от бялата красианска дантела по ръба на широката й рокля от зелено кадифе до върха на полираната дървена диадема в сребристата й коса, захваната с множество фиби. Точиците по диадемата имаха златен обков, а в тях се мъдреха скъпоценни камъни. Жената беше тънка като вейка, леко прегърбена и се подпираше на ръката на първия министър. Кожата по ръцете, които го стискаха, беше сбръчкана и прозрачна. От кадифената й огърлица висеше изумруд с размерите на бебешко юмруче.

— Позволете да ви представя нейна Светлост лейди Арейн, херцогинята майка, родила негова Светлост херцог Райнбек Трети, покровител на Гористата крепост…

— Да, да — прекъсна го Арейн. — Няма човек, който да не знае титлите на сина ми, а аз по-млада няма да стана, докато ги изреждаш за хиляден път тази седмица, Джансън.

— Моите извинения, милейди — рече Джансън и се поклони леко.

Лийша направи реверанс след представянето, а мъжете се поклониха. Уонда носеше мъжки панталони и нямаше поли, които да разпери, така че направи неумел жест, който не бе нито едното, нито другото.

— Ако ще се обличаш като мъж, момиче, по-добре се покланяй като такъв — скастри я Арейн, снижила поглед.

Уонда се изчерви и се поклони дълбоко.

Херцогинята майка изсумтя удовлетворено и се обърна към Лийша.

— Дошла съм да те спася от тези отегчителни мъжки работи, мила — тя погледна към Уонда. — Както и младата дама.

— Моите извинения, ваша Светлост — каза Лийша и отново направи реверанс, — но аз идвам в качеството на говорител на Хралупата на Избавителя и трябва да остана за аудиенцията.

— Глупости — изцъка Арейн. — Как така жена ще е говорител? Подобни безнравствия може и да минават в Мливари, но Анжие държи на верните традиции. Жените не са създадени, за да се занимават с държавни дела.

Херцогинята майка пусна ръката на Джансън и се хвана за ръката на Лийша, като започна да я придърпва към вратата, макар да се преструваше, че само се подпира.

— Остави мъжете да се занимават с тефтерите и прокламациите си — каза Арейн. — Ние ще си поговорим на по̀ женски теми.

Лийша леко се учуди от силата на жената. Не беше толкова крехка, колкото си даваше вид. Но въпреки всичко на Лийша й се стори напълно неприемливо да влезе в компанията на куп разглезени жени, с които щяха да си говорят вяло за времето и модата, докато мъжете чертаят бъдещето на Хралупата на Избавителя.

Джансън се приближи до Лийша, която се противеше на напора на старата дама.

— Няма да е разумно да разстроите херцогинята майка — прошепна той. — По-добре ще е сега да й угодите. Херцогът още доста време няма да приеме останалите, а аз ще ви извикам, когато има нужда от вас.

Лийша погледна неразгадаемото му лице и се намръщи. Не искаше да се противопоставя на владетелското семейство и неохотно се остави да я отведат.

— Женското крило е насам, мила — каза Арейн и поведе Лийша по дълъг, пищно обзаведен коридор.

Освен в съкровищницата на Защитения, Лийша никога не бе виждала подобно изобилие, каквото откри в двореца на херцога. Бе израснала в семейството на най-богатия мъж в Хралупата на дърваря, но в сравнение с херцогското богатство това на Ърни приличаше повече на остатъците, които се даваха на кучетата след голямо пиршество. Тлъсти килими, изтъкани в ярки цветове, галеха и омекотяваха всяка нейна стъпка, а по стените имаше гоблени и статуи върху мраморни поставки. Таванът беше боядисан в златно и блещукаше на светлината на полилеите.

Райзънски бежанци гладуваха из цялото херцогство, но можеше ли знатното семейство наистина да разбере това, след като бе заобиколено от такъв разкош? Лийша се сети за майка си, която винаги се грижеше първо за собственото си удобство, а за чуждото — само ако някой я гледаше.

Тътрещите се крака на Арейн стъпваха все по-сигурно, докато привидно крехката жена водеше Лийша през необятния палат, както мъж би повел жена на танц. Уонда ги следваше мълчаливо, докато не преминаха накрая през една последна врата, и тогава Арейн се обърна към нея:

— Бъди така добра да затвориш вратата, момичето ми — каза тя.

Уонда се подчини и затвори тежката дъбова врата с тракване.

— Тъй значи, дай да те огледам — каза Арейн и завъртя Лийша, за да я види от всички страни, след като пусна ръката й.

Арейн я огледа от главата до петите, а устната й леко се изви.

— Значи ти си детето чудо, с което Бруна толкова се гордееше — въобще не звучеше впечатлена. — Колко лета си видяла, момиче? Двайсет и пет?

— Двайсет и осем — отвърна Лийша.

Арейн изсумтя.

— Бруна казваше, че една билкарка не струва и пукнат клат, преди да е навършила петдесет.

— Познавали сте госпожа Бруна, ваша Светлост? — попита изненадано Лийша.

Арейн се изкиска.

— Да съм я познавала ли? Старата вещица извади двама принцове измежду краката ми, така че, да, бих казала, че съм я познавала. Питър дойде преди петдесет години, а тогава Бруна беше почти на толкова, на колкото съм аз сега. Тамос се роди десетилетие по-късно, гигантско бебе, подобно на братята си, но тогава не бях толкова млада, колкото като родих останалите, и се нуждаех от нещо повече от някоя прехвалена акушерка. Тогава Бруна беше прехвърлила осемдесетте и не искаше да напуска Хралупата дори когато изпратих глашатая си да застане на колене и да й се моли. Мрънкаше през цялото време, но все пак дойде и прекара месеци в двореца. Даже по време на престоя си си намери две чирачки, Джизел и Джеса.

— Джеса? — попита Лийша. — Бруна никога не ми споменавала за никаква Джеса.

— Ха! — извика Арейн. — Хич не се учудвам.

Лийша изчака жената да й обясни забележката си, но тя не го направи.

— Само да беше поискала, щях да направя Бруна знатна билкарка — продължи Арейн, — но проклетницата се врътна и се прибра в Хралупата, веднага щом сряза връвта на Тамос. Тези титли нищо не значеха за нея. Беше я грижа само за децата й в Хралупата.

Херцогинята майка погледна Лийша.

— И ти ли се чувстваш така, момиче? Слагаш Хралупата над всичко, дори над дълга си към бръшлянения трон?

Лийша срещна погледа й и кимна.

— Да.

За миг Арейн пресрещна погледа на Лийша, сякаш предизвикваше младата жена да мигне, но накрая изсумтя удовлетворено.

— Ако ми беше отговорила друго, за нищо повече нямаше да ти повярвам. Та Джансън ми казва, че се смяташ за умела наследница на Бруна, що се отнася до плодовитостта.

Лийша отново кимна.

— Бруна даваше изчерпателни уроци на тази тема, а имам и многогодишен опит.

Арейн отново погледна Лийша изпод вежди.

— Вероятно не са чак толкова много годините, но засега ще ти простя това. Не вреди да я прегледаш. Всички останали вече го сториха.

— Нея ли? — попита Лийша.

— Херцогинята — отвърна Арейн. — Последната ми снаха. Искам да знам дали момичето е ялово, или синът ми няма семе.

— Не бих могла да установя последното, ако прегледам херцогинята — каза Лийша.

Арейн изсумтя.

— Съвсем щеше да си навирила носа, ако го беше казала. Но всичко по реда си. Погледни момичето.

— Разбира се — каза Лийша. — Има ли нещо, което можете да ми кажете за нейна Светлост, преди да я прегледам?

— Здрава е като кон, с яко телосложение и широки бедра като за разплод — отвърна Арейн. — Не е с най-острия възможен ум, но друго не се и очаква от анжиерските дами. Братята й са достатъчно хитри, така че по-скоро се отнася до възпитанието й, а не за природа. След последния развод на Райнбек самата аз я избрах измежду всичките многообещаващи момиченца с добро потекло, като обърнах специално внимание на братята и сестрите. Лейди Мелни е най-младата от дванайсет деца, от които три четвърти момчета. Има три сестри и всичките си имат свои деца — по две момчета на всяко момиче. Ако има някой на света, способен да дари бръшлянения трон с наследник, то това е тя. Разбира се, синът ми друго не го интересуваше освен големината на ненките й, но Мелни и там има достатъчно месо, за да откърми дори голямо бебе като Райни.

— От колко време са женени? — попита Лийша, пренебрегвайки коментара.

— Повече от година — отвърна Арейн. — Знатната билкарка й вари чайове за плодовитост, а аз карам Джансън да затваря бордеите, когато й идва, но тя пак окървавява завивките всеки месец.

Арейн преведе Лийша през лабиринт от тайни коридори и стълбища, ползвани от жените в знатното семейство. Лийша видя много прислужнички, но нито един прислужник. Накрая стигнаха до разкошна спалня, отрупана с кадифени възглавници и красианска коприна. Херцогинята стоеше пред един от големите стъклописи в покоите си и гледаше навън към града. Носеше широка рокля от зелена и жълта коприна, с дълбоко деколте и пристегната здраво в талията. Косата й беше вдигната зад златна диадема, покрита със скъпоценни камъни, а лицето й бе изкусно гримирано. Беше подготвена да се яви пред херцога във всеки един момент, щом той я привикаше в покоите си. Не беше на повече от шестнайсет лета.

— Мелни, това е госпожица Лийша от Хралупата на дърваря — представи я Арейн.

— Хралупата на Избавителя — поправи я Лийша. Арейн я погледна със смаяно разбиране.

— Госпожица Лийша е умел лечител в сферата на плодовитостта — продължи Арейн — и днес тя ще те прегледа. Свали си роклята.

Момичето кимна и без никакво колебание посегна да развърже връзките на гърба на корсета си. Ясно беше кой командва жените на херцога. Прислужничките й бързо й помогнаха с развързването и не след дълго роклята на херцогинята стоеше сгъната до леглото.

— Преглеждай я, както намериш за добре — промърмори Арейн достатъчно тихо, та никой да не чуе, докато прислужничките действаха. — Това момиче е мушкано и ръгано повече от евтина проститутка.

Лийша поклати глава от съжаление към горкото момиче, но се наведе, отвори кесията си с билки върху тоалетката на херцогинята и нареди няколко шишенца и тампони. Беше се надявала да й се отдаде подобна възможност и бе дошла подготвена с правилните химикали.

Младата херцогиня стоеше мирно и тихо, докато Лийша я преглеждаше, но сърцето й се беше разтуптяло, когато билкарката я преслуша. Вероятно девойката беше ужасена, беше я страх от съдбата й, в случай че не успее да роди наследник като херцогините преди нея. Лийша се зачуди дали въобще са й дали избор за сватбата, или, както бе прието в Теса, съюзът е бил уговорен от родителите без никакво внимание към желанията на дъщеря им.

Взе проба от урината й и вагинален секрет, а пробите смеси с химикали и ги остави да взаимодействат. Опипа утробата на момичето и дори пъхна пръст, за да прегледа шийката. Накрая се усмихна на херцогинята.

— Всичко изглежда наред, ваша Светлост. Благодаря ви за съдействието. Сега вече можете да се облечете.

— Благодаря ви, госпожице — отвърна херцогинята. — Надявам се, че ще откриете какво не ми е наред.

— Не мисля, че нещо „не ви е наред“, мила — каза Лийша, — но ако има какво да се лекува, не берете грижа — ще го излекуваме.

Херцогинята се усмихна немощно и кимна. Вероятно беше чувала същото нещо поне от десетина други билкарки. Нямаше причина да смята, че Лийша ще е по-различна.

Херцогинята се върна до прозореца, а Лийша отиде при тоалетката, за да погледне резултатите от пробите. Херцогинята майка я последва тихо.

— На момичето му няма нищо — рече Лийша. — Би могла да роди цяла войска.

Арейн й подаде малка тюлена кесийка, пълна с изсушени билки.

— Това са цветовете, от които знатната билкарка й вари чая за плодовитост.

Лийша подуши вързопчето.

— Да, обикновената смес е. Със сигурност не би й навредил, но аз мога да сваря по-силен… Не че това би имало значение.

— Мислиш, че проблемът е в сина ми? — попита Арейн.

Лийша сви рамене.

— Следващата логична стъпка ще е да прегледам него, ваша Светлост.

Арейн изсумтя.

— Инатливото магаре едва позволява билкарка да му погледне гърлото дори когато се е простудил и едва ли не ще си изкашля вътрешностите. Не вярвам да даде въобще да се доближиш до мъжествеността му… — тя изгледа Лийша от горе до долу и добави кисело: — … освен ако не искаш да го прегледаш и да си вземеш пробите по старомодния начин.

Лийша се намръщи, а Арейн се разсмя.

— Така си и знаех! — изкиска се тя. — Ще накараме момичето да го направи! Че за какво друго е една млада херцогиня?

Министър Джансън остана в приемната, след като херцогинята майка си тръгна заедно с Лийша и Уонда. Извади тънка дъбова кутия, гладко полирана, и я подаде на Роджър.

— Намерихме я в покоите на Арик след уволнението му — рече Джансън. — Изпратих съобщение до Гилдията на жонгльорите, че е у мен, но вашият майстор така и не си направи труда да си я вземе. Трябва да призная, че това ме смая. Преди да тръгне, Арик си взе всичко, освен перата от матрака, та даже и няколко неща, които не бяха точно негови. Това обаче го беше оставил на масата просто ей така.

Роджър взе кутията и я отвори. Вътре върху зелено кадифе лежеше златен медальон с тежка верижка. Върху него имаше кръстосани релефни копия зад щит с герба на херцог Райнбек — корона, покрита с листа, над обрасъл с бръшлян трон.

Роджър помнеше достатъчно от уроците по глашатайство на Арик, за да разпознае медальона веднага — Знатния анжиерски медал за храброст. Най-високият почетен знак на херцога. Роджър го зяпна удивено. Какво ли бе сторил Арик, за да заслужи такава награда, и защо би я изоставил? Без да се брои символичната й стойност даже, самият медал струваше цяло състояние. В бедния на метали Анжие само верижката би струвала планина от клатове, а пък златото…

— Негова Светлост връчи медала на Арик за храбростта при опустошението на Речен мост — каза Джансън, сякаш му бе прочел мислите. — Щеше да е достатъчно само себе си да бе спасил, а после да докладва на херцога за падането на града, но той се бе изправил срещу ядроните и бе спасил и теб, момче на не повече от три лета, което не би могло да тича или да се скрие само…

Той поклати глава.

Роджър се почувства, сякаш министърът го бе зашлевил.

— Нямам никаква представа защо би оставил това — каза той глухо, преглъщайки буцата в гърлото си. — Благодаря ви, че сте го запазили.

Затвори кутията и я пъхна в многоцветната си торба, която носеше през рамо.

— Е — каза Джансън, когато стана ясно, че Роджър няма какво повече да каже. Погледна Защитения. — Ако сте готов, господин Флин, негова Светлост ще приеме вашата делегация.

— Но Лийша… — започна Роджър.

Министърът сви устни.

— Негова височайша Светлост не желае да приема жени в тронната си зала — каза Джансън. — Уверявам ви, че госпожица Лийша е в добри ръце с херцогинята майка и нейните придворни дами. Можете да й разкажете за срещата, след като негова Светлост ви отпрати.

Защитения се намръщи и пресрещна погледа на министъра. Дребният човечец сякаш се вцепени от страх под взора на тези сурови очи, но не се отметна от думите си. Погледът му се насочи към стражите пред вратата.

— Добре тогава — каза накрая Защитения. — Моля, заведете ни.

Джансън прикри въздишката си на облекчение и се поклони.

— Насам, моля.

Херцог Райнбек бе висок за анжиерските стандарти, но все пак беше по-нисък от повечето народ в Хралупата на Избавителя. Беше едър, попрехвърлил петдесетте, а мускулите от младостта му се бяха превърнали в тлъстини. Лекьосаният му със сос жакет беше изумруденозелен, а гамашите му кафяви, като и двете бяха от превъзходна красианска коприна. Носеше лакираната дървена корона на Анжие върху напомадената си кестенява, прошарена коса, но пръстите и вратът му бяха обсипани с пръстени и огърлици от мливарийско злато.

Отдясно на херцога, на по-ниско стъпало на подиума седеше брат му, престолонаследникът принц Микаел. Почти на годините на херцога, но малко по-як, принц Микаел беше облечен в равна по качество премяна, а косата му бе захваната със златна диадема. От лявата страна на херцога седеше Напътственик Питър, вторият по възраст брат на Райнбек. Напътственикът беше по-дебел дори от Райнбек въпреки аскетизма, за който намекваха обикновената му кафява роба и обръсната му глава. За разлика от грубата материя, която надяваха повечето пастири, робата на Напътственика беше от качествена вълна, вързана с колан от жълта коприна.

Принц Тамос стоеше прав на дъното на подиума със своя нагръдник с лакирани защити и наколенници. Държеше копието си в готовност като дървените войници пред вратата, въпреки че Роджър и останалите бяха претърсени, а оръжията им отнети още на вратата на тронната зала. Но и така Роджър се чувстваше напълно в безопасност, като че беше в Хралупата на Избавителя посред бял ден, просто защото до него бяха Защитения и Гаред.

— Негова височайша Светлост херцог Райнбек Трети — обяви Джансън, — покровител на Гористата крепост, наследник на Дървената корона и владетел на цял Анжие.

Роджър падна на едно коляно и Гаред го последва. Защитения обаче само се поклони.

— Падай на коляно пред херцога — изръмжа Тамос и посочи Защитения с копието си.

Защитения поклати глава.

— Не искам да показвам неуважение, ваша Светлост, но аз не съм анжиерски гражданин.

— Какви са тези глупости? — поиска да узнае принц Микаел. — Ти си Флин Кътър от Хралупата на дърваря, роден и отраснал като анжиерец. Да не искаш да кажеш, че Хралупата вече не се счита за част от херцогството?

Тамос стисна по-здраво копието и го насочи към тях. Роджър преглътна тежко, надявайки се, че Защитения знае какво прави.

Защитения сякаш не забелязваше заплахата. Той отново поклати глава.

— Нищо подобно не искам да кажа, ваша Светлост. Флин Кътър беше само име, което получих пред портите на града, за да се придвижим по-бързо. Извинявам се за заблудата.

Той отново се поклони.

Джансън, който се беше оттеглил на малко бюро до подиума, се зае бясно да пише.

— Акцентът ви е мливарийски — каза Напътственик Питър. — Да не би пък да сте поданик на Юкор?

— Прекарал съм доста време в крепостта Мливари, но и мливариец не съм — отвърна Защитения.

— Казвай тогава името и родината си! — заповяда Тамос.

— Името ми си е мое — отвърна Защитения — и никой град не наричам родина.

— Как смееш?! — изсъска Тамос и тръгна напред с копието си.

Защитения му отвърна със смаяния поглед, който един мъж би отправил към размахало юмруци момченце. Роджър затаи дъх.

— Достатъчно! — извика Райнбек. — Тамос, спри се!

Принц Тамос се намръщи, но изпълни заповедта и се върна в основата на подиума, приковал яростен поглед в Защитения.

— Запазете си тайните засега — каза Райнбек и вдигна ръка, за да спре всякакви други въпроси. Принц Микаел изгледа гневно брат си, но си замълча.

— Теб обаче те помня — каза Райнбек на Роджър, очевидно с надеждата да премахне част от напрежението в залата. — Роджър Ин, келемето на Арик Сладкогласни, който бе сбъркал бордея ми с ясла.

Той се засмя.

— Майстора ти го наричаха Сладкогласни, защото от гласа му на жените им ставаше сладко между краката. Чиракът догони ли майстора?

— Музиката ми омайва само ядроните, ваше величество — отвърна Роджър с поклон и изкара една изкуствена усмивка, скривайки яростта си зад непроницаемата маска на жонгльора.

Райнбек се засмя и се плесна по коляното.

— Все едно ядрон би се поддал, като че ли е някоя куха уличница! Имаш чувството за хумор на Арик, признавам ти го!

Лорд Джансън прочисти гърлото си.

— А? — попита Райнбек и се обърна към секретаря си.

— Вестоносците, минали през Хралупата, твърдят, че младият господин Ин наистина може да омайва ядрони с музиката си, ваша Светлост.

Херцогът се опули.

— Честно ли?

Джансън кимна. Райнбек се изкашля, за да прикрие изненадата си, после се обърна отново към тях и погледна Гаред.

— А ти си капитан Гаред от дърварите, така ли? — попита той.

— Ъъ, просто Гаред, вашо пре’зходителс’во — запелтечи Гаред. — Водя дърварите, така си е, но ник’ъв капитан не съм. Само дет’ ме бива с брадвата.

— Не се подценявай, момче — скастри го Райнбек. — Никой не хвали човека, който сам не го прави. Ако и половината от това, което чувам, е вярно, може би дори аз ще ти възложа задача.

Гаред понечи да отговори, ала беше ясно, че няма представа какъв е правилният отговор, затова просто се поклони, но толкова дълбоко, че Роджър се уплаши да не би брадичката му да удари пода.

Лийша отпи от чая си, а очите й се стрелнаха над ръба към херцогинята майка, която й отговори с поглед, пълен с подобна мълчалива прямота. Преди да се изпарят, прислужничките на Арейн бяха оставили чаен сервиз от излъскано сребро на масата между тях заедно с купчина сладкиши и тънки сандвичи. До подноса имаше сребърен звънец, за да ги повикат при нужда.

Уонда седеше сковано, сякаш искаше да изчезне за херцогинята майка, както пред ядроните, щом сложеше непрозримото си наметало. Гледаше с копнеж към подноса със сандвичите, но изглеждаше ужасена от мисълта да си вземе, за да не би да привлече вниманието към себе си.

Херцогинята майка се обърна към нея.

— Момиче, ако ще се обличаш като мъж и ще носиш копие, спри да се държиш като някоя плаха дебютантка, чийто първи ухажор е дошъл в двореца. Яж. Тези сандвичи не са ги струпали там за украса.

— Съжаля’м, вашо пре’зходителс’во — рече Уонда и се поклони неловко. Взе шепа от хапките и ги набута в устата си, пренебрегвайки както салфетката, така и чинията. Арейн погледна отчаяно, но изглеждаше по-скоро слисана, отколкото отблъсната.

Херцогинята майка се обърна към Лийша.

— А колкото до теб, виждам въпросите, изписани по лицето ти, така че защо направо не ги зададеш? По-млада няма да стана, докато чакаме.

— Аз просто съм… изненадана, ваша Светлост — каза Лийша. — Не сте това, което очаквах.

Арейн се разсмя.

— Заради кое? Ролята на крехка старица, която изиграх пред мъжете ли? Създателю, момиче, Бруна каза, че си схватлива, но щом не си разбрала това, аз ще си запазя съмненията.

— Мога да ви уверя, че втори път няма да се заблудя — каза Лийша, — но признавам, не разбрах защо въобще ви е нужен този номер. Бруна никога не се правеше…

— Че едвам крета ли? — попита Арейн с усмивка, избра си изтънчен сандвич от подноса, потопи го плавно в чая си и го изяде на две бързи хапки. Уонда се опита да й подражава, но задържа прекалено дълго сандвича си в чая и половината от него потъна в чашата. Арейн изсумтя, когато момичето гаврътна чая заедно със сандвича на една глътка.

— Както кажете, ваша Светлост — отвърна Лийша.

Херцогинята майка погледна Лийша изпод вежди по своя обвинителен начин. Това напомни на Лийша на погледа на Джансън и тя се зачуди дали първият министър не го е прихванал покрай старата дама.

— Нужен е — каза Арейн, — защото мъжете стават твърди като дърво около умни жени, а край глупачките омекват като каша. Поживей още няколко десетилетия и ще разбереш какво имам предвид.

— Ще си спомня за това на аудиенцията пред негова Светлост — отбеляза Лийша.

Арейн изсумтя.

— Не изоставай в танца, момиче. Това е аудиенцията. Всичко, което се случва в тронната зала, е чист театър. Каквото и да си мислиш, моите синове управляват града не повече, отколкото твоят Смит Хралупата.

Лийша се задави с една сладка и едва не си разля чая. Погледна изумено Арейн.

— Това, че дойдохте без Смит обаче, беше доста необмислено — изцъка Арейн. — Бруна мразеше политиката, но можеше да те научи поне на основните неща. Достатъчно добре ги знаеше. Момчетата ми са се метнали на баща си и не им трябват жени в двореца, освен ако не слагат храна на масата или не коленичат под нея. Те просто са решили, че вашият господин Флин, ако въобще така се казва, командва парада сега, и ще почетат дори онази маймуна Гаред и Ариковото келеме повече, отколкото теб.

— Защитения не говори от името на Хралупата — увери я Лийша. — Нито пък останалите.

— Да не ме мислиш за глупава, момиче? — попита Арейн. — Един поглед ми трябваше, за да разбера всичко това. Няма значение обаче. Всички решения вече са взети.

— Моля? — попита объркано Лийша.

— Снощи дадох инструкциите си на Джансън, след като прочетох доклада му, и сега той ще се погрижи да бъдат изпълнени — каза Арейн. — Стига никой от онези пауни да не започне истинска война, докато се перчат и чупят стойки в тронната зала, това ще бъде резултатът от „аудиенцията“: вие ще се върнете в Хралупата и ще изчакате отряд от най-добрите ми защитници да изучат бойните ви символи. Преди да дойде зимата, искам дори най-калпавите защитници в Анжие да се научат да изписват оръжия и да не остане и един дървеноглав ловец с някакви умения с лъка без колчан защитени стрели, а магическите копия да станат евтина стока по сергиите… Тамос и дървените войници ще придружат защитниците — продължи Арейн — предимно за сигурността на занаятчиите и така вашите дървари ще могат да научат и тях да убиват демони.

Лийша кимна.

— Разбира се, ваше величество.

Арейн се усмихна търпеливо на това прекъсване и Лийша осъзна, че що се отнасяше до херцогинята, това бяха височайшите й заповеди, а не теми за обсъждане.

— Сред пастирите на Създателя е настанал пълен смут заради твоя изрисуван приятел — продължи Арейн. — Половината го мислят за самия Избавител, а другата половина го считат за по-голямо зло и от майката на всички демони. И двете страни, изглежда, не вярват на вашия млад пастир Джона, въпреки че той явно клони към първата група. Искат да го разпитат. Със съветниците ми от Комисията на пастирите си разменихме официални съобщения и се разбрахме да изпратим заместник, пастир Хейс, който да се грижи за вярващите в Хралупата, докато Джона е тук да свидетелства пред комисията. Хейс е добър човек, нито е фанатик, нито глупак. Ще прецени доколко хралупарите вярват в Защитения, докато комисията разучи същото за Джона.

Лийша прочисти гърлото си.

— Моля за извинение, ваша Светлост, но Хралупата не е голям град с десетки пастири. Хората вярват на съветите на Джона, защото той е спечелил доверието им с дългогодишната си работа. Няма да последват всеки, облечен с кафява роба, а и въобще няма да им хареса идеята, че го завличате към града за разпит.

— Ако Джона е верен на своя орден, той ще дойде доброволно и ще потуши всяка искра на съмнение — рече Арейн. — Ако пък не… Е, бих искала да знам, както и комисията, накъде клони неговата преданост.

— Ами ако разпитът завърши неблагоприятно? — попита Лийша.

— Доста време мина, откакто пастирите изгориха последния си еретик — каза Арейн, — но не вярвам да са забравили как се прави.

— Тогава пастир Джона няма да дойде — каза Лийша, остави чашата си на масата и срещна погледа на херцогинята майка, — освен ако не искате да изпробвате дървените си войници срещу мъже, които посичат дървета през деня и дървесни демони през нощта.

Арейн вдигна вежди, а ноздрите й се разшириха. Ведрото було обаче отново се спусна над лицето й, и то толкова бързо, та Лийша реши, че може да си е измислила искрата на раздразнение. Арейн се обърна към Уонда.

— Истина ли е, момиче? — попита тя. — Готова ли си да тръгнеш срещу херцога си, ако дървените войници дойдат за вашия пастир?

— Ще се бия, с когото Лийша ми каже — отвърна Уонда и за пръв път изправи рамене, откакто бе срещнала дребната херцогиня майка.

Макар и само на петнайсет лета, Уонда Кътър бе по-висока от повечето мъже в Хралупата на Избавителя, мъже, които се славеха като най-високите в херцогството. Тя се извиси над смалената старица, но Арейн изглеждаше по-скоро слисана, отколкото уплашена. Херцогинята кимна, давайки знак на Уонда да се върне в предишното си състояние, и погледна Лийша, като чукна с нокът по изящната си чаша.

— Добре тогава — каза тя накрая. — Поемам лична отговорност за безопасността на пастир Джона и завръщането му в Хралупата, въпреки че е възможно да се върне и без робата си.

— Благодаря ви, ваша Светлост — каза Лийша и се поклони в знак на съгласие с условията.

Арейн се усмихна и вдигна чашата си.

— Май наистина ще се окажеш наследница на Бруна.

Лийша се усмихна и двете отпиха едновременно.

— Защитения — каза Арейн след миг — ще отиде сам в Мливари, за да извести Юкор за красианците и да му предаде молбата ни за помощ.

— Защо Защитения, а не глашатаят ви? — попита Лийша.

Арейн изсумтя.

— Племенникът келеш на Джансън ли? Юкор ще изяде това момче с парцалите. Ако не си чула, Юкор и синът ми се ненавиждат.

Лийша я погледна, но херцогинята й махна да спре.

— Не се опитвай да се бъркаш в тия защити, момиче. Препирнята между бръшлянения трон и металния съществува още много преди сегашните им владетели да положат дебелите си задници върху тях, и ще продължи много след тях. Мъжете не могат да сдържат омразата си към своите съперници.

— Това пак не обяснява защо ще ходи Защитения, а не владетелският вестоносец — настоя Лийша. — Уверявам ви, че дори да се съгласи да отиде — а вие сама ще разберете, че приема нареждания много по-трудно, отколкото си мислите, — той ще се придържа към това, което на него му е важно, а не на вас.

— Разбира се, че е така — каза Арейн, — и тъкмо затова искам да разкарам този тип колкото се може по-далеч от града ми. Независимо дали е нарочно, или не, самото му присъствие превръща хората в негови фанатични поклонници, а така не можем да си управляваме държавата. Нека отиде да разбуни духовете в Мливари; Юкор ще се съгласи с каквото поискаме, само и само да се отърве от него.

— А какво точно искаме „ние“? — попита Лийша.

Арейн я изгледа и Лийша не разбра дали се забавляваше с дързостта й, или по-скоро се дразнеше от нея.

— Съюз срещу красианците, разбира се — отвърна накрая херцогинята майка. — Едно е да се дърлим за някакви каручки с дърва и минерали, съвсем друго е овчарките да продължават да се хапят, докато има вълк в кошарата.

Лийша погледна жената с желание да й се противопостави, но изведнъж осъзна, че е съгласна. Част от нея се чувстваше толкова сигурна, когато Арлен бе наоколо, че никак не й се искаше той да напуска Хралупата. Но друга част от нея, една все по-нарастваща част, намираше присъствието му за… задушаващо. Точно както той се бе опасявал, хралупарите и бежанците вече разчитаха на него за спасението си, вместо да искат сами да се борят, а навярно дори и Лийша се бе настроила по същия начин. Може би щеше да е най-добре за всички, ако той изчезне за малко.

Когато отмина моментът Лийша да отговори, а тя не бе продумала дори, Арейн кимна и се върна към чая си.

— Остава ми да реша какво ще правя с момчето на Арик. Тъй наречената му магия издържа на по-сериозно проучване, но все още нямам никакви идеи за нея.

— Не е магия — каза Лийша. — Поне не както ние я възприемаме. Той просто… омайва ядроните, както жонгльорът действа на настроението на тълпата. Умението му е ценно, но действа само докато свири, и досега не е успявал да го предаде на други.

— От него може да излезе и добър глашатай — замисли се Арейн. — Със сигурност по-добър от племенника на Джансън, макар това да не значи много.

— Бих предпочела Роджър да си остане с мен, ваша Светлост — каза Лийша.

— Ау! Ама така ли било? — попита Арейн развеселено.

Тя се пресегна през масата и ощипа Лийша по бузата.

— Харесваш ми, момиче. Не се страхуваш да си кажеш мнението — облегна се назад, погледна Лийша за миг и сви рамене.

— Чувствам се великодушна днес — каза тя и напълни чаените им чаши отново. — Задръж го. А сега да се върнем на работата с Избавителя.

— Защитения твърди, че не е Избавителя, ваша Светлост — каза Лийша и изсумтя. — Нощите да ме вземат, даже би откъснал главата на всеки, който го намекне дори.

— Каквото и да твърди, хората вярват в това — рече Арейн, — както личи и от внезапната промяна на името на селцето ви… без владетелско разрешение, бих добавила.

Лийша сви рамене.

— Решението го взе градският съвет, не аз.

— Но ти не си им се противопоставила — отбеляза Арейн.

Лийша отново сви рамене.

— Ти вярваш ли го? — попита Арейн и впери взор в очите й. — Той ли е възкръсналият Избавител?

Лийша дълго време остана да гледа херцогинята.

— Не — каза тя накрая.

Уонда ахна и Лийша се намръщи.

— Изглежда охраната ти не е съгласна — отбеляза Арейн.

— Не аз съм човекът, който ще казва на хората в какво да вярват — отвърна Лийша.

Арейн кимна.

— Точно така. Но и градският ви съвет не е. Джансън вече е написал владетелското порицание за смяната на името. Ако съветът ви си знае интереса, бързичко ще пребоядисат табелите.

— Ще ги уведомя, ваша Светлост — рече Лийша.

Арейн присви очи, като чу неясния отговор, но си замълча.

— А бежанците? — попита Лийша.

— Какво общо имат те?

— Ще ги приемете ли? — продължи Лийша.

Херцогинята майка изсумтя.

— И къде ще ги сложим? С какво ще ги храним? За какво ти е тая глава на раменете, момиче? Анжие ги приема, но крепостта не може да побере толкова много народ. Нека напълнят селцата като вашето. Защитниците и войниците, които изпращам в Хралупата, ще покажат, че съседите ни имат пълната подкрепа на херцога в тези смутни времена, и ние ще простим за пратките дърва, които Хралупата не успя да ни достави.

Лийша сви устни.

— Нужно ни е повече от това, ваше величество. По трима човека делят одеяло, децата тичат наоколо в дрипи. Ако нямате излишна храна, поне изпратете дрехи. Или вълна от Овчарска долина, за да си направим ние. Сега им е сезонът за стригане, нали така?

Арейн се замисли за момент.

— Ще наредя да ви изпратят няколко каручки необработена вълна, както и да ви доведат сто овце.

— Двеста — възрази Лийша, — поне половината да са на разплодна възраст, и сто дойни крави.

Арейн се намръщи, но кимна.

— Дадено.

— И семена от Земеделски пън и Крайгорско — добави Лийша. — Сеитба е, а ние имаме достатъчно работна ръка, за да очистим земя и да изкараме богата реколта, стига да си набавим достатъчно семена.

— Това ще е от полза за всички ни — съгласи се Арейн. — Ще получите всичко, което успеем да заделим.

— Откъде бихте могли да знаете, че мъжете ще се споразумеят за тези условия? — попита Лийша.

Арейн се изкиска.

— Синовете ми не биха могли да си вържат и връзките на обувките без Джансън, а Джансън отговаря пред мен. Не само ще решат, каквото той ги посъветва, но ще си отидат в гробовете с мисълта, че сами са го измислили.

Лийша все още се съмняваше, обаче херцогинята майка само сви рамене.

— Сама ще чуеш, като излязат хората ти и ти кажат какво са „договорили“. Пък дотогава нека си допием чая.

— Защо сте дошли пред бръшлянения трон? — попита Райнбек.

— Настъплението на красианците е заплаха за всички ни — отвърна Защитения. — Бежанците прииждат в селата и са повече, отколкото можем да поемем без тежки последствия, а когато красианците тръгнат към Лактън…

— Това е смешно — прекъсна го принц Микаел. — Поне си покажи лицето, докато говориш с херцога.

— Моите извинения, ваша Светлост — каза Защитения с лек поклон.

Свали качулката си и на светлината, която струеше от прозорците, защитите му сякаш запълзяха по кожата му като живи същества. Вече видели това, Тамос и Джансън запазиха хладнокръвие, но останалите принцове не можаха напълно да прикрият уплаха си.

— Създателю — прошепна Питър и изрисува защита във въздуха.

— Тъй като нямаш име, вероятно ще поискаш да те наричаме лорд Защитен и горд? — попита Микаел, а изненаданата му физиономия се изкриви в насмешка.

Защитения поклати глава и се усмихна вяло.

— Аз съм си чист селянин, ваше височество. Там, откъдето идвам, няма никакви лордове.

Микаел изсумтя.

— Да оставим родословието ти настрана, трудно ми е да повярвам, че човек, който се пише Избавител, не се мисли и за благородник като всеки друг с владетелска кръв. Или пък смяташ, че си над тези неща?

— Аз не съм Избавителя, ваше височество — отвърна Защитения. — Никога не съм твърдял обратното.

— Пастирът ви в Хралупата на дърваря вярва нещо друго, както сам твърди — отбеляза Напътственик Питър, размахвайки няколко листа във въздуха.

— Той не е мой пастир — каза Защитения навъсено. — Може да си вярва в каквото си иска.

— Всъщност не може — прекъсна го Джансън, — щом представлява пастирите на Създателя в Анжие, той трябва да е верен на негово величество Напътственика и Съвета на пастирите. А ако учи на ерес…

— Добър аргумент, Джансън — обади се Питър. — Ще трябва да проучим въпроса.

— Може би бихте пожелали да възложите на Съвета на пастирите да привика пастир Джона и да го разпита, ваша Светлост — предложи Джансън.

— Слушай, слушай — каза Микаел и погледна брат си. — Направи това възможно най-бързо, братко.

Питър кимна.

— Вашият бивш наставник пастир Хейс е подходящ за заместник в Хралупата и за свещеник на бежанците, ваше височество — предложи Джансън. — Той има опит в работата с бедните и е верен на бръшлянения трон. Може би бихте пожелали да убедите съвета да го изпрати?

— Да ги убедя ли?! — попита настойчиво Питър. — Джансън, аз съм техен наставник! Ти им кажи, че аз съм наредил да изпратят пастир Хейс!

Джансън се поклони.

— Разбира се, ваше величество.

Питър се обърна обратно към Защитения.

— Колкото до теб, щом нямаш никаква власт в Хралупата, защо са я нарекли „на Избавителя“?

— Никога не съм искал промяната — отвърна Защитения. — Направиха го против волята ми.

Микаел изсумтя.

— Запази си пиянската история за мотиките в кръчмата. Ясно е, че си искал промяната.

— И с каква цел, ваше височество? — попита Защитения. — Не прави нищо, освен да утвърждава идея, която по-скоро бих стъпкал.

— Щом е така, значи, едва ли бихте имали нещо против негова височайша Светлост да изпрати декрет до градския ви съвет със заповед да върнат предишното име — каза Джансън.

Защитения сви рамене.

Райнбек кимна.

— Изпращай.

— Както желаете, ваша Светлост — отвърна Джансън.

— Какви са тези неща, които обсъждаме?! — сопна се принц Тамос и удари с края на копието си в земята. Погледна Защитения. — Изпробвахме защитите ти. Аз самият убих дървесен демон със стрелата. Искам още. И другите бойни защити, които си развил, както и да обучиш хората ми. Какво искаш в замяна?

— Няма значение какво иска — намеси се Райнбек. — Хралупарите са мои поданици и няма да плащам за това, което така и така дължат на бръшлянения трон.

— Както изтъкнах пред принц Тамос и лорд Джансън, ваша Светлост — каза Защитения, — ядроните са истинският ни враг. Няма да откажа защитени оръжия на никого, който ги поиска.

Райнбек изсумтя, а погледът на Тамос доби алчен плам.

— Мога да се посъветвам с Гилдията на защитниците, за да изберем най-добрите сред тях и да ги изпратим в Хралупата, ако негова Светлост пожелае — каза Джансън. — Може би придружени от дървени войници за охрана?

— Лично ще ги поведа, братко — каза принц Тамос и се обърна към херцога.

Райнбек кимна.

— Така да бъде — рече той.

— А бежанците от Райзън? — попита Защитения. — Ще ги приемете ли?

— В града ми няма място за хиляди бежанци — отвърна Райнбек. — Нека си търсят подслон в околията. Можем да им предложим… какво беше, Джансън? — попита Райнбек.

— Владетелско убежище — отвърна Джансън — и защитата на короната за всеки, който се врече във вярност на Анжие.

Райнбек кимна.

Защитения се поклони.

— Това е много щедро, ваша Светлост, но тези хора умират от глад и нямат пукната пара̀. Липсват им неща от първа необходимост. Едва ли в милостта си не бихте могли да предложите повече.

— Така да бъде — отвърна Райнбек. — Имам сърце. Джансън, какво можем да заделим?

— Ами, ваша Светлост — започна Джансън, отвори тефтер и прегледа съдържанието му, — бихме могли, разбира се, да опростим на Хралупата пратките дърва, които не успя да достави…

— Разбира се — повтори Райнбек.

— И докато са в Хралупата, вашите владетелски защитници биха могли да използват уменията си, за да защитават бежанците през нощта — продължи Джансън, — същото се отнася и за дървените войници.

— Разбира се, разбира се — съгласи се Райнбек.

Джансън сви устни.

— Моля, позволете ми да прегледам нещата по-обстойно, ваша Светлост, и ще ви предоставя подробни списъци с наличните ни ресурси.

— Погрижи се за това — каза Райнбек.

Джансън отново се поклони.

— Както заповядате.

— Ами красианското настъпление? — попита Защитения.

— Досега не съм видял никакво доказателство, че ще има въобще такова, извън твърденията ти — каза Райнбек.

— Ще има — увери го Защитения. — Евджахът го изисква.

— Знаеш прекалено много за пустинните плъхове и езическата им религия — отбеляза Питър. — Лорд Джансън ни осведоми, че дори си живял с тях.

Защитения кимна.

— Това е така, ваше височество.

— Тогава откъде да знаем пред кого се кланяш? — попита Питър. — Та ти може да си един ядронски вероотстъпник, решил да следва Евджаха. Нощите да ме вземат, ако не ни кажеш кой си и откъде идваш. Как да разберем дали сам не си красианец под всичките тези защити?

Гаред изръмжа, но Защитения вдигна пръст и грамадният дървар се укроти.

— Уверявам ви, случаят не е такъв — каза Защитения. — Верен съм на Теса.

Райнбек се усмихна.

— Докажи го.

Защитения килна глава с любопитство.

— И как да го докажа, ваша Светлост?

— Моят глашатай е по работа из селцата — отвърна Райнбек — и със сигурност не би могъл да пътува бързо като теб. Иди в крепостта Мливари и говори с херцог Юкор. Спомени за пакта.

— Пакт ли, ваше величество? — попита Защитения.

Райнбек погледна Джансън, който си прочисти гърлото.

— Пактът на Свободните градове — поясни министърът. — През нулевата година, след издигането на първите защитни стени и след като се въдворява някакъв ред в опустошената околност, оцелелите херцози на Теса подписват пакт за ненападение, наречен Пактът на Свободните градове. В него те признават смъртта на краля на Теса и края на рода му и взаимно приемат суверенитета на териториите си. Пактът забранява завземането на чуждите територии и обещава единството на всички градове в борбата срещу враговете им.

— Красианците подписали ли са пакта? — попита Защитения.

Джансън поклати глава.

— Красия не е част от Теса, така че никога не е била подчинена на пакта. Въпреки това…

Той вдигна ръка, за да спре всякакви по-нататъшни коментари, докато си наместваше очилата на края на носа, и вдигна стар пергамент.

— Точната формулировка гласи: „В случай че суверенната територия на някое от херцогствата бъде заплашена от човешки намерения, задължение на всеки от долуподписаните и техните наследници е да се застъпят единно за заплашената страна.“ — Джансън остави пергамента. — Пактът е формулиран така, за да предотврати всякакви войни между хората, защото след опустошенията от Завръщането сме останали прекалено малко. Затова той все още е обвързващ, независимо дали красианският владетел го е подписал.

— Смятате ли, че и херцог Юкор ще погледне на нещата по този начин? — попита Защитения Джансън.

— Ти да не си на аудиенция при секретаря ми? — възропта на висок глас Райнбек и привлече всички погледи.

Жонгльорът видя, че херцогът е почервенял и изглежда също толкова гневен, колкото през онази нощ, когато бе хванал тогава седемгодишния Роджър да спи в леглото на една от любимите му курви.

Защитения се поклони.

— Моите извинения, ваша Светлост — каза той. — Не целях да бъда непочтителен.

Райнбек сякаш се укроти от репликата, но отговорът му беше груб.

— Юкор ще се опита да се измъкне от пакта като ядрон, милеещ за пролука в защитите, но без неговата подкрепа Анжие не би могъл да си позволи риска да нападне красианската армия.

— Вие самият бихте ли нарушили пакта? — попита Защитения.

— В пакта пише „да се застъпят единно“! — изръмжа Райнбек. — Сам ли да се бия с пустинните плъхове, та да дам шанс на Юкор да помете и унищожи двете ни отслабени войски и да се провъзгласи за крал?

Защитения дълго време не продума.

— Защо аз, ваша Светлост?

Райнбек изсумтя.

— Не бъди скромен. Всеки жонгльор в Теса пее за теб. Ако пристигането ти в Мливари предизвика поне наполовина такава олелия, каквато се вдигна в Анжие, Юкор няма да има друг избор, освен да признае пакта, особено ако направиш сделката още по-сладка, като добавиш и твоите бойни защити.

— Не бих ги скрил в изгода на политиката — отвърна Защитения.

— Разбира се, че не — каза ухилен Райнбек, — но не е нужно Юкор да го знае, нали тъй?

Роджър се приближи внимателно до Защитения. Кукловодските му умения му позволяваха да крещи или шепне думи, без да си мърда устните. Можеше даже да заблуждава хората откъде идва гласът.

— Той се опитва да се отърве от теб — предупреди го той, така че другите да не чуят или забележат.

И да го бе чул, Защитения с нищо не показа това.

— Добре тогава, съгласен съм. Ще ми трябва печатът ви, ваша Светлост, за да няма съмнение, че вие изпращате съобщението.

— Ще имаш всичко, от което се нуждаеш — обеща Райнбек.

— Ваша Светлост — каза придворната дама, — лорд Джансън ми нареди да ви уведомя, че аудиенцията на херцога с делегацията от Хралупата на дърваря е към края си.

— Благодаря ти, Ема — отвърна Арейн, без да си прави труда да пита кое как е минало. — Моля те, кажи на лорд Джансън, че ще се срещнем с тях в приемната, когато си изпием чая.

Ема направи елегантен реверанс и изчезна. Уонда изля през рамо останалото в чашата си и се изправи.

— Няма нужда да бързаме, млада госпожице — увери я Арейн. — Добре им се отразява на мъжете, ако от време на време трябва да почакат някоя жена. Учи ги на търпение.

— Да, гос’ожо — каза Уонда и се поклони.

Херцогинята майка се изправи.

— Ела тук, момиче, дай да те огледам, както трябва — рече тя.

Уонда се приближи и Арейн направи кръг около нея, вглеждайки се в износените й, закърпени дрехи, в грапавите белези по грозноватото й лице, дори се пресегна, за да стисне раменете и ръцете й, както касапин би огледал добитък.

— Виждам защо си избрала да водиш живота на мъж — каза херцогинята майка, — нали си сложена като такъв. Съжаляваш ли, че изпускаш съдба, изпълнена с рокли и червене пред ухажори?

Лийша се изправи, но херцогинята майка вдигна пръст, без дори да се обръща, и Лийша си задържа езика зад зъбите.

Уонда запристъпва от крак на крак неспокойно.

— Не съм го мислила т’ва никога.

Арейн кимна.

— Какво е усещането, момиче, да застанеш редом до мъжете, когато отиват на бой?

Уонда сви рамене.

— Добре ми е, докат’ трепя демони. Те убиха баща ми и мно’о приятели също. Отначало някои от дърварите се държаха различно с нас, жените, опитваха се да ни предпазват от демоните, но ние убиваме колкото тях, а и след като демоните изпонаскачаха на неколцина, докато се опитваха да предпазят някоя жена, а не себе си, бързо им дойде акълът в главите.

— Тук мъжете биха се държали много по-зле — каза Арейн. — След смъртта на мъжа ми трябваше да се откажа от властта, въпреки че най-големият ми син беше идиот, а братята му почти не му отстъпваха. Да пази Създател жена да се възкачи на бръшлянения трон. Винаги съм завиждала малко на Бруна заради начина, по който открито нареждаше на мъжете, но подобни неща тук просто не са приети.

Тя отново огледа Уонда.

— Поне не още — допусна тя. — Изправи се гордо в нощта, момиче, за мен. Изправи се гордо за всяка жена в Анжие и никога не свеждай глава, нито заради мъж, нито заради жена.

— Да, ваша Све’ст — каза Уонда и най-накрая се поклони истински. — Заклевам се в слънцето.

Арейн изсумтя, чукна брадичката си и щракна с пръсти. Взе малката сребърна камбанка на масата и звънна с нея. В същия миг се появи една от нейните придворни дами.

— Викнете веднага шивачката ми — нареди Арейн.

Жената направи реверанс и изприпка нататък, а само след няколко мига пристигна друга жена със своята млада помощница, хванала тефтер с кожена подвързия и паче перо.

— Момичето — каза Арейн и посочи Уонда. — Вземете й мерките. Всичките.

Придворната шивачка кимна, извади няколко канапа, целите във възли, и завика мерките към момичето, което ги записваше в тефтера си. Уонда стоеше неловко, докато жената работеше и местеше крайниците й, сякаш беше кукла, и прокарваше ръце по места, които караха Уонда ужасно да се черви. Белите белези по лицето й станаха още по-очебийни, когато бузите й се изпълниха с цвят.

Шивачката отиде при Арейн и Лийша, щом приключи.

— Предизвикателство си е, ваша Светлост — призна тя. — Момичето е плоско, където при жените има издадености, и е широко там, където една жена е тясна. Може би малко дипли по роклята ще отвлекат вниманието, а едно ветрило би скрило белезите по лицето…

— Аз да не съм тъпачка? — сопна й се Арейн. — По-скоро бих облякла Тамос в рокля, отколкото това момиче!

Жената пребледня и направи реверанс.

— Моите извинения, ваша Светлост — отвърна тя. — Какво точно искахте да направим?

— Все още не знам — каза Арейн. — Убедена съм, че само ще ми дойде. Сега си върви.

Жената кимна и бързо се изнесе от стаята, следвана плътно от помощничката си.

Арейн се обърна към Лийша, когато двете с Уонда понечиха да си тръгнат.

— С Бруна бяхме страхотни приятелки, миличка, нещо, което беше от огромна полза и за двете ни. Надявам се, че и с теб ще се сприятелим.

Лийша кимна.

[1] Inn — хан (англ.). — Б.пр. ↑

[2] Paper — хартия (англ.). — Б.пр. ↑

м.

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

МАЙСТОР ЧОЛС

333 СЗ, ПРОЛЕТ

— Защо се съгласи да отидеш? — попита тихо Роджър, след като Джансън ги отведе обратно в приемната и ги остави сами да изчакат Лийша и Уонда. — Райнбек само се опитва да се отърве от теб от страх, че собствените му поданици ще се залепят за теб.

— На мен това би ми било също толкова неприятно, колкото на него — отвърна Защитения. — Не искам хората да ме възприемат като някакъв спасител. От друга страна, имам и лични причини да искам да отида в Мливари, а това, че ще стане с печата на Райнбек, е прекалено добра възможност, за да я изпусна.

— Ще им дадеш бойните защити — каза Роджър.

Защитения кимна.

— Освен всичко останало.

— Добре — отвърна Роджър. — Кога тръгваме?

Защитения го погледна.

— Няма да „тръгваме“, Роджър. Отивам сам в Мливари. Ще препускам и през нощта, не ми трябваш, за да ме бавиш. И без това имаш да обучаваш чираци.

— Има ли смисъл? — попита Роджър. — Каквото и да им правя на ядроните, определено не мога да го предам на други.

— Ядронщини — сопна му се Защитения. — Така говорят пораженците. Обучаваш чираците само от няколко месеца. Нуждаем се от тези вълшебни цигулари, Роджър. Трябва да намериш начин да ги подготвиш.

Той хвана раменете на Роджър, погледна го право в очите и Роджър видя безкрайната решителност, която кипеше в този човек, и нещо повече — вярата му в Роджър.

— Ще се справиш — заяви Защитения и стисна раменете му.

Обърна се, но трескавият му поглед бе белязал Роджър, който се почувства, сякаш твърдостта на Защитения се е вляла в него. Ако той не можеше да обучи чираците си, знаеше кой би могъл. Всичко, което трябваше да направи, бе да преглътне страха си и да отиде при този човек.

Гаред пристъпи към Защитения и падна на едно коляно.

— Нека дойда с тебе — примоли се той. — Не ма е страх да яздя по нощите. Ня’а те забавя.

— Стани — сопна му се Защитения и подритна свития крак на Гаред. Грамадният дървар бързо се изправи, но не вдигна поглед. Защитения сложи ръка на рамото му.

— Знам, че не би ме забавил, Гаред — рече той, — но и ти няма да дойдеш. Отивам сам в Мливари.

— Но нали трябва някой да те пази — възрази Гаред. — Светът има нужда от теб.

— Светът се нуждае от хора като теб повече, отколкото от мен — отвърна Защитения на Гаред, — а и не ми трябва охрана. Друга задача съм намислил за теб.

— Каквото кажеш — зарече се Гаред.

— Аз не се нуждая от охрана за разлика от Роджър — каза Защитения. Роджър го погледна ядно, но Защитения не му обърна внимание. — Както Уонда следва Лийша навсякъде, така искам и ти да следваш Роджър. Магията му с цигулката е неповторима и не можем да си позволим да я загубим. Би могла дори да преобърне силите, стига да успеем да я овладеем.

Гаред се поклони дълбоко и пристъпи в светлината, която струеше от прозореца.

— Кълна се в слънцето — той погледна Роджър. — Няма да го изпускам от поглед.

Роджър погледна грамадния, неуравновесен дървар и го връхлетяха опасения. Не знаеше дали да си отдъхне, или да умре от ужас.

— Нека поне в кенефа да оставам сам, може ли?

Гаред се разсмя и го плесна по рамото, изкарвайки въздуха от тялото на Роджър, при което цигуларят едва не се просна на земята.

— Потеглям към крепостта Мливари, преди да залостят северната порта довечера — сподели Защитения с Лийша в каретата по пътя към лечебницата на госпожа Джизел.

Вече й бе разказал за аудиенцията с херцога, минала точно както херцогинята майка бе предрекла.

— Всъщност смятам да тръгна веднага, щом стегна за път Здрачен танцьор.

Лийша беше предупредила Уонда да не се издава, ако мъжете потвърдят думите на Арейн. Момичето се справи чудесно със задачата, но Лийша доста се измъчи, за да скрие усмивката, която застрашаваше да извие нагоре крайчетата на устата й.

— Така ли?

— Райнбек иска да отида от негово име при херцог Юкор и да го помоля за помощ, за да разкарат заедно красианците от тесанска земя — каза Защитения.

Лийша се престори, че кима мрачно, впечатлена от властта на херцогинята майка. Какво не би дала да можеше и тя да управлява така мъжете, без да се усетят дори!

Защитения я погледна с очакване.

— Какво? Няма ли да се възпротивиш на заминаването ми? — той звучеше почти разочаровано. — Няма ли да ме убеждаваш да дойдеш с мен?

Лийша изсумтя.

— Аз си имам работа в Хралупата — каза тя, без да среща погледа му, — а и ти не скриваш желанието си да разпространиш бойните защити във всеки град и село. Така ще е най-добре.

Защитения кимна.

— И аз тъй мисля.

До края на пътуването никой повече не продума. Пристигнаха в лечебницата точно когато чирачките сваляха чаршафите от простора.

— Гаред, моля те, помогни на момичетата да пренесат кошниците — заръча Лийша, след като празната карета потегли. Гаред кимна и тръгна.

— Уонда — каза Лийша, — Защитения ще се нуждае от боен запас за пътуването си на север. Моля те, донеси няколко връзки защитени стрели.

— Да, госпожице — каза Уонда, поклони се и влезе в лечебницата.

— Пет минути в двореца и вече всеки се кланя на всички — промърмори Роджър.

— Роджър, би ли помолил госпожа Джизел да накара момичетата да му приготвят храна за из път? — попита Лийша.

Роджър ги погледна и се намръщи.

— А може би ще е най-добре да остана и да ви правя компания.

Лийша му хвърли такъв смразяващ поглед, че той се сви. Накрая се поклони със саркастична претенциозност и си тръгна. Лийша и Защитения отидоха в конюшните, той взе магическото седло и бронята на жребеца.

— Ти ще бъдеш внимателен, нали? — попита го Лийша.

— Сега нямаше да съм жив, ако не бях внимателен — отвърна той.

— Вярно — съгласи се Лийша, — но нямах предвид само с ядроните. Херцог Юкор се слави като по-… суров човек от Райнбек.

— Имаш предвид, че съветниците му не го водят за носа ли? — попита Защитения. — Знам. И преди съм се срещал с него.

Лийша поклати глава.

— Има ли място, на което още да не си бил?

Защитения сви рамене.

— Отвъд източните планини. От другата страна на западната гора. На морския бряг след Красианската пустиня — той я погледна. — Но един ден, ако мога, ще посетя всички тези места.

— Аз също бих желала да ги видя, ако даде Създател — каза Лийша.

— Вече нищо не спира теб или когото и да било да ходи където си поиска — каза Защитения и вдигна татуираната си ръка.

„Имах предвид — с теб“ — искаше да каже тя, но преглътна думите. От неговите й стана ясно всичко. Тя беше неговият Роджър. Вече нямаше смисъл да се преструва, че не е така.

Защитения й подаде ръка.

— И ти се пази, Лийша.

Лийша го плесна по ръката и го прегърна.

— Сбогом.

След час той вече препускаше на север от града и макар очите й да бяха влажни, Лийша се почувства, сякаш от плещите й е паднал огромен товар.

Лийша се зае като едно време в лечебницата да дава уроци на чирачките и да преглежда пациентите, докато Джизел отговаряше на писмата си. Част от съзнанието й жадуваше за досег с гримоарите в чантата в стаята горе, но тя устояваше на изкушението да се потопи в науката на Арлен, защото знаеше, че направи ли го, всичко останало би се изпарило от мислите й. Лийша така се пристрастяваше към ученето, както Гаред копнееше за магическата тръпка, която го побиваше, щом убие ядрон със защитената си брадва. Но тя реши поне за няколко часа да намери спокойствие в простичката наслада да стрива билки и да лекува пациенти, оплакващи се най-много от някоя счупена кост или лоша настинка.

Когато приключи с последните си прегледи и изпрати чирачките по леглата, Лийша свари котле чай и занесе чаша във всекидневната на Джизел. Стаята щеше да е празна по това време на нощта, а там имаше топло огнище и малко писалище. Лийша също имаше да отговаря на писма — още не бе осведомила билкарките от цялото херцогство, с които поддържаше връзка, за смъртта на Бруна миналата година. Също както не й бе оставало време да стрива билки, така не бе имала време и да поддържа връзка със старите си приятели, откакто с Роджър бяха срещнали Защитения.

Щом се приближи до всекидневната, чу звука на чупещо се стъкло. Влезе в стаята и видя Роджър зад бюрото на Джизел с отворена гарафа бренди пред себе си. Огънят свистеше и пращеше гневно, а по каменното огнище лежаха мокри парчета стъкло.

— Да не искаш да подпалиш цялата сграда? — извика Лийша, извади парцал от престилката си и се втурна да бърше алкохола, преди да са го подхванали пламъците.

Роджър я пренебрегна, взе си нова чаша и я напълни.

— Госпожа Джизел няма да се зарадва, че й чупиш стъклените чаши, Роджър — предупреди го Лийша.

Роджър бръкна в шарената торба, която носеше навсякъде. Беше стара, изпоцапана и загрубяла, но Роджър все още я наричаше неговата „торба с вълшебства“. Той наистина можеше да бърка в нея във всеки един момент и да вади неща, които караха и най-скептичната публика да се облещи.

Той хвърли на бюрото шепа от древните златни монети на Защитения. Те издрънчаха по писалището и половината паднаха на земята.

— Сега може да си купи още сто.

— Роджър, какво ти става? — поиска да узнае Лийша. — Ако това е, защото те отпратих по-рано…

Роджър махна пренебрежително с ръка и отпи от чашата. Лийша виждаше, че вече е много пиян.

— Дреме ми как сте се сбогували с Арлен в конюшнята.

Лийша го изгледа свирепо.

— Не съм го чукала, ако това намекваш.

Роджър сви рамене.

— И да си, твоя работа.

— Тогава какво има? — попита Лийша внимателно и отиде при него.

Роджър я погледна за миг, отново бръкна в торбата с вълшебствата и извади тънка дървена кутийка, която отвори и разкри тежък златен медальон.

— Даде ми го министър Джансън — каза Роджър. — Това е владетелският медал за храброст. Херцогът го е връчил на Арик, задето ме е спасил в нощта, когато Речен мост падна. Никога не съм знаел.

— Той ти липсва — каза Лийша. — Нормално е. Спасил ти е живота.

— Ядронщини! — извика Роджър, грабна верижката и запрати медальона в отсрещната стена, а той издумка тежко при удара и падна на пода със силно дрънчене.

Лийша сложи ръце на раменете на Роджър, но устните му се извиха за момент и тя си помисли, че може да я удари.

— Роджър, какво се е случило? — попита тя нежно.

Роджър се дръпна от ръцете й и се обърна на другата страна. За миг тя реши, че няма да каже нищо, но тогава той проговори:

— Преди си мислех, че е просто кошмар — гласът му беше напрегнат и скован, сякаш можеше да пресекне всеки момент. — Танцувахме аз и майка ми, докато Арик свиреше на цигулка. Майка ми и един вестоносец, Джерал, пляскаха в такт. Беше извън сезона и тази нощ в странноприемницата нямаше никого.

Той си пое дълбоко въздух и преглътна трудно.

— Чу се силен трясък, нещо удари вратата. Спомням си как баща ми бе спорил същата сутрин с майстор Пайтър, защитника, но с Джерал ни казаха да не берем грижа. — Роджър се засмя безрадостно и подсмръкна. — Изглежда е трябвало, защото като се обърнахме да видим какво става, каменен демон разби вратата.

— О, Роджър! — възкликна Лийша и покри с ръка устата си, но Роджър не се обърна.

— След каменния заприиждаха огнени демони, които заизскачаха покрай краката му, докато той разбиваше касата на вратата, за да се провре. Майка ми ме грабна и ме понесе на ръце, всички се развикаха едновременно, но не помня какво казваха, освен… — той захлипа, а на Лийша й се наложи да пребори импулса си да отиде при него.

Роджър бързо се съвзе.

— Джерал подхвърли магическия си щит на Арик и му каза да скрие на безопасно място мен и майка ми. Джерал взе копието си, а баща ми — железен ръжен от огнището, и двамата се обърнаха, за да препречат пътя на ядроните.

Роджър се умълча. Когато отново проговори, гласът му беше хладен и безизразен, липсваше му всякакво чувство.

— Майка ми изтича при Арик, но той я блъсна, грабна своята торба с вълшебства и избяга от стаята.

Лийша ахна и Роджър кимна.

— Честна дума. Арик ми помогна само защото майка ми ме набута при него в скривалището точно преди да я нападнат демоните. И дори тогава се опита да ме зареже.

Той се пресегна към торбата с вълшебства на Арик и прокара пръсти по износеното кадифе и напуканите кожени кръпки.

— По онова време не беше износена и избеляла. Арик беше човекът на херцога и торбата му беше ярка и нова, както подобава на един владетелски глашатай.

— Това е истината за храбростта на Арик — каза той през стиснати зъби. — Спаси торба с играчки.

Той хвана торбата в здравата си ръка и я стисна така силно, че кокалчетата му побеляха.

— Торба, която и аз разнасям навсякъде със себе си, все едно е точно толкова важна и за мен!

Той разтресе торбата в лицето на Лийша, после очите му се стрелнаха към пламъците, които буйстваха в камината. Роджър заобиколи бюрото и тръгна към огнището.

— Роджър, спри! — извика Лийша, застана на пътя му и хвана торбата. Роджър я държеше здраво и билкарката не успя да я издърпа от ръцете му, но и той не се опита да я избута от пътя си. Погледите им се приковаха един в друг, очите на Роджър бяха широко отворени като на притиснато в ъгъл животно. Лийша го обгърна с ръце, той зарови глава в гръдта й и се разплака.

Когато престана да потръпва, Лийша го пусна, но Роджър се държеше здраво за нея. Очите му бяха затворени, ала устата му приближаваше нейната. Тя бързо се дръпна и хвана Роджър, който се олюля пиянски.

— Извинявай — каза той.

— Няма нищо — успокои го тя и го заведе до стола при писалището, където той седна тежко и задържа дъха си, сякаш се опитваше да укроти раздразнен стомах. Лицето му беше бледо и потно.

— Изпий ми чая — предложи Лийша. Тя му взе торбата с вълшебствата, а той я пусна без съпротива. Лийша остави торбата в един тъмен ъгъл, съвсем отдалечен от огъня, и върна на приятеля си Ариковия златен медальон, който досега бе лежал на земята.

— Защо го е оставил? — попита Роджър, загледан в медальона. — Като ни изгони херцогът, Арик взе абсолютно всичко от стаята, което не бе заковано за пода. Можеше да продаде медала заедно с всички останали неща, които изтъргува през годините, докато се носехме по течението. Така можеше да ни изкара прехраната и жилището за месеци напред. Нощите да ме вземат, можеше да покрие всичките си сметки от баровете из града, а това никак не е малко.

— Сигурно е знаел, че не го заслужава — каза Лийша. — Може би се е срамувал от постъпката си.

Роджър кимна.

— И аз така мисля. И поради някаква причина това само прави нещата да изглеждат по-зле. Искам да го мразя…

— Но той ти е бил като баща и не можеш — довърши Лийша и поклати глава. — Познавам много добре това чувство.

Лийша преобърна медальона в ръцете си и опипа гладката му обратна страна.

— Роджър, как се казваха родителите ти?

— Кали и Джесъм — отвърна той. — Защо?

Лийша остави медальона на писалището, бръкна в един от многото джобове на престилката си и извади малкия кожен вързоп, в който държеше инструментите си за защитаване.

— Щом този медал е направен, за да почете спасяването ти от клането в Речен мост, нека тогава бъде в почит на всички.

С гладък краснопис тя издълба в мекия метал КАЛИ, ДЖЕСЪМ и ДЖЕРАЛ. Когато приключи, имената заблещукаха на светлината на огъня. Роджър ги гледаше с широко отворени очи, а Лийша взе тежката верижка и му я сложи на врата.

— Погледнеш ли медала, не мисли за Арик и неговия грях. Спомни си за тези, чиято жертва не е била възпята.

Роджър докосна медальона и сълзите закапаха по златото.

— Никога няма да се отделя от него.

Лийша сложи ръка на рамото му.

— Мисля, че ще го сториш, ако от това зависи нечий живот. Ти не си Арик, Роджър. Направен си от по-твърд материал.

Роджър кимна.

— Време е да го докажа.

Той стана, но се поклати така нестабилно, че трябваше да се вкопчи в писалището, за да запази равновесие.

— На сутринта — поправи се той.

— Бъди нащрек и ме остави аз да говоря — каза Роджър на Гаред, когато влязоха в дома на Гилдията на жонгльорите. — Не се подлъгвай по милите им усмивки и шарените дрешки. Половината тук кесията ще ти измъкнат от джоба, без дори да се усетиш.

Гаред инстинктивно сложи ръка на джоба си.

— Ама не чак да я стискаш — добави Роджър. — Така само съобщаваш на всички къде я държиш.

— Какво да правя тогава? — попита Гаред.

— Просто си дръж ръцете отстрани и не давай на никого да се блъсне в теб — отвърна Роджър.

Гаред кимна и тръгна право след него, докато Роджър вървеше по коридорите. Грамадният дървар с кръстосаните брадви на гърба си привлече в дома няколко изумени погледа, но не прекалено много. Гилдията на жонгльорите си изкарваше хляба със зрелища, а тези, които го бяха зяпнали, най-вероятно се чудеха като какъв играе грамадата и в чие представление.

Накрая стигнаха кабинета на ръководителя на гилдията.

— Казвам се Роджър Полухват и съм дошъл да се срещна с ръководителя Чолс — каза Роджър на секретаря.

Човекът вдигна рязко поглед. Беше Дейвид, секретарят на Чолс, когото Роджър вече познаваше.

— Ти да не си луд да идваш след цялото това време? — прошепна грубо Дейвид, като погледна назад по коридора дали някой не ги гледа. — Ръководителят ще ти откъсне топките!

— Не и ако иска да запази своите — изръмжа Гаред. Дейвид се обърна към него и тъй като видя само две яки кръстосани ръце, изпъна назад врат, за да погледне Гаред в очите.

— Както кажете, господине — отвърна секретарят, преглъщайки тежко, и стана от масичката си насред коридора. — Ще уведомя ръководителя, че сте тук.

Той отиде до тежките дъбови врати на кабинета, почука и изчезна вътре след глухия отговор.

— Тук?! Сега?! — чу се мъжки вик оттам.

Миг по-късно вратите се отвориха с трясък и се появи ръководителят Чолс. Вместо шарените дрехи, които всички жонгльори носеха, ръководителят бе облечен с елегантна ленена риза и вълнена жилетка, брадата му беше подрязана, а косата му — вчесана назад с помада. Приличаше повече на кралска особа, отколкото на жонгльор. Като се замисли, Роджър осъзна, че никога не го беше виждал да излиза пред публика. Зачуди се дали Чолс въобще беше жонгльор.

Лицето на ръководителя изглеждаше като буреносен облак и той бързо отклони Роджър от размишленията му.

— Голям куражлия трябва да си, Полухват, щом си се върнал! Уредихме проклетото ти погребение, а при това ми дължиш… — той погледна Дейвид.

— Пет хиляди клата — добави Дейвид, — плюс-минус няколко десетки.

— Да уредим първо този въпрос — каза Роджър, извади от джоба си кесия, пълна с древните златни монети на Защитения, и я подаде на ръководителя. Монетите можеха да изплатят дълга му поне два пъти.

Очите на Чолс светнаха при вида на блещукащото злато, когато отвори кесията. Извади произволна монета и я захапа, а щом видя отпечатъка от зъбите си върху мекия метал, гневът се изпари от лицето му. Отново се обърна към Роджър.

— Предполагам, че бих могъл да отделя малко време, за да чуя оправданията ти — каза той и отстъпи настрана, за да пусне Роджър и Гаред в кабинета си. — Дейвид, донеси чай на гостите.

Дейвид донесе чая и Роджър му даде друга златна монета, която вероятно струваше повече от годишната заплата на секретаря.

— Това е за документацията, с която да ме върнеш отново към живот.

Дейвид кимна, широко ухилен.

— До залез ще те свалим от кладата и ще те върнем сред живите — той излезе от кабинета и затвори вратата след себе си.

— Добре, Роджър — каза Чолс. — Какво, по нощите, се случи миналата година и къде беше, ядроните те взели? Един ден с Джейкъб трупате клатовете, с които да си платиш дълга, а на другия получавам бележка от някакъв чиновник да ме моли да платя кладата за тялото на майстора ти в градската морга, защото ти си бил изчезнал!

— С майстор Джейкъб ни нападнаха — отвърна Роджър. — Прекарах месеци в лечебницата, докато се възстановя, а когато оздравях, реших, че ще е най-добре да напусна града за кратко.

Той се усмихна.

— Но оттогава съм свидетел на най-великата тъпчиплевелска история, която някой някога е виждал, и най-доброто е, че е истина!

— Не е достатъчно, Полухват — каза Чолс. — Кой те е нападнал?

Роджър погледна Чолс многозначително.

— Ти кой мислиш?

Чолс се ококори и се закашля, за да го прикрие.

— Ах… ами, добре, важното е, че си добре.

— Некой те е вкарал в лечебницата? — попита Гаред и сви юмрук. — Са’о казвай къде да го намера и ще…

— Не сме тук затова — каза Роджър и сложи ръка на рамото на Гаред, без да изпуска от поглед Чолс. Ръководителят издиша тежко, напрежението му явно поспадна.

— Чаят да върви по ядроните — промърмори Чолс. — Добре ще ни дойде едно истинско питие.

Бръкна в писалището с леко треперещи ръце и извади стомна от глазирана глина и три чаши. Сипа щедро във всяка и ги подаде на събеседниците си.

— За мъдро избраните битки — рече ръководителят, вдигна чаша и щом отпи, с Роджър се спогледаха за кратко.

Гаред ги наблюдаваше подозрително и Роджър се зачуди дали здравият дървар наистина бе толкова глупав, колкото всички си мислеха. След миг обаче Гаред сви рамене и обърна чашата, поглъщайки съдържанието й на един път.

Веднага се облещи, а лицето му стана яркочервено. Преви се и се разкашля силно.

— Създателю, момче, това не се гълта наведнъж! — смъмри го Чолс. — Това е анжиерско бренди и вероятно е по-старо от теб. Направено е, за да се посръбва по малко.

— Извиня’айте гос’ине — каза през дъх Гаред с вече пресипнал глас.

— В Хралупата са свикнали на разредено пиво — каза Роджър. — Огромни пенливи халби, гиганти като Гаред ги гълтат една след друга. И малкото алкохол, който имат, отива право от кацата в чашата.

— Никакъв вкус към изтънченото — съгласи се Чолс, кимайки. — А ти, Полухват?

Роджър се усмихна.

— Не помниш ли, че бях чирак на Арик все пак? — той отново отпи от чашата, разнесе течността в устата си, а накрая се наслади на вкуса, като издиша парливите изпарения на алкохола през носа си. — Пиех бренди още преди да ми поникнат космите по шишарките.

Чолс се засмя, отново бръкна в бюрото и извади кожена кесия за тютюн.

— А там, в Хралупата, пушите, нали така? — попита той Гаред, който все още покашляше. Гаред кимна.

Ръководителят се сепна и се извъртя, за да погледне Роджър.

— Значи Хралупата, викаш?

— Тъй — отвърна Роджър, щипна си от кесията на Чолс и натъпка съдържанието в лула, която се бе появила в осакатената му ръка. — Да, Хралупата.

Чолс зяпна.

— Ама ти си май свирачът вълшебник на Защитения?!

Роджър кимна, запали свещичка от фенера на бюрото на ръководителя и запухка в лулата, докато не се разгоря.

Чолс се облегна назад, загледан в Роджър. След миг кимна.

— Предполагам, че това даже не би трябвало да ме изненадва. Винаги съм мислел, че в твоята свирня има някаква магия.

Роджър му подаде свещицата, Чолс запали и своята лула, пухтейки в нея, и предаде свещта нататък към Гаред.

Тримата задърпаха мълчаливо от лулите си, но след малко Чолс изпъна гръб, изсипа недопушения тютюн и остави лулата на малка дървена стойка на бюрото си.

— Добре, Роджър, ти можеш да седиш там със самодоволната си физиономия цял ден, но мен гилдията ме чака. Значи ми казваш, че си бил в Хралупата, когато Защитения е дошъл?

— Не съм бил просто в Хралупата, когато Защитения е дошъл — отвърна Роджър. — Той отиде там заедно с мен и Лийша Пейпър.

— Дето й викат вещица на защитите? — попита Чолс.

Роджър кимна.

Чолс свъси вежди.

— Ако се опитваш да ме преметнеш, Роджър, кълна се в слънцето, ще…

— Не се опитвам да те преметна — увери го Роджър. — Всичко е истина.

— И двамата с теб знаем, че за подобна история всеки жонгльор на тоя свят би убил — каза Чолс, — така че давай направо да преминем към същината. Колко искаш за нея?

— Парите вече не ме изкушават, ръководителю — отвърна Роджър.

— Само не ми казвай, че си получил някакво религиозно просветление — възкликна Чолс. — Арик би се обърнал в гроба. Този Защитен може и да пълни скамейките на жонгльорско представление, но ти надали мислиш, че е Избавителя, нали?

Чу се силен трясък, двамата се обърнаха и видяха едната ръкохватка на стола, отчупена в ръката на гиганта.

— Той е Избавителя — изрева Гаред — и ако някой е на друго мнение, нека ми дойде!

— Престани с тези закани! — сопна му се Роджър. — Той сам казва, че не е, и освен ако не искаш да му обясня на какъв глупак се правиш, ще стоиш мирно.

Гаред му хвърли един свиреп поглед и смрази кръвта на Роджър, който обаче пресрещна погледа със своя и не отстъпи и на сантиметър. След малко Гаред се поуспокои и погледна смутено ръководителя.

— Съжаля’ам за стола — извини се той и направи непохватен опит да закрепи ръкохватката обратно.

— О… Не се притеснявай — отвърна Чолс, но Роджър беше наясно, че столът струва повече от парите, които един жонгльор вижда наведнъж.

— Не съм аз човекът, който ще каже дали той е Избавителя, или не е. До миналата година даже си мислех, че Защитения е някаква пиянска фантасмагория. Аз самият измислих не една история за него, като си ги допълвах в движение. — Роджър се наведе към ръководителя на гилдията. — Обаче той съществува. Убива демони с голи ръце и има сили, каквито не мога да обясня.

— Жонгльорски трикове, вероятно — каза скептично Чолс.

Роджър поклати глава.

— Достатъчно селяци съм смаял с фокусите си, ръководителю. Не съм някой глупендер, който да преметнеш лесно с малко ловкост или святкащ прашец. Не казвам, че е пратен от Създателя, но той притежава истински магически сили, ясно е като бял ден.

Чолс се облегна назад и събра пръстите си.

— Да речем, че казваш истината. Това обаче все още не обяснява защо си тук, щом не искаш да ми продадеш историята.

— О, ще я продам — каза Роджър. — Написах песен, „Битката при Хралупата на дърваря“, която ще се поръчва във всяка пивница и на всеки площад в града, а от миналата година съм събрал достатъчно истории, с които на жонгльорите ще им се налага да работят само като дойде време да изпразнят шапките, за да им ги напълнят отново.

— Какво искаш тогава, щом не са пари? — попита Чолс.

— Трябва да обуча и други цигулари на вълшебната свирня — отвърна Роджър. — Но не ставам за учител. От няколко месеца имам чираци и те просвириха достатъчно добре, за да накарат публиката да се развихри, но що се отнася до демоните, омайват ги само колкото да ги направят от кръвожадно гневни просто свирепи.

— Свиренето се състои от два елемента, Роджър — каза Чолс, — умение и талант. Едното се научава, другото не. През всичките тези години не съм видял някой с талант като твоя. Имаш дарба, каквато никой учител по цигулка не би могъл да преподаде.

— Значи няма да помогнеш? — попита Роджър.

— Не съм казвал подобно нещо — отвърна Чолс. — Просто искам да те предупредя отсега. Може би все пак бихме могли да направим нещо. Арик учил ли те е на звукови сигнали?

Роджър погледна любопитно ръководителя и поклати глава.

— Това е да използваш ръцете си, за да направляваш група музиканти — каза Чолс.

— Като диригент — предположи Роджър.

Чолс поклати глава.

— Музикантите на диригента вече знаят парчето. Звуковият сигнализатор може да композира в движение и ако музикантите са наясно със знаците, направо го следват.

Роджър подскочи на стола си.

— Наистина ли?

Чолс се усмихна.

— Наистина. Имаме няколко майстори, които дават уроци по това. Ще ги изпратя всичките в Хралупата на Избавителя и ще им заръчам да изпълняват каквото кажеш.

Роджър замига.

— Не го правя само от добро сърце — увери го Чолс. — Каквито и истории да ни дадеш сега, те ще ни послужат за кратко, Избавител-неизбавител, това е знаковото събитие на нашето време, а историята едва сега се разгръща. Хралупата очевидно е центърът й, пък аз от доста време мисля да пратя жонгльори нататък, но с тази зараза и после бежанците никой нямаше смелостта да отиде. Ако можеш да им обещаеш сигурност и място, където да нощуват, аз ще ги… убедя.

а.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

НОЖЪТ

333 СЗ, ЛЯТО

Няколко седмици след нощта на Рена в нужника, във фермата дойде гост. Сърцето й подскочи, когато тя видя странника да се задава по пътя, но не беше Коуби Фишър, а баща му Гарик.

Гарик Фишър беше едър, як мъж, досущ като сина си на външен вид. Макар да бе на петдесет, в гъстата му, черна къдрава коса и брадата почти нямаше бели косми. Кимна отсечено на Рена, щом спря каруцата си.

— Баща ти да е тук, момиче? — попита той.

Рена кимна.

Гарик се изплю отстрани на каручката.

— Ами тичай да го викнеш.

Рена кимна отново и заприпка през полето, а сърцето й биеше ли, биеше. Какво ли би могъл да иска? Да не е дошъл да говори вместо Коуби? Дали той си мислеше все още за нея? Мислите така я завладяха, че едва не се блъсна в баща си, който тъкмо излизаше иззад редица царевични стъбла.

— Нощите да ме вземат, момиче! Какво, по ядроните, те е прихванало пък сега? — кресна Харл, хвана я за раменете и я разтърси.

— Току-що дойде Гарик Фишър — отвърна Рена. — Чака те на двора.

Харл се намръщи.

— Тъй значи.

Той избърса ръцете си с парцал, докосна костената дръжка на ножа си, сякаш за да се увери, че е там, и потегли през полето.

— Танър! — извика все още седящият в каручката Гарик, когато двамата стигнаха двора. Бащата на Коуби скочи долу и подаде ръка. — Радвам се да те видя жив и здрав.

Харл кимна и стисна ръката му.

— И аз тебе, Фишър. К’во те води насам?

— Донесох ти малко риба — каза Гарик и посочи бъчвите в каручката. — Хубава пъстърва и сом, още са живи и плуват. Хвърляй им малко хляб в бъчвите и ще ти откарат дълго. Реших, че трябва да е минало доста време, откакто ще да си се радвал тука на прясна риба.

— Много любезно — каза Харл и помогна на Гарик да свали товара.

— Най-малкото, което можех да направя — отвърна Гарик. Обърса потното си чело, когато свършиха работата. — Слънцето яко пече днеска. Дълъг път карах и сега съм жаден. Става ли да седна малко под сянката на верандата ти, преди да потегля обратно?

Харл кимна, двамата мъже отидоха и седнаха на старите люлеещи се столове на верандата. Рена напълни кана със студена вода и им я донесе с две чаши.

Гарик бръкна в джоба си и извади глинена лула.

— Ще ти пречи ли, ако запуша?

Харл поклати глава.

— Момиче, донеси ми лулата и кесията с листата — заръча й той и сподели кесията с Гарик. Рена донесе свещичка от огнището, за да им запали.

— Ммм — възкликна Гарик, като издиша бавно и умислено. — Хубав лист.

— Сам го отглеждам — рече Харл. — Шопара си купува пушелистата от Южен пост, а те винаги си запазват добрата стока и му пробутват старите остатъци.

Той се обърна към Рена.

— Момиче, я напълни една кесия на господин Фишър, да си я вземе с него.

Рена кимна и се прибра, но остана край вратата, за да подслушва. След като приключат с любезностите, скоро щеше да започне истинският разговор, а тя не искаше да пропусне и дума.

— Извиня’ай, че чак сега идвам — започна Гарик. — Не съм искал да показвам нек’во неуважение.

— Не съм си го помислил — каза Харл и си дръпна от лулата.

— Целият град приказва за тая работа с децата — продължи Гарик. — Чух го от дъщерята на Шопара или там който. Тия домакини си нямат по-добра работа от това да клюкарят и одумват.

Харл се изплю.

— Ще ми се да ти се извиня за държанието на момчето ми — каза Гарик. — Коуби обича да ми разправя как вече бил зрял мъж и можел сам да си гледа работите, но ако си зрял, се държиш зряло, викам аз. Не е добро туй, дет’ го е пра’ил.

— Тъй ами — изръмжа Харл и пак се изплю.

— Е, сам знайш, кат’ си го отпратил по живо, по здраво с подвита опашка, надуших вятъра и се намесих. Обещавам ти, повече няма да има такива неща.

— Радвам се да го чуя — отвърна Харл. — Ако бях на теб, щях да го науча и с една здрава тупаница.

Гарик се намръщи.

— Ако аз бях на теб, щях да кажа на дъщеря си да си държи полите около глезените, вместо да вкарва греха в ума на всеки мъж, минал оттук.

— О, аз се разправих с нея — увери го Харл. — Повече няма да върши ник’ви грехове. Събудих й страха от Създателя, честна дума.

— Ако беше едно от моите момичета, ня’аше само да се разправям — добави Гарик. — Хубаво щях да й посиня задника с една пръчка.

— Ти ги наказвай по твоя си начин, Фишър — каза Харл, — аз по моя.

Гарик кимна.

— Честно и вярно.

Той смукна от лулата.

— Оня мекушав пастир щял да ги ожени, ако бяха стигнали Богиновия хълм, преди да ги хванеш — предупреди го той.

Рена ахна и сърцето й прескочи. Покри уста от страх и затаи дъх, докато не се увери, че не са я чули.

— Харал винаги си е бил слабохарактерен — каза Харл. — Един пастир трябва да наказва грешниците, не да им прощава.

Гарик изсумтя в съгласие.

— Момичето не е боледувало или нещо? — прозвуча небрежно, но Рена разбра, че въпросът не бе никак небрежен.

Харл поклати глава.

— Все още й идва месечната кръв.

Гарик въздъхна тежко, явно облекчен — и изведнъж Рена осъзна защо не е идвал толкова време. Ръката й слезе неволно до корема й. Щеше й се утробата й да бе побързала, но семето на Коуби беше стигнало до нея само веднъж, а Харл винаги внимаваше да не се разпръсне в нея.

— Не искам да показвам неуважение — каза Гарик, — но моят син лентяй за пръв път в живота си има перспективи и аз и Ноуми искаме да му намерим добра булка, а не да го вкараме в устите на хората.

— Още веднъж да пипне с пръст дъщеря ми и всичките му перспективи ще изчезнат — закани се Харл.

Гарик се намръщи, но кимна.

— Право да си кажа, едва ли и аз бих мислел различно, ако беше някоя от моите дъщери — той чукна лулата си. — Май се разбрахме.

— Май да — каза Харл. — Момиче! Къде е листото?

Рена подскочи, тъй като напълно бе забравила за кесията. Изтича до бурето с пушелиста и напълни торбичка от овча кожа.

— Идва!

Харл й се намръщи като дойде и я плесна по задника, понеже се бе забавила. Той подаде кесията на Гарик и с Рена останаха да го гледат как се качва в каручката си и залъкатушва нататък.

— Мислиш ли, че е вярно, госпожо Драс? — попита Рена родилата котка, която кърмеше котенцата си същата вечер. Те скачаха едно върху друго на огромна купчина, боричкайки се за бозките, а госпожа Драс се беше установила зад счупената ръчна количка в обора, там бе скрила котилото си. Рена вече я наричаше госпожа Драс, както е редно за едно истинско мамче, въпреки че сивият котарак, бащата на котенцата, почти не се бе вясвал от раждането им, но Рена така и бе предположила.

— Мислиш ли, че пастирът наистина ще ни ожени, ако отидем при него? — попита тя. — Коуби каза, че е така, Гарик също. Ах, можеш ли да си представиш?

Рена взе едно от котенцата и го целуна по главичката, а то й измяука нежно.

— Рена Месинджър[1] — каза тя, изпробвайки името с усмивка.

Звучеше й хубаво. Звучеше й точно на мястото си.

— Бих могла да стигна до Градски площад — каза тя. — Пътят е дълъг, но мога да го изтичам за около четири часа. Ако тръгна късния следобед, татко никога не би могъл да стигне навреме, с тези негови болни стави.

— Особено ако не може да кара или язди — добави тя потайно.

После попита:

— Но ако Коуби го няма, когато стигна? Или ако вече не ме иска?

Докато мислеше над тази ужасна възможност, блудният сив котарак се върна с тлъст мишок в устата. Остави улова си при госпожа Драс и Рена реши, че това е знак от самия Създател.

Тя изчака няколко дена да не би баща й да е заподозрял, че е чула Гарик. Преговаряше си наум плана отново и отново, с ясното съзнание, че това ще е последният й шанс да избяга. Ако той я хванеше и я хвърлеше отново във външния кенеф, тя едва ли щеше да оцелее, а още по-малко да дръзне да избяга отново.

Баща й се връщаше всеки ден след дванайсет за един дълъг обяд, а след това отиваше обратно на полето. Ако избягаше тогава, можеше да стигне Градски площад и даже да й останат два часа слънце. Харл нямаше да забележи отсъствието й навреме, за да може да я последва, преди да се надигнат ядроните. Щеше да му се наложи да чака до сутринта или поне да си намери някакво убежище по пътя.

Ако Коуби бе в Градски площад, щяха да разполагат с остатъка от деня, за да изкачат Богиновия хълм и да се срещнат с пастира. Ако ли не, тя щеше да продължи да тича по пътя към фермата на Джеф. Самата тя никога не бе ходила там, но Люсик й бе казвал, че е на два часа пеш от Градски площад, нагоре по северния път. Би трябвало да й остане достатъчно време, за да претича, а Илейн щеше да я скрие, в случай че Харл пристигнеше. За това можеше да разчита на сестра си.

Когато най-накрая дойде денят, тя положи старателни усилия да не прави нищо по-особено. Изпълни домашните си задължения точно както правеше всеки ден през изминалата седмица, внимавайки да не наруши последователността им.

Харл се върна от полето за обяд, а вкъщи го посрещна вече готовата яхния.

— Ще останеш ли още няколко минутки? — попита Рена баща си, като се опитваше да изглежда спокойна. — Искам да опразним тенджерата, за да я изстържа, и направо да почвам вечерята.

— Ня’а да откажа още една паница от яхнията ти, Рен — каза Харл, ухилен. — Тебе тря’аше да те сложа в кухнята ’место Бени.

Той я ощипа по задника, когато се наведе да му сипе. На Рена й се прииска да обърне врялата тенджера в скута му, но преглътна желанието си и се насили да се засмее — поднесе му яхнията с усмивка.

— Радвам се да те видя усмихната, дъще — каза Харл. — Мръщиш се, откакто сестра ти и малките ни напуснаха.

— Изглежда, съм посвикнала вече — успя да каже Рена, върна се на мястото си и сипа и на себе си втора порция, въпреки че последното нещо, което искаше да прави в момента, бе да яде.

Преброи до сто, след като Харл стана от масата, бързо се изправи и отиде при дъската за рязане, където бе натрупала зеленчуци за яхния, макар да нямаше никакво намерение да я готви. Взе ножа и отиде в обора.

Единствените им впрегатни животни бяха двете кобилки. Рена ги погледна тъжно, защото се грижеше за тях, откакто Харл ги бе довел още като малки от фермата на Мак Пасчър.

Можеше ли наистина да го направи? Фермата на Харл беше единственият свят, който познаваше. Малкото пъти, когато бе ходила до Градски площад или до Богиновия хълм, се бе чувствала задушена от множеството хора и не разбираше как някой би могъл да запази самообладание в такава тълпа. Можеха ли да я приемат? Наистина ли й се носеше славата на курва? Щяха ли мъжете да я нападат, мислейки я за дашна глупачка?

Сърцето й биеше ужасно силно, чак оглушително, но тя си пое дълбоко дъх и се опита да се стегне, докато ножът в ръката й не спря да трепери. Тя го вдигна решително.

Сряза всички каиши на седлата и на хамутите за каручката, както и оглавниците, и юздите. Измъкна наосника от едното колело на каручката, изрита колелото настрана, а после го разцепи с каменна брадва.

Пусна брадвата на земята, бръкна в джоба на престилката си и извади дългата огърлица от речни камъчета, която Коуби й бе подарил. Не я носеше пред баща си, защото знаеше какво ще последва, но й се беше любувала в най-съкровени моменти. Сега Рена си я сложи и се почувства добре с нея. Беше истински любовен залог.

После взе меха с вода, който бе скрила, измъкна се през вратата на обора, вдигна полите си и с всички сили се затича надолу по пътя.

Тичането се оказа по-трудно, отколкото Рена бе предполагала, ако не и по-дълго. Тя беше здрава, но не беше свикнала да тича на дълги разстояния. Дробовете й скоро започнаха да горят, а бедрата й нададоха роптаещ вой. Рена спираше, когато не й оставаше друг избор, и силно задъхана се нагълтваше с вода от меха, но не почиваше за повече от няколко минути, преди да се втурне наново.

Когато стигна моста над потока, погледът й вече бе замъглен, а тя се чувстваше, все едно е препила с Богиново пиво. Срина се на брега, потопи лице в студената течаща вода и жадно запи.

Почувства главата си просветлена за пръв път от около час и погледна небето. Слънцето се спускаше ниско, но тя разполагаше с достатъчно време, стига да продължеше нататък. Краката, ходилата и гърдите й пищяха, докато се изправяше, ала Рена пренебрегна пронизващата болка и продължи да тича.

Не видя много хора, докато хвърчеше през Градски площад, а повечето бяха излезли само за да проверят защитите си за нощта. Те я поглеждаха с любопитство, а един даже я извика, но тя не им обърна внимание и продължи по пътя си към единственото място, което всеки в Потока на Тибит знаеше — смесения магазин на Шопара.

— Маг’жинът е жатворен — изломоти й Стам Тейлър, който слизаше надолу по стълбите за верандата на Шопара точно когато Рена тръгна нагоре. Той се препъна и Рена трябваше да спре, за да го хване.

— Как така магазинът е затворен? — попита тя, опитвайки се да изреже отчаянието от гласа си. — Шопара трябва да работи до залез.

Освен в магазина нямаше представа къде да търси Коуби и щеше да й се наложи да тича към Илейн.

— Т’ва ти кажвам бе! — извика Стам и закима енергично. — Мали, верно ши пинах по’ечко пиво и плишнах малко. Ма т’ва не е причина да ишфърлят клетия Штам и да жатфорят рано, нали?

Рена долови мириса му и се отдръпна. Повърнята по блузата му още бе мокра. Изглежда, някои слухове, като например този за пиянството на Стам, бяха съвсем верни.

Тя го остави край парапета, затича се нагоре по стълбите и заблъска по вратата.

— Господин Руско! — извика тя. — Аз съм Рена Танър! Трябва да се видя с Коуби Фишър!

Тя удряше с юмрук по вратата, докато не я заболя, но отговор не получи.

— Той вече ши тръгна — каза Стам, сграбчил перилото, сякаш от това зависеше живота му. Беше болнаво блед и замаян. — Аш шамо пошедях малко на верандата, че да… ушпея да ше дигна.

Рена го погледна ужасено, но това Стам го разтълкува грешно.

— О, ама хич не ше бешпокой жа штария Штам Тейлър, момиче — каза той и потупа въздуха срещу нея. — И по-жле шъм бил, много пъти. А шше се опраша… оправя!

Рена кимна и го изчака да отмине със залитане, преди да изтича до задната страна на магазина. Съмняваше се, че Шопара би имал достатъчно доверие на някого, пък бил той и Коуби, та да го остави да влиза в магазина без надзор. Ако Коуби живееше отзад, трябваше да има още един вход.

Оказа се права. До конюшнята намери малката стаичка, вероятно направена за склад, но достатъчно голяма за да побере сандък и легло. Пое си дълбоко въздух и почука. Миг по-късно й отвори Коуби и тя се засмя от радост.

— Рена, какво правиш тук?!

Очите на Коуби едва не изхвръкнаха. Той подаде глава навън, огледа се, хвана я за ръката и я издърпа вътре. Тя понечи да го прегърне, но той още не беше пуснал ръката й и я задържа настрана от себе си.

— Някой видя ли те да идваш? — попита той.

— Само Стам Тейлър отпред — каза Рена с усмивка, — но той е толкова пиян, че едва ли помни.

Тя отново се опита да се приближи до него, но той все още я държеше настрана.

— Не биваше да идваш, Рен — рече Коуби.

Тя се почувства, все едно я бе ударил с чук в гърдите.

— Какво? — възкликна тя.

— Трябва да се махнеш оттук, преди някой да те е видял — продължи Коуби. — Ако твоят баща не ме убие, моят със сигурност ще го стори.

— Видял си трийсет лета и си с размерите на кон! — извика Рена. — И пак се страхуваш от бащите ни повече, отколкото аз, така ли?

— Баща ти няма да убие теб, Рен, а мене — каза Коуби.

— Не, само ще ме накара да се моля да умра! — отвърна Рена.

— Ето ти още една причина да си тръгнеш, преди да ни е открил заедно — рече Коуби. — Дори пастирът да ни ожени, те няма да оставят нещата току-така. Не познаваш баща ми. Наумил си е да ме ожени за дъщерята на Ебер Марш, пък ако ще да ме заведе с вилата до олтара. Струваше му много риба да ни обещае.

— Да избягаме тогава — предложи Рена, стискайки ръката му. — Да отидем в Слънчево пасище или дори в Свободните градове. Можеш да се включиш в истинската гилдия на вестоносците.

— И да спя навън посред нощ ли? — попита Коуби ужасѐн. — Да не си луда?

— Но ти каза, че ме обичаш — отвърна Рена, стиснала огърлицата от речни камъчета. — Каза, че нищо не може да ни раздели.

— Това беше преди баща ти за малко да ми откъсне топките, а моят ми стори и по-лоши неща — призна Коуби и се заоглежда трескаво из стаята.

— И аз не би трябвало да оставам тук тази нощ — промърмори той, — в случай че Харл дойде да те търси, преди да се е мръкнало. Ти иди на Богиновия хълм и остани при сестра си. Аз ще изтичам при баща ми, за да знае, че нищо не съм направил. Хайде.

Той сложи ръка на гърба на Рена и я забута към вратата. Потресена и смутена, тя не се възпротиви.

Коуби отвори вратата, но насреща му стоеше Харл с нож в ръката. Зад него се беше проснала една от кобилките и пъхтеше в прахта. Беше я яздил неоседлана.

— Хванах те! — извика Харл и фрасна здраво Коуби в лицето.

Юмрукът му, стиснал тежката костена дръжка на специалния му нож, изметна главата на Коуби рязко назад и го повали на земята. Сграбчи Рена със свободната си ръка, а яките му кокалести пръсти се впиха болезнено в рамото й.

— Тичай напред и моли сестра си за убежище — каза той, а лицето му беше същинска маска на гнева. — Сега имам да се разправям с тебе…

Очите му се стрелнаха към Коуби, след като я блъсна към вратата.

— Не е това, което си мислите! — извика Коуби, който се мъчеше да се изправи на едно коляно и държеше ръка пред себе си, за да спре Харл. — Не съм я карал да идва!

— Ядронщини, не си — надсмя му се Харл и вдигна ножа си. — Обещах ти нещо, момче, и сметам да го спазя.

Погледна смразената от страх Рена.

— Тръгвай! — извика той. — Вече си заслужи седмица във външния кенеф. Ай де, да не станат две!

Рена се сви от ужас, а Харл извърна очи от нея. Нощта в нужника отново изскочи в съзнанието й и тя изживя безкрайните часове мъчение, събрани само в секунда. Помисли си за последствията, за миризмата на бащиното й легло и тежестта на сбръчканите му кокали върху нея, докато пуфтеше и блъскаше.

Представи си как се връща във фермата и нещо в нея прищрака.

— Не! — извика тя, хвърли се срещу баща си и заби ноктите си в лицето му като животно. Той падна назад потресен и си удари главата в пода. Тя се опита да изтръгне ножа от ръката му, но Харл беше по-силен и не поддаде.

Коуби вече се беше изправил, но дори не понечи да се намеси.

— Коуби! — примоли се тя. — Помогни ми!

Харл я фрасна в лицето и я повали на земята. Скочи върху нея, за да я затисне, но тя захапа ръката му и той зави от болка. Юмрукът му отново я блъсна в лицето, а после три пъти в стомаха, докато тя не отпусна захапката си.

— Малка кучка! — извика той, щом видя шурналата кръв от ръката си. Изрева, пусна ножа и ръцете му се вкопчиха в гърлото й.

Рена се мяташе с всички сили, но Харл я беше приклещил и не помръдна дори. Кръвта се стичаше по ръката му и капеше по нейното лице, докато тя се опитваше да вдиша въздуха, който така и не стигаше до дробовете й. Тя видя лудостта в очите на баща си и разбра, че той иска да я убие.

Очите й отново прескочиха към Коуби, но той все още седеше там безучастно. Тя успя да улови погледа му и го замоли безмълвно.

Коуби се сепна, сякаш се бе осъзнал отново, и тръгна към тях.

— Спри! — викна той. — Ще я убиеш!

— Ти се спри, момче — отвърна Харл, пусна гърлото на Рена с една ръка и хвана ножа си.

Когато Коуби посегна към него, Харл се извъртя и заби острието между краката му.

Лицето на Коуби стана яркочервено и той с ужас погледна надолу към ножа, по който се стичаше кръв. Пое си дъх, за да изкрещи, но Харл не му позволи — извади ножа и го вкара в сърцето му.

Коуби хвана острието, което стърчеше от гърдите му, изхриптя невярващо и падна назад мъртъв.

Харл слезе от Рена, която остана задъхана безсилно на пода, отиде при Коуби и извади ножа си.

— Неведнъж ти казах, момче — продума той, бършейки кръвта от острието в ризата на Коуби. — Тря’ше да ме послушаш.

[1] Messenger — вестоносец (англ.). — Б.пр. ↑

й.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

РАДЪК ЗАКОНА

333 СЗ, ЛЯТО

Джеф Бейлс не беше подранил, когато приключи с огледа на защитите. Семейството му вече беше в къщата — децата се миеха за вечеря, а Илейн и Норийн шетаха в кухнята. Той наблюдаваше как последните лъчи на слънцето избледняваха и от земята започва да се процежда горещината, по която преминаваха демоните от Ядрото.

Когато проклетите сиви пари се надигнаха, Джеф се прибра, макар да оставаха поне още няколко секунди до пълното материализиране на ядроните. Той не вярваше в поемането на рискове, щом ставаше въпрос за ядрони.

Но щом посегна да затвори врата, чу стон и вдигна очи. Някой тичаше презглава по пътя към фермата и крещеше през цялото време.

Джеф взе брадвата, която винаги стоеше до вратата, и излезе дотам, докъдето му позволяваха защитите на верандата, а очите му нервно запрескачаха по ядроните, които се оформяха на двора. Сети се за най-големия си син и как той никога не би се поколебал да изтича при непознатия, за да помогне, но Арлен бе мъртъв вече четиринайсет години, а Джеф никога не бе проявявал същата смелост.

— Не се предавай, продължавай да тичаш! — извика той. — Убежището е близо!

Ядроните, които още бяха по-скоро пара, отколкото плът, вдигнаха погледи при вика му и Джеф стисна брадвата още по-здраво. Нямаше да напусне безопасността на защитите, но би замахнал към демон, стига някой да се приближи достатъчно.

— Какво става? — викна Илейн отвътре.

— Не давай на никого да излиза! — кресна Джеф в отговор. — Каквото и да чуете, стойте вътре!

Той затвори вратата и се обърна. Крещящият непознат се беше приближил. Оказа се, че е жена с пропита от кръв рокля, която тичаше, като че от това зависеше животът й, а и си беше точно така. Тя държеше нещо в ръката си, но Джеф не можа да види какво е.

Ядроните замахваха към нея, докато ги подминаваше, обаче ноктите им още нямаха плътност и едва драскаха, вместо да разкъсват. Жената сякаш въобще не ги забелязваше, но пък продължаваше да крещи.

— Тичай! — извика отново Джеф с надеждата, че кухите му думи я насърчаваха по някакъв начин.

Тогава тя стигна двора и наближи верандата. Джеф я разпозна точно когато напълно материализиран огнен демон изпищя и се хвърли на пътя й.

— Рена — прошепна Джеф, но когато отново погледна нататък, видя не Рена Танър, а жена си Силви, която бе убита от огнен демон на същото място преди четиринайсет години.

В този миг нещо в него прищрака, той слезе от верандата още преди да осъзнае какво се случва и с всичка сила замахна със стоманената си брадва. Бронята на огнен демон лесно можеше да изкриви острието на всяко оръжие, което се побираше в човешка ръка, но съществото беше дребно и ударът на фермера го запрати на кълбо през прахта на двора.

Други ядрони запищяха и се хвърлиха към тях, но пътят насам беше чист. Джеф сграбчи Рена за ръката и я задърпа след себе си, бягайки към безопасността. Той се спъна в стълбите на верандата и двамата се строполиха на земята, ала когато към тях се приближи дървесен демон и удари външната мрежа, по въздуха се плъзна сребриста магия като паяжина и ядронът бе изтласкан назад.

Джеф хвана Рена в ръцете си и я залюля, викайки я по име, но тя продължаваше да крещи, въпреки че вече бе на сигурно място. Цялата беше в кръв, роклята й бе подгизнала, а ръцете и лицето й бяха омазани, но не видя рани по нея. Тя стискаше в дясната си ръка голям нож с костена дръжка. И той бе покрит с кръв.

— Рена, добре ли си? — попита Джеф. — Чия е тази кръв?

Вратата се отвори и излезе Илейн, която се стресна при вида на сестра си.

— Чия е тази кръв? — попита отново Джеф, ала дори да го беше чула, Рена не го показа по никакъв начин. Вместо това продължи да крещи и да хлипа, докато по лицето й се стичаха кръв и кал, отмивани със сълзите.

— Т’ва е ножът на татко — каза Илейн, сочейки кървавото острие, което сестра й така здраво стискаше. — Не бих могла да го сбъркам. Никога не го изпуска от поглед.

— Създателю — възкликна Джеф и пребледня.

— Рен, какво се е случило? — попита Илейн, наведе се и хвана сестра си за раменете. — Ранена ли си? Къде е татко? Добре ли е?

Но Илейн не получи отговор, също както и Джеф, и на свой ред млъкна, заслушвайки се в крясъците на сестра си и в пищящия отклик на ядроните край защитите.

— Най-добре да я приберем вътре — предложи Джеф. — Сложи малките да си легнат по стаите, а аз ще я заведа в нашата.

Илейн кимна и влезе първа, а Джеф вдигна треперещото тяло на Рена в здравите си ръце.

Сложи Рена да легне на сламения му матрак и се обърна с гръб към нея, когато Илейн влезе с паница топла вода и чиста кърпа. Рена вече беше спряла да крещи, но не откликна дори когато Илейн измъкна окървавения нож от ръката й, след което го остави на нощното шкафче, съблече я и почисти кръвта от тялото й с кърпата с уверени, равномерни движения.

— К’во мислиш е станало? — попита Джеф, след като Рена вече беше увита в одеяла и зяпаше безмълвно в пространството.

Илейн поклати глава.

— Не знам. Доста разстояние е оттук до фермата на татко, дори ако се излезе от пътя и се мине напряко. Трябва да е тичала часове.

— Сякаш идваше от центъра — каза Джеф.

Илейн сви рамене.

— Каквото и да се е случило, не са го направили ядроните — реши Джеф. — Не и посред бял ден.

— Джеф — каза Илейн, — искам утре да отидеш във фермата. Може да са ги нападнали нощни вълци или разбойници. Не знам. Ще крия Рена тук, докато не се върнеш.

— Разбойници и нощни вълци в Потока на Тибит? — попита Джеф със съмнение.

— Просто иди и виж — отвърна Илейн.

— Ами ако видя Харл да лежи мъртъв от прободна рана? — попита Джеф, съзнавайки, че и двамата си го мислеха.

Илейн въздъхна тежко.

— Тогава избърсваш кръвта и правиш клада, а що се отнася до другите, не е нужно да знаят повече от това, че се е подхлъзнал на стълбата за сеновала и си е счупил врата.

— Не можем просто да излъжем — възрази Джеф. — Ако е убила някого…

Илейн се извърна гневно към него.

— А ти какво, по ядроните, си мислиш, че правим през всичките тези години? — сопна му се тя. Джеф вдигна ръце, за да я успокои, но тя продължи настоятелно.

— Бях ли ти добра съпруга? — поиска да узнае Илейн. — Грижех ли се за дома ти? Родих ли ти синове? Обичаш ли ме?

— Разбира се, че те обичам — отвърна Джеф.

— Тогава ще направиш това за мен, Джеф Бейлс — рече тя. — Ще направиш това за всички ни и за Бени, и за нейните момчета. Ник’ва нужда няма случилото се във фермата да достига чуждите уши. Те к’вото си измислят, ще е достатъчно гадно, че и повече.

Джеф дълго мълча, докато волите им се преборваха и те се взираха един в друг. Накрая той кимна.

— Хубаво. Тръгвам след закуска.

Джеф стана призори и побърза да приключи със сутрешните си задължения из къщата, въпреки умората и болката в кокалите. Цяла нощ се бяха опитвали да изтръгнат някакъв отговор от Рена, но тя само гледаше в тавана и нито спеше, нито ядеше. След закуска оседла най-добрата им кобила.

— Мисля и аз да страня от пътя — каза той на Илейн. — Ще мина напряко през югоизточните полета.

Илейн кимна и го прегърна, притискайки го силно към себе си. Той отвърна на прегръдката й, но под лъжичката му тежеше заради това, което му предстоеше да открие. Накрая я пусна.

— Най-добре да тръгвам, докато все още има време за връщане.

Тъкмо се беше качил на коня си, когато долови тропот от препускане. Вдигна поглед и видя приближаваща каручка, на която се возеха билкарката Колийн Триг, която кършеше ръце от притеснение, и помрачнялата говорителка на града, Силия Безплодната. Силия вече наближаваше седемдесетте, беше висока и слаба, но все още беше яка като варена кожа, а пипето й сечеше като дърварска брадва.

От едната страна на каручката яздеше Руско Шопара, а от другата — Гарик Фишър и Радък Закона, прачичото на Гарик и говорителят на Рибарска дупка. Следваха ги плътно пастир Харал и може би половината мъже от Рибарска дупка, въоръжени с тънки копия за риболов.

Щом видя фермата, Гарик пришпори коня си и се устреми напред, докато не застана точно пред верандата до Илейн, а от рязкото спиране конят му се изправи на задните си крака, преди да се успокои.

— Къде е тя? — настоя да узнае Гарик.

— Коя къде е? — попита Илейн и срещна яростния му поглед.

— Не си играй с мене, жено! — озъби се Гарик. — Дошъл съм за твоята курвенска, вещерска убийца, сестра ти, и много добре знаеш това!

Той слезе от коня си, закрачи към нея и размаха юмрук.

— Стой на място, Гарик Фишър — сряза го Норийн Кътър от вратата на къщата, хванала брадвата на Джеф. Тя живееше в къщата му още отпреди смъртта на жена му и вече беше пълноправен член на семейството. — Т’ва не е твойта собственост. Стой настрана и казвай за какво си дошъл, освен ако не искаш да хванеш ядрона за рогата.

— Тук съм, защото Рена Танър е убила собствения си баща и сина ми, и я искам изядрена за делата си! — изкрещя Гарик. — Няма какво да я криете!

Пастир Харал го настигна и застана между Гарик и жените. Свещеникът беше млад и силен, достоен противник на по-възрастния, но също толкова як като Гарик.

— Още нямаме никакви доказателства, Гарик! Искаме да й зададем само няколко въпроса, т’ва е всичко — обърна се той към Илейн. — И на теб, ако ти е казвала нещо, откакто Джеф потегли.

— Само това не стига, пастире — каза Радък и слезе от коня си.

Истинското му име бе Радък Фишър, но всички в Потока на Тибит го наричаха Радък Закона, защото беше говорител за Рибарска дупка в градския съвет и правен арбитър при спорове в своя район. Гъстата му сивееща коса се спускаше от ушите до брадичката му, а темето му лъщеше като кубе. Беше по-възрастен от Силия, но с по-буен нрав, а страстта му към праведното беше заразителна.

— Момичето ще си понесе последствията за деянията си.

Шопара беше следващият, който слезе от коня си. И това нямаше да мине без него — човека, който притежаваше половината Поток на Тибит, а другата половина му беше задлъжняла.

— Гарик не лъже, че баща ти и Коуби Фишър са мъртви — заяви Шопара пред Илейн. — С моите момичета отидохме да видим какви са тези крясъци от магазина миналата вечер и ги намерихме двамата мъртви в задната стаичка, която бях дал под наем на Коуби. Не просто намушкани, а… осакатени. И двамата. Стам Тейлър каза, че видял сестра ти точно преди инцидента.

Илейн ахна и покри уста с ръката си.

— Ужасяващо — съгласи се Харал — и точно заради това ще е най-добре веднага да се видим с Рена.

— Така че дръпнете се от вратата! — нареди Радък и си проби път.

— Радък Закона, аз съм говорителката на Потока на Тибит, не ти! — изврещя Силия и всички млъкнаха.

Джеф й подаде ръка, за да й помогне да слезе от каручката. Веднага щом краката й стъпиха на земята, тя хвана полите си, да не би да се изцапат в калта, и закрачи към Радък и останалите. По-младите мъже, едри и силни, се дръпнаха назад, смутени от внушителното присъствие на дребната жена.

Хората от Потока на Тибит рядко стигаха възрастта на Силия. Животът в градчето бе тежък — само най-умните, хитрите и способните достигаха преклонна възраст, а останалите се отнасяха към тях подобаващо. Още като по-млада Силия бе проявявала своя твърд нрав, но сега тя беше самото въплъщение на силата.

Само Радък не се помръдна от мястото си. През годините неведнъж беше измествал Силия от длъжността й на говорител, а ако възрастта в Потока на Тибит значеше авторитет, той беше по-влиятелен от нея, макар и с малко.

— Колийн, Харал, Руско, Радък и аз ще трябва да влезем и да говорим с нея — каза Силия на Джеф. Това не беше молба. Те петимата съставляваха половината градски съвет и на него не му оставаше друг избор, освен да кимне и да се отдръпне от пътя им.

— И аз идвам! — изръмжа Гарик.

Тълпата рибарци, всичките негови близки и познати, се събраха гневно около него и закимаха.

— Не, не идваш — сряза го Силия и хвърли на всичките един смразяващ поглед. — Кръвта ти се е разбушувала и това е напълно разбираемо, но ние сме тук, за да разберем какво е станало, а не да изгорим на клада момиче, без да я изправим пред съда.

Радък сложи ръка на рамото на Гарик.

— Ня’а се измъкне, Гар, обещавам — каза той. Гарик скръцна със зъби, но кимна и се отдръпна, а останалите влязоха в къщата.

Рена лежеше неподвижно в същата поза, в която я бяха оставили миналата нощ, и гледаше втренчено в тавана. От време на време премигваше. Колийн отиде право при нея.

— Ох, майчице — възкликна Силия, щом видя кървавия нож на нощното шкафче. Джеф изруга тихо. Защо го беше оставил там? Трябваше да го хвърли в кладенеца още в момента, в който го бе зърнал.

— Създателю — промълви Харал и нарисува защита във въздуха.

— И това тук — изсумтя Радък и ритна коритото до вратата. Там се киснеше роклята на Рена, а водата розовееше от кръвта. — Все още ли сме тук само за да зададем няколко въпроса, а, пастире?

Колийн прегледа загрижено раните по лицето на Рена, докосвайки я вещо, обърна се към останалите и шумно прочисти гърлото си. Мъжете зяпнаха недоумяващо за момент, но после се сепнаха и се обърнаха с гръб към нея, а тя дръпна завивките.

— Нищо не е счупено — каза Колийн на Силия, след като приключи прегледа, — но е изяла доста бой, а около гърлото й има следи от душене.

Силия отиде и седна на леглото до Рена. Посегна внимателно и отмести косата от потното чело на момичето.

— Рена, миличка, чуваш ли ме?

Момичето остана неподвижно.

— Цяла нощ ли е така? — попита Силия навъсено.

— Аха — потвърди Джеф.

Говорителката въздъхна, сложи ръце на коленете си и с мъка се изправи. Взе ножа, обърна се и изпъди всички от стаята, затваряйки вратата след тях.

— Това съм го виждала и преди, най-често след нападения на демони — каза тя, а Колийн кимаше в съгласие. — Оцелелите се ужасяват повече, отколкото могат да понесат, и остават да гледат втренчено в пространството.

— Ще се оправи ли? — попита Илейн.

— Понякога се отърсват от това състояние само след няколко дена — отвърна Силия. — Друг път обаче…

Тя сви рамене.

— Няма да те лъжа, Илейн Бейлс. Това е най-ужасното нещо, сполетявало Потока на Тибит, откакто се помня. Говорителка съм от трийсет години с прекъсвания и съм видяла сума ти народ да загива, преди да им е дошло времето, но досега не е имало и едно убийство от гняв. Такива неща може и да се случват в Свободните градове, но не и тук.

— Рена никога не би…! — промълви Илейн, Силия я хвана за раменете и се опита да я успокои.

— Затова се надявах първо да говоря с нея, миличка, и да чуя историята от нейната уста — тя погледна към Радък. — Рибарците са дошли за кръв и мира няма да видят, докато не постигнат своето или не чуят едно добро оправдание.

— Имаме си причини за това — изръмжа Радък. — Наш близък е мъртъв.

— В случай че не сте забелязали, и мой близък е мъртъв — отвърна Илейн, вперила свиреп поглед в него.

— Още една причина да искаме правосъдие — отвърна Радък.

Силия изсъска и всички замлъкнаха. Тя подаде кървавия нож на пастир Харал.

— Пастире, бъдете така добър да увиете това и да го скриете в робата си, докато се върнем в градчето. — Харал кимна и посегна да го вземе.

— Какво, по Ядрото, си мислите, че правите? — изкрещя Радък и отмъкна ножа, преди пастирът да успее да го прибере.

— Целият град има право да види това! — каза той и размаха оръжието.

Силия сграбчи китката му и Радък, който тежеше два пъти колкото нея, се захили, но говорителката заби тока си в извивката на ходилото му и смехът му бързо секна. Той зави от болка и пусна ножа, за да хване крака си. Силия улови оръжието, преди да падне на земята.

— За какво ти е тая глава, Закона? — сопна му се тя. — Ножът е доказателство и всички имат право да го видят, но не и когато две дузини мъже чакат отвън с копия, а тук лежи беззащитно момиче, побъркано от ужас. Пастирът няма да го открадне.

Илейн извади кърпа, Силия уви ножа и го подаде на пастир Харал, който го скъта на сигурно в робата си. Тя хвана полите си и с тежка стъпка излезе с изпъчени гърди и гордо вдигната глава, след което се обърна към мъжете в двора, които мърмореха гневно и попипваха копията си.

— Тя не е в състояние да говори — заяви Силия.

— Ние не искаме да говорим! — извика Гарик и всички рибарци закимаха одобрително.

— Не ме интересува какво искате — отвърна им Силия. — Никой няма да прави нищо, докато градският съвет не го обсъди.

— Съветът? — попита Гарик. — Т’ва да не ви е някое нападение на ядрони? Та тя уби сина ми!

— Не знаем това, Гарик — намеси се Харал. — Може той и Харл да са се избили един друг.

— Дори да не е държала ножа, тя го направи! — заупорства Гарик. — Вкара сина ми в грях с вещерските си номера и посрами баща си!

— Законът си е закон, Гарик — каза Силия. — Тя ще се изправи пред съвета, където ти ще можеш да си отправиш обвиненията, а тя ще разкаже своята версия, преди да я обявим за виновна. Не стига че вече имаме две убийства, а сега да пуснем и твоята банда да извърши трето само защото не можеш да изчакаш правосъдието.

Гарик погледна Радък за подкрепа, но говорителят на Рибарска дупка не продума, докато се прокрадваше бавно към Харал. Изведнъж блъсна пастира в стената и бръкна в робата му.

— Тя не ви казва цялата истина! — извика Радък. — Момичето има окървавена рокля, която се кисне!

Той вдигна ножа на Харл, така че всички да го видят.

— И този кървав нож!

Рибарци хванаха копията си и нададоха гневни викове, готови да нахлуят в къщата.

— Да върви по ядроните вашият закон — кресна Гарик на Силия, — щом не ми дава да отмъстя за сина си.

— Ще получиш момичето само през трупа ми — каза Силия и застана точно пред вратата заедно с останалите от съвета и семейството на Джеф.

— Това ли искате всичките? — извика тя. — Вас да ви назоват убийци? Всичките рибарци до един?

— Глупости, не можеш да ни обесиш вкупом — надсмя й се Радък. — Взимаме момичето и точка по въпроса. Махнете се или ще минем право през вас.

Руско вдигна ръце и се отдръпна. Силия го изгледа свирепо.

— Предател!

Но Руско само се усмихна.

— Не съм никакъв предател, госпожо. Аз съм просто един гостуващ делови човек и не мисля, че имам право да вземам страна в такъв спор.

— Ти да не си по-малко гражданин на Потока на Тибит от другите? — извика Силия. — Вече си двайсет години в Градски площад и почти през всичките си участвал в съвета! Ако имаш някакво място, което да чувстваш като по-истински дом, значи ти е време вече да си стягаш багажа!

Руско отново се усмихна.

— Съжалявам, госпожо, но трябва да съм справедлив към всички. А ако застана срещу цяло селище, бизнесът ми съвсем ще пострада.

— Поне веднъж годишно половината град се изсипва при мен с желанието да те изгонят заради мошеничеството ти, както е станало в Мливари, Анжие и Създател знае още къде — започна Силия, — и всяка година аз ги разубеждавам. Припомням им каква полза имат от магазина ти и как сме се оправяли, преди да дойдеш. Но ако сега се отдръпнеш, ще се погрижа магазинът ти да стане последното място, където порядъчен човек би стъпил!

— Не можеш да го направиш! — извика Шопара.

— Разбира се, че мога, Руско — отвърна Силия. — Пробвай само, ако смяташ, че не е така.

Радък се намръщи, но физиономията му се изкриви в истинска злоба, щом Шопара се върна пред вратата до Силия.

Шопара пресрещна погледа му.

— Не ща да те слушам, Радък. Можем да изчакаме ден-два. Всеки, който докосне с пръст Рена Танър преди заседанието на съвета, да си пазарува другаде, но не и в моя магазин.

Силия се обърна към Радък с пламнали очи.

— Колко дълго, Закона? Колко дълго би могла да изкара Рибарска дупка без житото и добитъка на Бейлс? Без ориза от Тресавище? Без Богиновото пиво? Без дърва? Бас ловя, че не е толкова дълго, колкото ние можем да изкараме без проклетата ви риба!

— Хубаво, свикайте съвета — отстъпи Радък. — Но ще затворим момичето в Рибарска дупка, докато не се състои процесът.

Силия се изсмя гръмогласно.

— Мислиш, че ще ти я поверя на теб?

— Къде тогава? — попита той. — Ядроните да ме вземат, ако я оставя тук с родата й, които веднага ще я пуснат да избяга.

Силия въздъхна и погледна назад към къщата.

— Ще я сложим в стаята, където преда. Вратата е здрава, а ако държиш, могат да се заковат капаците и да се назначи пазач.

— Сигурна ли си, че това е добро решение? — попита Руско с вдигната вежда.

— Ох, моля ти се — изсумтя Силия и махна с ръка пренебрежително. — Тя е още момиченце.

— Момиченце, което е убило двама възрастни мъже — напомни й Руско.

— Глупости — възкликна Силия. — Съмнявам се да е убила и един от тези силни мъже, пък камо ли двама.

— Хубаво — изръмжа Радък, — но аз ще задържа това — той вдигна ножа, — както и кървавата рокля, докато не се свика съветът.

Силия се навъси и погледите им се срещнаха в борба за надмощие. Тя знаеше, че Радък Закона би могъл да предизвика истински хаос в града с тези предмети, но не й оставаше друг избор.

— Днес ще изпратя бързоходци — каза Силия и кимна. — Ще се срещнем след три дни.

е.

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ГРАДСКИ СЪВЕТ

333 СЗ, ЛЯТО

На другата сутрин Силия преметна крака извън леглото, въпреки болката в костите. Преди няколко години болката беше достигнала ставите. Беше се усилвала при дъжд или в студено време, но напоследък острата болка се появяваше дори в най-топлите и сухи дни. Силия предполагаше, че до смъртта й само ще се влошава.

Но тя никога не се оплакваше, дори на Колийн Триг. Болката си беше нейно бреме и тя щеше да си го носи. Тя беше говорителката на Потока на Тибит и хората очакваха от нея да бъде силна и да се застъпва за правдата. Въпреки болката в крайниците Силия никога не се показа като нещо друго, освен това, което винаги бе представлявала — скала, на която хората винаги можеха да разчитат за опора.

Мъчно понесе допълнителната тежест, когато стана, изми се и си сложи една от тежките си рокли с високи яки. Не познаваше добре Рена, нито сестрите й, но познаваше майка им и отношението на Харл към нея, преди да я убият ядроните. Някои казваха, че тя сама се е хвърлила на демоните, за да избяга от него. Ако се е държал по същия начин и с дъщерите си, Силия лесно можеше да си представи как на Рена й се е наложило да го убие при самозащита.

Когато приключи, тя се погрижи за Рена — облече я в една от своите рокли и я сложи да седне, за да хапне малко овесена каша. Когато я нахрани, обърса устата на момичето, напусна стаята за предене и свали резето зад себе си.

Тя също закуси и излезе. Рик Фишър стоеше на пътечката й с тънък харпун в ръце. Беше на седемнайсет, още нямаше семейство, макар че Силия го бе виждала да се разхожда с дъщерята на Фърд Милър, Джен. Ако Фърд одобреше двойката, сигурно скоро щяха да бъдат обещани един на друг.

— Искам да ми свършиш една работа — каза Силия.

— Съжаля’ам, госпожо — отвърна Рик. — Радък Закона ми заръча да не мърдам оттук, независимо какво ми се казва, за да не ’земе момичето да избяга.

— Тъй ли? — попита Силия. — Значи, едва ли ще сгреша, ако предположа, че брат ти Бори е отзад при хубавите капаци на прозореца ми, които Гарик закова?

— Да, госпожо — отвърна Рик.

Силия се върна обратно в къщата и след малко излезе с метла и гребло.

— Няма да позволя някой да ми стои край къщата току-така без работа, Рик Фишър. Ако искаш да останеш, ще ми изметеш пътечката до блясък, а на брат си кажи да обере шумата и изсъхналата трева в задния двор.

— Не съм сигурен, че аз… — започна Рик.

— … би оставил една стара жена да се бъхти над работа, която теб те мързи да свършиш? — попита Силия. — Току-виж съм споменала това пред Фърд Милър следващия път, когато го видя.

Още преди да довърши изречението, Рик вече бе поел метлата и греблото.

— Какво добро момче — възкликна тя. — Като приключиш, можеш да ми провериш защитите. Ако дойде някой, кажи му да седне да изчака на верандата. Скоро се връщам.

— Да, госпожо — каза Рик.

Тя взе глинен съд с маслени бисквити и отиде, където играеха децата на Градски площад, заръчвайки на най-бързите от тях да разнесат съобщения, като в замяна им даде по бисквита. Когато се прибра, Рик вече бе приключил с пътеката и метеше верандата. Стам Тейлър, първият човек, когото бе извикала, клюмаше на стълбите на верандата й, стиснал главата си от болка.

— Да не би да съжаляваш, че си пил толкова снощи? — попита Силия, макар вече да знаеше отговора. Стам винаги съжаляваше за пиенето от предния ден дори докато посягаше към това от днешния.

Стам отговори само с ръмжене.

— Ела вътре тогава да пийнеш един чай, за да ти си успокои главата — предложи Силия. — Искам да си поговорим за това, което си видял по̀ миналата нощ.

Тя разпита Стам надълго и нашироко, а после и другите, които твърдяха, че са видели Рена на път за магазина. Прекалено много станаха онези обаче, които смятаха, че са я зърнали да тича по улицата с пламнал поглед и нож в ръка, за да им повярва. Радък и Гарик бяха обиколили целия град с ножа и роклята и всеки искаше да се почувства като част от драмата.

— Коуби може да беше слаб по плът — каза й пастир Харал, припомняйки си сцената след погребението на Фърнан Богин, — но наистина искаше да се ожени за Рена. Беше изписано по лицето му. И по нейното. Харл беше този, който добиваше кръвнишки вид само при мисълта.

— Моят Люсик се сби с двама рибарци миналата нощ — съобщи й Меада Богин по-късно. — Казали му, че Рена отдавна искала да убие баща си и се опитала да използва хитрост, за да накара Коуби да свърши мръсната работа вместо нея. Люсик фраснал единия по носа, а те двамата му счупили ръката.

— Люсик е ударил единия? — попита Силия.

— Момчето ми живя с Рена Танър близо четиринайсет години — заяви Меада — и щом той казва, че тя не е убийца, на мен друго доказателство не ми трябва.

— Ти ли ще говориш от името на Богинов хълм, след като Фърнан почина? — попита Силия.

Меада кимна.

— Богинци го гласуваха вчера.

Дойде ред и на Колийн Триг.

— Продължавам да се питам — започна билкарката — защо са намушкали клетия Коуби между краката? Тя тря’а да го е направила. Мъж не би сторил подобно нещо на друг. Аз си мисля, че не е имала тако’а желание, колкото хората го изкарват. Според мен той я е насилил и тя се е върнала да го убие за т’ва. Баща й се е пробвал да я спре и тя го е убила и него.

Джеф пристигна следобед с Илейн и Бени. Стоеше близо до жените, точно между Бени и Рик Фишър, които се гледаха свирепо.

— Как е Люсик? — попита Силия Бени, щом влязоха.

Бени въздъхна.

— Колийн каза, че ще може да свали шината след няколко месеца, но това хич няма да ни се отрази добре, ако искаме да изпълним поръчката за пиво на Шопара. Притеснявам се и за момчетата — дано тази семейна вражда се разреши скоро.

Силия кимна.

— Най-добре дръж момчетата при себе си. Радък съвсем е разбунил духовете сред рибарци и те сега си мислят, че трябва да им се издължим в кръв. Май обаче не ги интересува много откъде ще дойде. Междувременно ще се опитам да намеря някой, който стои без работа, за да помогне в пивоварната.

— Благодаря ви, говорителке — рече Бени.

Силия изгледа строго и тримата.

— Всички трябва да полагаме усилия, когато настанат трудни времена.

Тя се обърна и ги отведе в стаята за предене. Рена седеше на стол и зяпаше стената.

— Яла ли е? — попита Илейн притеснено.

Силия кимна.

— Преглъща, каквото й сложиш в устата, и ползва тоалетната, като я заведеш. Даже натискаше педала на чекръка миналата нощ. Само волята й е изчезнала.

— И при мен беше така — съгласи се Илейн.

Бени погледна Рена и заплака.

— Бихте ли могли да ни оставите насаме за минутка, говорителке? — попита Джеф.

— Разбира се — отвърна Силия, излезе от стаята и затвори вратата след себе си.

Джеф се отдръпна, за да освободи място на Илейн и Бени, които отидоха при сестра си. Заговориха шепнешком, но Джеф можеше да чуе дори къртица, ровеща в двора му на трийсет метра разстояние, и не изпусна и дума от разговора им.

— Тя го е направила — заяви Бени. — Не съм си и помисляла, че би наранила Коуби Фишър, но тя си беше изплашена до смърт от това, което татко може да й причини, ако останат насаме. Молеше ме да я взема с нас…

Тя отново захлипа, също и Илейн. Прегръщаха се, докато не им мина.

— О, Рен — каза Илейн, — защо ти беше да го убиваш? Аз просто мълчах и търпях.

— Нито си мълчала, нито си търпяла — сряза я Бени. — Справи се с проблема като мен — и двете се скрихме зад първия мъж, който зърнахме. И на двете ни се размина, защото оставихме на татко друга слива.

Илейн се обърна към нея с ужас в очите.

— Не съм си и помисляла, че ще продължи с теб — каза тя и се пресегна към сестра си. — Мислех, че си прекалено малка.

Бени плесна ръката й.

— Много добре знаеше — изсъска тя. — Вече имах по-големи цици от повечето съпруги и бях достатъчно голяма, за да ме обещаят. Знаеше, но все пак ни напусна, защото мислеше повече за себе си, отколкото за собствената си рода.

— А ти не направи ли същото? — обвини я Илейн. — Присмял се демон на ядрон!

Те се нападнаха една друга, но Джеф бързо прекоси стаята и ги разтърва, дърпайки ги за яките на роклите.

— Без такива! — каза той, докато ги държеше на ръка разстояние една от друга, вперил яростен поглед и в двете. Накрая те сведоха очи. Когато ги пусна, желанието им да се бият вече бе изчезнало.

— Може би е дошло време да разкажем за това пред съвета — предложи той и двете жени го стрелнаха със свиреп поглед. — Да им обясним какъв човек беше Харл — той посочи с брадичка Рена — и може пък да не я обвинят за стореното.

Илейн се отпусна на мястото до Рена, за да премисли казаното, но Бени го изгледа гневно.

— Искаш да се изтъпанча пред такива като Радък Закона и майката на Люсик и да им кажа, че на баща ми му е харесвало да се държи с дъщерите си като със съпруги? — попита натъртено тя. — Мислиш, че ще доверя тази история на един ханджия и на онази дърта клюкарка Колийн Триг? Нощите да ме вземат, аз как ще погледна мъжа си в очите след подобно нещо, пък камо ли да се разхождам из града с високо вдигната глава? Как някоя от нас би могла? Лошото се случи, ама ако всички разберат, ще стане още по-лошо!

— По-лошо от това да изгорят сестра ти на кладата? — попита Джеф.

— Пък и изобщо не е сигурно, че като разкажем историята, ще спечелим дори един глас в нейна полза — отвърна Бени. — Да не вземе да се окаже, че накрая ще горят три сестри, а не една.

Джеф погледна Илейн, която седеше мълчаливо, докато картината, която описа Бени, шареше пред очите й.

— Мисля, че ще е по-лошо, ако всички разберат — каза тя плахо, а на последната дума гласът й се запречи в гърлото и тя заплака. Джеф изтича при нея и застана на едно коляно, за да я вземе в прегръдките си, докато тя хлипаше.

— И ти най-добре си дръж устата затворена, Джеф Бейлс — каза Бени.

Джеф погледна разплаканата си съпруга и кимна.

— Не ми е мястото да решавам вместо вас двете. Нищо няма да кажа.

Илейн се взря в Рена и с изкривено лице промълви:

— Съжалявам!

Изхлипа и изскочи от стаята.

— Добре ли си, миличка? — попита Силия Илейн, която с несигурна стъпка излезе от стаята за предене.

— Мъчно ми е, че я виждам такава — промърмори Илейн.

Силия кимна, но отговорът не я задоволи.

— Седни — тя посочи стол във всекидневната си. — Ще направя чай.

— Благодаря ви, говорителке — каза Илейн, — но ние имаме работа…

— Седни де — повтори Силия, обаче този път по-скоро като заповед, отколкото като покана, и Илейн веднага се подчини при смяната на тона. — Всички сядайте — допълни Силия, когато излязоха Джеф и Бени.

— Градският съвет ще заседава утре — отбеляза Силия, след като им наля чай. — Най-вероятно сутринта. Ако Рена не е проговорила дотогава, съмнявам се, че ще има друга възможност, тъй като Радък ще настоява за присъда, без да сме изслушали сестра ви, а щом всички доказателства са против нея, може и да стане неговото. Ще се опитам да забавя нещата, докато тя се пооправи, но това все пак зависи от съвета.

— Какво мислите, че ще отсъдят? — попита Джеф.

Силия въздъхна тежко.

— Не мога да знам със сигурност. Такова нещо досега не се е случвало. Рибарци обаче са хванали оръжията, а тресавци и постовчани отдавна си търсят причина да държат децата си настрана от Градски площад и изкушенията му. Пастирът и Меада ще застанат зад момичето, но един Създател знае какво ще направят останалите. Може и да я обесят на съседното дърво, като за въжето ще се погрижи самият Гарик.

Илейн проплака.

— Хич не е леко престъплението, момиче — каза Силия. — Двама са мъртви, а единият е с гневлива рода. И да разисквам до посиняване кой е прав и кой е крив, законът си е закон. Щом съветът отсъди, няма да имаме друг избор, освен да се примирим.

Тя погледна Бени и Илейн.

— Така че, ако има нещо, което би ми помогнало да защитя Рена, каквото и да е то, сега е моментът да го кажете.

И двете сестри погледнаха Джеф, но нито една не продума.

Силия изпухтя.

— Джеф, Мак Пасчър представлява фермите в съвета. Иди при него. Виж дали не можеш да разбереш как ще гласува. Увери се, че е разбрал правилно цялата история, а не се е повлиял от тъпчиплевелските лъжи на Радък.

— Фермата на Мак е доста далече — каза Джеф. — Ще ми мине денят само докато стигна.

— Тогава остани там да пренощуваш и не прахосвай времето си с него — каза Силия отново със заповедническия си тон. Тя кимна към вратата. — Тръгвай, миличък. Аз ще се погрижа Илейн и Бени да се приберат невредими.

Джеф погледна Илейн притеснено, но тя бе свела очи.

— Добре, госпожо — каза той и излезе през вратата.

Силия се върна при сестрите, без да ги поглежда.

— Винаги съм му се чудела на вашия баща — каза Силия, докато си избираше бисквита от глинения съд на масата. — Научила съм се да държа под око мъжете, чиито жени са загинали заради демони. Понякога на тях… малко им прещраква. Започват да се държат безразсъдно. Казах на хората да следят Харл, но баща ви държеше на своето уединение, а и през първите години сякаш всичко беше наред.

Тя потопи бисквитката в чая си, без да сваля очи от ръцете си.

— Но след като ти, Илейн, избяга с Джеф, въпреки че покойната му съпруга още не бе изгорена, аз отново се замислих. От какво имаш да бягаш? А и онзи Харл, когото аз знам, би викнал мъже да те довлекат до къщи, ритаща и крещяща. Дори аз не бях далеч от мисълта да сторя същото.

Тя изяде наквасената бисквита на няколко бързи, ситни хапчици и избърса елегантно устата си със салфетка. Илейн само я гледаше със зейнала уста.

— Но той не го направи — рече Силия, остави салфетката и срещна погледа на Илейн. — Защо?

Илейн се сви под изпитателния взор на Силия, сведе очи и поклати глава.

— Не знам — каза тя.

Силия се намръщи и си взе още една бисквита.

— А Рена имаше толкова много ухажори — тя отново сведе поглед. — Достатъчно хубава е, здрава като вол… Има и две по-големи сестри, които са доказали, че раждат яки синове. Харл можеше да й намери добра партия, след като Арлен Бейлс избяга. Можеше да намери друг мъж да помага във фермата, даже самият той да си вземе някоя вдовица за жена. Но той и това не направи. Пъдеше всяко момче, понякога даже с вилата, докато преваляха най-плодовитите години на сестра ви. Рена вече не можеше да се надява на нещо по-добро от Коуби Фишър и фермата истински се нуждаеше от здрава гърбина, обаче Харл все не се наканваше.

Силия погледна и двете.

— Чудя се какво би могло да накара един мъж да се държи така. Имам известни предположения, но какво ли знам аз? Баща ви съм го виждала веднъж-два пъти в годината. Вие двете сте живели с него всеки ден. Мисля, че знаете по-добре от мен. Имате ли да добавите нещо към списъка?

Илейн и Бени я погледнаха, после се спогледаха и накрая сведоха глави.

— Не — промълвиха те едновременно.

— Никой не ви видя да пророните и сълза за баща си — настоя Силия. — Това не е нормално, след като баща ви е умрял от нож в гърба.

Илейн и Бени даже не вдигнаха глави.

Силия ги погледна за миг и въздъхна дълбоко.

— Марш тогава! — сопна им се тя накрая. — Вън от къщата ми, преди да ви посиня задниците! Създател да пази някога да ви се наложи да молите за подкрепа, егоистични малки келеши такива!

Двете сестри изприпкаха от къщата, а Силия подпря глава на ръцете си и усети тежестта на годините както никога досега.

Силия едва се бе облякла на следващата сутрин, когато зърна на двора си Радък Закона и родителите на Коуби, Гарик и Ноуми, придружени от близо стотина души от Рибарска дупка, които едва ли не съставляваха почти цялото население на градчето.

— Толкова ли са ти слаби думите, Радък Закона, че ти трябват всички близки и познати, за да ги подкрепят? — попита тя, излизайки на верандата.

Из тълпата се разнесе възмутен шепот. Всички се обърнаха към Радък, за да им даде знак да действат. Той понечи да отговори, но Силия го прекъсна.

— Няма да свикам градския съвет, за да се произнася пред цяла тълпа! — извика тя, а гласът й накара силни мъже да се свият от страх. — Има причина да сте си избрали говорител! Да останат само онези, които ще отправят обвинения, другите да си ходят, иначе ще отлагам заседанието, докато не го направите, пък ако ще зимата да изкарате пред вратата ми!

Тълпата зажужа объркано и заглуши отговора на Радък. След миг всички заотстъпваха — някои обратно към Рибарска дупка, но повечето се отправиха към Градски площад и смесения магазин, за да изчакат присъдата. На Силия това не й хареса, но нищо не можеше да направи, след като вече бяха напуснали нейната собственост.

Радък й се намръщи, но Силия му отвърна само с една превзета усмивка и заръча на Ноуми да й помогне да сервира чай на верандата.

Малко по-късно дойде и Колийн Триг, която бе чула шумотевицата от къщата си надолу по пътя. Чирачките й, които й бяха и дъщери, веднага се заеха да поднасят чая, докато тримата членове на съвета изчакваха останалите.

Съветът имаше десетима членове. Всеки район на Потока на Тибит гласуваше ежегодно и излъчваше представител за съвета, който да заседава заедно с пастира и билкарката. Имаше и специални избори за говорител на града. През повечето години Силия печелеше мястото, а когато това не се случваше, представляваше Градски площад.

Обикновено местата в съвета се заемаха от най-старите и най-мъдри хора в селищата и хората рядко избираха други, освен ако някой почине. Фърнан Богин бе представлявал Богиновия хълм почти десет години и беше съвсем естествено вдовицата му да поеме тази функция след смъртта му.

Ето че пристигна и Меада Богин, придружена от петдесетина от Хълма на Богин, които се разпръснаха в посока към Градски площад. Тя мина по пътечката с Люсик, чиято ръка бе превързана, и с Бени, която се бе наметнала с черен шал, за да почете смъртта на баща си. С тях дойдоха пастир Харал и двама от неговите следовници.

— Никого няма да трогнеш, като парадираш с пострадалите си деца — предупреди Радък Меада, след като си взе чай и седна.

— Парадирала съм била — отвърна Меада развеселено. — И това да го чуя от човека, който развява нагоре-надолу кървава рокля, като че ли е знаме.

Радък се навъси, но тъкмо да отговори и го прекъснаха тежките стъпки на Брайн Кътър, познат още като Брайн Широкоплещия.

— Привет, приятели! — изгърмя Брайн, докато се навеждаше, за да не се удари в покрива на верандата. Прегърна сърдечно жените, а на мъжете стисна ръцете до болка.

Брайн бе оцелял след клането при Селището и бе прекарал седмици в състояние на неадекватност, подобно на това на Рена, но сега той беше гордият говорител на Селището край гората. Беше вдовец вече почти петнайсет години, но така и не се ожени повторно, и колкото и да го ръчкаха, винаги отговаряше, че нямало да е честно спрямо починалата му съпруга и децата им. Хората казваха, че верността е пуснала корени в него така, както дърветата, които сечеше, пускаха корени в земята.

Час по-късно видяха Коран Марш да пристъпва бавно по пътечката, подпрял се с цяла тежест на бастуна си. Той беше на осемдесет и се славеше като един от най-старите в Потока. Всички го поздравиха любезно, докато синът му Кевин и внукът му Фил му помагаха да изкачи стълбите. И тримата дойдоха боси, както бе обичайно за тресавци. Макар да бе беззъб и нестабилен, черните очи на Коран Марш все още гледаха пронизително. Той кимна на останалите говорители.

След това пристигна Мак Пасчър, начело на тълпа от фермери, заедно с Джеф Бейлс. Джеф се наведе към Силия, когато стигнаха верандата.

— Мак няма предубеждения спрямо Рена — прошепна той — и ми обеща да отсъди справедливо, независимо какво крещят рибарците.

Силия кимна и Джеф застана до Илейн, Бени и Люсик от другата страна на верандата, срещу Гарик и Ноуми Фишър.

С наближаването на обеда във въздуха се разнасяше все по-силно жужене и стана ясно, че не само от Рибарска дупка са дошли в пълен състав. Стотици кръстосваха улиците и с привидна незаинтересованост поглеждаха към верандата на Силия на път за шивача или обущаря, или към някой друг павилион на Градски площад.

Последни пристигнаха от Южен пост. Те бяха най-крайният район, същински самостоен град с население от близо триста души, местна билкарка и Свещен дом.

Дойдоха в спретнат строй и веднага се отличиха със строгото си облекло. Всички постовчани имаха гъсти бради и се обличаха в черни панталони с черни тиранти, върху бели ризи. Тежки черни сака, шапки и ботуши завършваха тоалета им, въпреки че вървяха под жарките лъчи на лятното слънце. Жените носеха черни рокли, които ги скриваха целите — от глезен до брадичка, с ръкави до китката. Слагаха си бели престилки и бонета и носеха бели ръкавици и слънчеви чадърчета, когато не работеха. Вървяха със сведени глави и не спираха да рисуват защити във въздуха, за да се предпазят от греха.

Начело вървеше Джордж Уоч. От две десетилетия той беше най-старият човек в Потока на Тибит и изпълняваше длъжността не само на говорител, но и на пастир. Из селището тичаха деца, които даже не са били родени, когато той е навършвал столетие. Въпреки това вървеше пред цялата процесия с изпъчени гърди, уверена стъпка и твърд поглед. Нямаше нищо общо с Коран Марш, който бе с четвърт век по-млад, но годините го бяха съсипали.

Джордж може би би спечелил и длъжността на говорител на градчето, тъй като имаше стабилен брой гласове от най-големия район в Потока на Тибит, но извън Южен пост той не намери и един почитател. Нямаше и да намери, дори в лицето на пастир Харал. Джордж Уоч просто беше прекалено строг.

Силия се изправи в цял ръст — това не бе малко, — за да го посрещне.

— Говорителке — поздрави я Джордж, преглъщайки недоволството си, че му се налага да нарича така жена, която отгоре на всичко беше и неомъжена.

— Пастире — отвърна Силия, без никакво намерение да се оставя да я сплашват.

Двамата си размениха уважителни поклони.

Съпругите на Джордж, някои от които бяха стари и горди като него, а други по-млади, даже и една бременна, минаха безмълвно покрай тях и влязоха в къщата. Силия знаеше, че са се отправили към кухнята. Постовчани винаги превземаха кухнята, за да се уверят, че хранителните им нужди ще бъдат задоволени. Те спазваха строга диета от прости храни, без подправки или захар.

Силия даде знак на Джеф.

— Върви да изкараш Руско от магазина — каза му тя и Джеф се затича нататък.

Хората винаги избираха Силия за говорител на Градски площад, но в годините, когато й даваха поста и на говорител на градчето, тя назначаваше Руско Шопара за представител на Градски площад, така че районът да запази независимостта си, както изрично бе постановено в закона. Малцина се радваха на това, но Силия беше наясно, че смесеният магазин е сърцето на Градски площад и ако на един му процъфтяваше бизнесът, все пак всички имаха изгода от това.

— Ами влизайте, нека да вечеряме — подкани ги Силия, след като всички вече се бяха поуспокоили. — Ще се заемем с редовните дела на съвета, когато дойде кафето, а щом опразним чашите, ще преминем на инцидента от тези дни.

— Ако за вас няма да е проблем, говорителке — прекъсна я Радък Закона, — аз лично бих предпочел да отложим вечерята и останалите дела за следващия съвет, а сега да обърнем внимание на въпроса с мъртвия ми роднина.

— Проблем е, Радък Фишър — заяви Джордж Уоч и тропна с лакирания си черен бастун. — Не можем просто да пренебрегнем обичаите и обноските си само защото някой е умрял. Живеем във времето на Напастта и често срещаме смъртта. Създателят наказва грешниците, когато намери за добре. Момичето на Танър ще получи присъда, след като разгледаме редовните дела на Потока на Тибит.

Той говореше с авторитета на човек, чиито думи никой не би оспорил, въпреки че Силия беше говорителката. Тя се примири с незачитането, което Джордж често показваше, защото в случая беше на нейна страна. Колкото по-късно ставаше, толкова по-малък бе шансът присъдата на Рена — в случай че бъде смъртна — да влезе в сила още тази нощ.

— Една вечеря би ни се отразила добре — съгласи се пастир Харал, макар двамата с Джордж често да имаха разногласия. — Както се казва в Канона, „не търси справедливост от човек с празен стомах“.

Радък погледна останалите говорители за подкрепа, ала освен Шопара, който идваше последен и си тръгваше пръв, всички останали бяха решени да спазят традициите на съвета. Намръщи се, но повече не възрази. Гарик понечи да каже нещо, обаче Радък го възпря с едно поклащане на главата.

Вечеряха, а след това обсъдиха делата на всеки един район поотделно на по чаша кафе и сладкиши.

— Мисля, че е време да се срещнем с момичето — каза Джордж, щом приключиха с неговия район, който винаги се обсъждаше последен.

Всъщност говорителката на градчето трябваше да отбелязва началото и края на задачите, но той отново пренебрегна Силия, удряйки с бастуна си, като че беше чукчето на говорител. Тя изпрати свидетелите отвън на верандата и отведе деветимата членове на съвета при Рена.

— Момичето не се ли преструва? — попита Джордж.

— Ако искаш, покани вашата билкарка да я прегледа — отвърна Силия.

Джордж кимна и извика жена си Трена, билкарката на Южен пост, която вече наближаваше деветдесетте. Тя излезе от кухнята и се приближи до момичето.

— Мъжете да напуснат — нареди Джордж и всички седнаха отново по местата си на масата. Силия седна на главното място на масата, а Джордж, както винаги, срещу нея.

Трена излезе след малко, погледна Джордж и той й кимна в знак, че може да говори.

— Каквото и да е сторило, момичето наистина е в шок — каза тя и той й кимна отново, за да си върви.

— И тъй, видяхте състоянието на момичето — каза Силия и взе чукчето, преди Джордж да се наложи над протокола. — Предлагам да отложим всякакви решения, докато не се съвземе и не чуем защитата й.

— Ядрото да ме вземе, ако го допусна! — извика Радък.

Той понечи да се изправи, но Джордж удари по масата с бастуна си и го спря на място.

— Не съм дошъл чак дотук, за да погледна някакво спящо момиче и да си тръгна, Силия — заяви той. — Най-добре сега да изслушаме свидетелите и обвинителите, както си му е редът.

Силия се намръщи, но никой не посмя да се възпротиви. Независимо че беше говорителка, ако се изправеше срещу Джордж, щеше да остане сама. Тя извика Гарик, за да изложи обвиненията си, както и свидетелите един по един, за да отговорят на въпросите на съвета.

— Не се правя, че знам какво се е случило онази вечер — започна Силия заключителните си думи. — Няма свидетели, освен самото момиче, а на него би трябвало да му се даде правото да се изкаже в своя защита, преди да отсъдим.

— Няма свидетели ли?! — викна Радък. — Току-що чухме Стам Тейлър, който я е видял само мигове по-рано да се отправя към мястото на убийството!

— Същата вечер Стам Тейлър е бил пиян като мотика, Радък — възрази Силия и погледна Руско, който кимна в знак на съгласие.

— Просна ми се на пода и го изгоних, след което затворих магазина — поясни Руско.

— Аз викам да обвиним тоя, дето му е сложил питието в ръката — каза Джордж, а Руско свъси вежди, но мъдро си замълча.

— Или е видял момичето, Силия, или не е — включи се Коран Марш.

Останалите закимаха.

— Да, видял я е наоколо — съгласи се Силия, — но не е видял нито къде е отишла, нито какво е направила.

— Намекваш, че тя няма нищо общо със случая? — попита невярващо Джордж.

— Разбира се, че има общо — сопна му се Силия. — И слепец би го видял. Но никой от нас не би се заклел в слънцето, че знае какво е нейното участие. Възможно е мъжете да са се изклали един друг. Може да е убила при самозащита. И Колийн, и Трена потвърдиха, че е била пребита.

— Няма никакво значение какво е участието й — възропта Радък. — Двама мъже не могат да се наръгат с един и същи нож. Важно ли е да знаем кого точно е убила, ако не и двамата?

Джордж кимна.

— И да не забравяме, че най-вероятно женската й хитрост ги е скарала. Развратната й природа ги е отвела по тази пътека и би трябвало да отговаря за това.

— Двама мъже се бият кой да я притежава, а ние ще обвиним момичето? — намеси се Меада. — Глупости!

— Изобщо не са глупости, Меада Богин, просто ти си затваряш очите за истината, тъй като обвиняемата ти е рода — обади се Радък.

— Присмял се демон на ядрон! — отвърна Меада. — Същото мога да кажа и за теб.

Силия удари с чукчето си.

— Ако трябваше да отстраняваме от съвета всеки, свързан с даден проблем в Потока на Тибит, тогава нямаше да има кой въобще да ги разисква, Радък Фишър. Всеки има правото да говори. Такъв е законът.

— Законът — каза замислено Радък. — Четох закона.

Той извади книга с кожена подвързия.

— Особено този за убийците.

Отвори на отбелязана страница и зачете:

— „И ако някой извърши тази низост, да убие в пределите на Потока на Тибит или в покрайнините му, да се издигне стълб на Градски площад и да се оковат отговорните за деянието пред целия град, и да се оставят там един ден за покаяние и една нощ без защита или подслон, за да видят всички гнева на Създателя, изсипал се над грешниците, които нарушават този договор.“

— Ти се шегуваш! — извика Силия.

— Пълна варварщина! — съгласи се Меада.

— Такъв е законът — изхихика Радък.

— Виж, Радък — включи се пастир Харал, — този закон трябва да е на триста години.

— Канонът е още по-стар, пастире — намеси се Джордж. — И него ли ще пренебрегнеш? Правосъдието няма за цел да бъде жалостиво.

— Не сме се събрали да пренаписваме правилата — допълни Радък. — Такъв си е законът, нали така, Силия?

Ноздрите на Силия потрепнаха, но тя само кимна.

— Единственото за разискване е дали е виновна — отсече Радък и сложи на масата кървавия нож на Харл, — а за мен е ясно като бял ден, че е виновна.

— Много добре знаеш, че може да е взела оръжието и след това, Радък — възропта пастирът. — Коуби искаше да се ожени за Рена и Харл на два пъти го заплаши, че ако се пробва, ще му отреже топките.

Радък се изсмя гръмогласно.

— Може и да успееш да убедиш някой, че двама мъже са се изклали с един и същи нож, но те не бяха просто убити. Бяха осакатени. Моят праплеменник едва ли е накълцал Харл въпреки прерязаната си мъжественост и ножа в сърцето.

— Човекът има право — съгласи се Руско.

Радък изсумтя.

— Та хайде да гласуваме и да се свършва вече.

— Подкрепям това — обади се Шопара. — Градски площад никога досега не е виждал подобна навалица и трябва да се върна в магазина.

— Животът на едно момиче е заложен тук, а теб те интересува само колко кредита ще прибереш от зяпачите? — попита Силия.

— О, не ми прави забележки, Силия — отвърна Руско. — Аз бях този, който трябваше да измие кръвта от задната стая.

— Кой е „за“ това да гласуваме? — попита Джордж.

— Аз съм говорителката, Джордж Уоч! — сряза го Силия, насочила чукчето към него.

Но вече бяха вдигнати няколко ръце в съгласие с предложението, които я сепнаха. Джордж прие укора с леко кимване.

— Хубаво — отстъпи Силия. — Според мен момичето е невинно, докато не успеем да докажем противното, а засега нямаме никакви доказателства.

Тя погледна надясно към пастир Харал, за да му даде думата.

— Грешиш, Силия — възрази Харал. — Имаме доказателства за едно нещо — за тяхната млада любов. Говорих с Коуби, погледнах в очите на Рена. И двамата вече бяха големи, искаха сами да решават за връзката си и това си беше съвсем в реда на нещата. Харл нямаше никакво право да се противи и аз под слънчева светлина бих се заклел, че кръвопролитието е започнало с него и сега свърши с него. Невинна е.

Следващият беше Брайн Кътър. Гласът на гиганта беше неочаквано мек.

— На мен ми се струва, че каквото и да е направило момичето, то е било при самозащита. Знам какво е да видиш такива ужасяващи неща, та съзнанието ти да забегне към някое безопасно място. И аз бях така, след като ядроните ми отнеха семейството. Силия ми помогна тогава и мисля, че момичето заслужава същото. Невинна е.

— Хич не е невинна — възрази Коран Марш. — Целият град знае, че Рена Танър е нечестива и е подвела Коуби Фишър да развратничат! Нищо няма да я спре да буди похотта у мъжете! Щом ще се държи като ядроните, можем спокойно да им я оставим. Блатните демони са ядрили и по-достойни от нея, а слънцето пак си изгрява на сутринта. Виновна е.

На ред беше Джордж Уоч.

— Дъщерите на Харл му носеха само мъки. Единствено по милостта на Създателя това не се случи още преди петнайсетина години, когато сестра й избяга. Виновна.

Радък Закона кимна.

— Всички знаем, че е виновна.

Той се обърна към Руско.

— Струва ми се прекалено жестоко да оставим момичето на ядроните, независимо какво е направило — започна Шопара. — Но щом така правите тук…

Той сви рамене.

— Не мога да допусна някой просто да се разхожда и да избива хора. Викам да я зарежем навън и да се свършва. Виновна.

— Ще видим дали ще те оставя да представляваш Градски площад догодина — промърмори Силия.

— Извинявайте, госпожо, но аз сега представлявам Градски площад — възрази Шопара. — Хората трябва да се чувстват в безопасност, когато излязат на пазар из градчето. Никой няма да се чувства в безопасност, ако наоколо се разхожда убиец.

— Харл беше един кисел дъртофелник, който не се интересуваше от никой друг освен себе си — заяви Меада Богин. — Веднъж опитах да посреднича на един ухажор на Рена, но Харл не искаше и да чуе. Не се съмнявам, че той е убил младия Коуби, а Рена е сторила това, което трябва, за да не убие и нея. Невинна е.

— Тогава защо Коуби е намушкан в топките? — попита Колийн. — Мисля, че той я е изнасилил и тя е дошла в градчето, за да му отмъсти. Наръгала го е между краката, сбили са се и накрая тя е довършила започнатото. Харл сигурно я е последвал и тя го е хванала, докато е бил с гръб към нея. Момичето има кръв по ръцете си, Силия. Можеше да се обърне към всеки от нас, да потърси помощ, но тя е решила да си уреди нещата с нож в ръка. За мен е виновна.

Всички погледи се обърнаха към Мак Пасчър. Четирима бяха гласували, че е невинна, а петима — виновна, и от него зависеше дали съветът ще изпадне в безизходица, или момичето ще бъде обявено за виновно.

Той дълго време седя мълчаливо със сбърчено чело, облегнал глава на дланите си.

— Всички казвате „невинна“, „виновна“ — рече накрая Мак, — но в закона не пише това. Всички го чухте. Пише „отговорните за деянието“. Вижте, аз познавах Харл Танър. Познавах го от много години и хич не харесвах тоя ядронски син.

Той се изплю на пода.

— Но това не значи, че е заслужавал нож в гърба. Аз както го виждам, момичето не се е отнасяло с уважение към баща си и сега двама мъже са мъртви. Няма какво да говорим дали тя е замахнала с ножа, или не. Ясно е като бял ден, че е „отговорна“ за случилото се.

Силия се вцепени и чукчето остана недокоснато на масата, въпреки че гласуването бе приключило. Джордж удари с бастуна си по пода.

— Виновна, шестима на четирима.

— Тогава ще я видя изядрена още тази нощ! — изръмжа Радък.

— Нищо подобно няма да видиш — отвърна Силия, възвърнала най-сетне гласа си. — Според закона й остава цял ден за помирение, а днешният почти премина.

Джордж тропна с бастуна си.

— Силия е права. Утре призори Рена Танър ще бъде вързана за кол в Градски площад, за да могат всички да видят правосъдието на Създателя.

— Очаквате хората да гледат ли?! — попита Шопара втрещен.

— Народът няма да си научи урока, ако не ходи на училище — отвърна Джордж.

— Няма да стоя да гледам как ядроните разкъсват някого! — извика Колийн.

Други, сред които даже и Коран Марш, изразиха възмущението си.

— О, да, ще гледаш — сопна й се Силия.

Тя отправи към всички взор, твърд като камък.

т.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ПЪТИЩАТА, ПО КОИТО НЕ ПОЕ

333 СЗ, ПРОЛЕТ

Ден път се простираше между крепостта Анжие и моста над Разделящата река, която служеше за граница между земите на херцог Райнбек и тези на херцог Юкор. Защитения бе потеглил прекалено късно, за да стигне преди залез.

Това обаче нямаше значение. Сбогуването с Лийша му бе подействало зле и сега приветстваше възможността да покаже слънцето на един-два ядрона. Джардир му бе показал как красианците прегръщат болката, за да се справят с нея и умението вършеше достатъчно добра работа, но никой лек не можеше да се сравни с щастието да удушиш демон с голи ръце.

Щом Лийша бе там, Хралупата се намираше в добри ръце, поне до настъплението на красианците. Тя беше гений и роден водач, печелеше уважението на всеки и се вслушваше в чистото си сърце и здравия си разум. Ако вече не беше по-добър защитник от него, скоро и това щеше да стане.

И е красива — помисли си той. — Няма спор. Защитения бе кръстосвал земята надлъж и нашир, но досега не бе срещал някой, равен на нея. Навремето, преди Джардир да го остави да умре насред пустинята, може би щеше да я обикне. Преди да му се наложи да татуира кожата си, за да оцелее.

Сега обаче той беше нещо по-малко от човек и любовта нямаше място в живота му.

Мръкна се, но защитените му очи виждаха ясно в тъмата. Докосна бронята на Здрачен танцьор, защитите й засветиха и дариха грамадния жребец с нощно виждане. Щом ядроните се занадигаха, конят се впусна в лудешки бяг, но от двете страни на пътя имаше гора и дървесните демони подхванаха темпото им, като заскачаха от клон на клон или затичаха край Защитения, едва подавайки се измежду дърветата. Бронята им, подобна на кора, ги правеше почти невидими, ала Защитения виждаше мекото сияние на тяхната магия и не се заблуди. Над него пищяха въздушни демони, които го следваха по петите и се опитваха да изравнят скоростта си с неговата, за да се спуснат.

Защитения остави юздите, поемайки контрол над коня само с колене, и извади големия си лък. Над главата му се чу крясък, който му послужи като предупреждение — той се завъртя, уцели главата на снижаващ се демон със защитена стрела и магията експлодира.

Проблясъкът сякаш привлече всички дървесни демони едновременно. Те се нароиха около дърветата край Защитения, запищяха с омраза и заразмахваха зъби и нокти.

Защитения започна да стреля с лъка, а магическите му стрели пробиваха големи черни дупки в ядроните от двете му страни. Здрачен танцьор разпръскваше демоните пред тях, а защитените му копита искряха празнично, докато тъпчеха напред.

Демоните ги погнаха и с едри крачки затичаха край коня. Защитения натика лъка обратно в сбруята и взе копие, което развъртя като вихрушка, промушвайки прииждащите от всички страни демони. Един се приближи, но Защитения го ритна в лицето, а бойната защита на петата му проблесна и хвърли демона назад.

През цялото време Здрачен танцьор не спираше да тича.

Когато зърнаха Речените мостове, те все още бяха съвсем бодри, заредени от среднощните убийства, въпреки че ни конник, ни кон бе почивал тази нощ.

Бяха изминали петнайсет години от разгрома на Речен мост. Тогава градчето бе към Мливари, но Райнбек бе поискал дял от таксите за моста и се бе опитал да построи селището наново, ала от южната страна на Разделящата река.

Защитения си спомняше аудиенцията, на която Рейджън бе съобщил плана на Райнбек пред Юкор. Тогава херцогът се беше разбеснял и изглеждаше по-склонен да изгори до основи крепостта Анжие, отколкото да дели таксите от моста с Райнбек.

Точно така се появиха двете търговски градчета, по едно на всеки бряг, като и двете се наричаха Речен мост и бяха в постоянна вражда. Имаше гарнизони за херцогски стражи и всеки, преминал с коня си, биваше таксуван два пъти. Тези, които отказваха да платят, можеха или да си наемат сал, за да ги пренесе с вещите им, което често излизаше по-скъпо и от митото, или да преплуват.

Речните мостове бяха единствените градчета в цяла Теса, които имаха стени. От мливарийска страна стените бяха от камък и хоросан, а от анжиерска — от огромни, насмолени дървени трупи, вързани здраво. И двете стени стигаха до самата река и стражите, които патрулираха по върховете им, често си разменяха ругатни с отсрещната страна.

Стражите от анжиерската страна тъкмо бяха отворили портите, за да приветстват утрото, когато Защитения нахлу в галоп. Носеше ръкавици, а лицето му бе скрито от качулката. Вероятно стражите бяха останали стъписани след него, но той не си направи труда да дава обяснения — пред себе си държеше херцогския печат и нямаше нужда да забавя коня си. Знатните вестоносци преминаваха безплатно и от двете страни на реката. Стражите се размърмориха заради показната неучтивост, но не го спряха.

Сутрешна мъгла се стелеше из града и повечето мостовчани все още топлеха кашите си, когато Защитения профуча през градчетата почти незабелязано. Така беше по-лесно. Видеха ли татуираната му кожа, хората или хукваха да бягат, като че ли са видели ядрон, или падаха на колене, наричайки го Избавителя. Той наистина не знаеше кое му беше по-неприятно.

Пътят от Речен мост към Мливари вървеше право на север. Вестоносците го изминаваха за около две седмици. Рейджън, неговият наставник, обикновено беше по-бърз — стигаше за единайсет дни. Яхнал Здрачен танцьор и забравил страха от нощта, Защитения стигна за шест дни, оставяйки след себе си диря от демонска пепел. Посред нощ подмина в бесен галоп Дъбравата на Хардън, селце на ден път южно от Мливари, но все още оставаха часове до зазоряване, когато пред погледа му изникна самата крепост.

Щом зърна планинския град, емоциите връхлетяха Защитения, който толкова пъти си бе обещавал никога повече да не се връща, въпреки че в много отношения чувстваше Мливари като свой дом не по-малко от Потока на Тибит. Беше прекалено разсеян, за да се бие, и реши да си устрои лагер с преносимия си кръг. Прекара времето до съмване в опити да си припомни каквото може за херцог Юкор.

Защитения го бе срещал само веднъж, и то като малък, но тъй като бе работил в библиотеката на херцога, познаваше сърцето му. За Юкор знанието беше съкровище, каквото за други би била храната или златото. Ако му дадеше бойните защити, херцогът нямаше да ги сподели с народа си. Щеше да ги запази в тайна, за да увеличи собствената си власт.

Защитения нямаше да допусне това. Трябваше бързо да предаде символите на всички защитници в града. В Мливари те бяха в постоянна връзка, която до голяма степен бе изградена благодарение на него. Ако отнесеше защитите при Коб, бившия му майстор, те щяха да стигнат до всеки, преди Юкор да успее да ограничи знанието.

Мисълта за Коб отвори шлюза на спомените, които Защитения дълго бе потискал. От осем години не беше говорил с майстора си или с когото и да било в Мливари. Беше им писал писма, но така и не бе намерил силата да ги изпрати. Добре ли бяха Рейджън и Елиса? Дъщеря им Маря сега трябваше да е на осем. Ами Коб, приятеля му Джейк? Ами Мери?

Мери. Именно заради нея той не се връщаше към онези ранни спомени. Можеше да се изправи отново пред Джейк, Рейджън или Коб. Елиса щеше да го нахока, задето тръгна, без дори да се сбогува, но Защитения знаеше, че тя би му простила, щом й свършат ругатните. Той не искаше да вижда само Мери — единственото момиче, което си бе позволил да обича.

Дали все още си мисли за мен? — зачуди се той. — Дали не ме е чакала с надеждата, че ще се върна? Хиляди пъти си бе задавал тези въпроси през годините, но тя вече го бе отблъснала веднъж и той така и не посмя да потърси отговорите им.

А сега… той погледна надолу към татуировките, покрили кожата му. Сега не би могъл да се изправи пред нито един от тях, не би могъл да понесе да видят чудовището, в което се бе превърнал. Щеше да се довери на Коб, защото нямаше друг избор, но за всички щеше да е най-добре да си мислят, че никога повече няма да се върне или направо, че е мъртъв. Помисли за писмата в торбата. Те казваха достатъчно. Щеше да се погрижи да бъдат доставени и щеше да стане ясно, че изпращачът им е умрял в мир.

Изведнъж се почувства ужасно уморен и легна. Сънят го пребори и той видя лицето на Мери. Видя нощта, в която се бяха разделили.

Ала сънищата му промениха миналото. Този път той не я остави. Отказа се от стремежа си да стане вестоносец и остана да върти делата около защитите на Коб, като това не го накара да се чувства затворен, а свободен — по-свободен дори от сега, когато вървеше сред демоните посред нощ.

Видя красотата на Мери, облечена с булчинска рокля, видя изящната подутина на растящия й корем, видя как се смееше, обкръжена от щастливи, здрави деца. Пред него стояха усмихнатите лица на клиентите, чиито домове той обезопасяваше. Там беше и Елиса, която го гледаше с гордост в очите. Майчина гордост.

Крайниците му потрепваха в калта, докато той се опитваше да откъсне съзнанието си от видението, ала сънят го държеше упорито и нямаше изход от него.

Той отново видя нощта, в която се бяха разделили — този път както бе станало в действителност. Той си тръгна, препускайки, без да каже и дума след кавгата им. Но когато напусна, умът му последва Мери и му показа как тя прекарва година след година по стените на Мливари и чака неговото завръщане. Радостта и руменината на лицето й бяха изчезнали. Отначало мъката наистина я правеше по-красива, но с годините това тъжно, красиво лице стана мършаво и празно, около устата й се появиха бръчки от тъга, а под безжизнените й очи се образуваха тъмни кръгове. Най-добрите си години тя прекара в чакане на върха на стената, молейки се, плачейки.

Трети път видя нощта на раздялата им и с този последен сън се озова насред истински кошмар. В него той напусна, но не последва голяма тъга или болка. Мери се изплю пред градските порти и си тръгна, след което си намери друг и въобще забрави за съществуването на своята първа любов. Рейджън и Елиса така се бяха захласнали по новородената си дъщеря, че дори не забелязаха отсъствието му. Новият помощник на Коб бе по-благодарен и не искаше друго, освен да му бъде като син и да наследи работилницата му. Защитения се сепна от сън, но образът остана в главата му и той се засрами, че се е ужасил, защото знаеше колко себично е това.

Последното видение би било най-добро за всички ни — помисли си той.

Дори след всички тези години и въпреки ударите на природните стихии, мястото, където Едноръкия бе пробил защитите на стената на Мливари, все още личеше като кръпка, както забеляза Защитения на сутринта, докато разтуряше лагера и прибираше бронята на Здрачен танцьор.

Трите съня все още блуждаеха из ума му. Кой щеше да се окаже реалност? Струваше ли си да се опитва да узнае, поне за свое успокоение, ако не за нещо друго?

Недей — посъветва го мислен глас. — Дойде, за да видиш Коб, виж се с него! Не си тук заради останалите. Спести им тази болка. Спести я на себе си. Този глас го следваше неотлъчно и го караше да внимава. Защитения си представяше, че това е гласът на баща му, въпреки че не беше виждал Джеф Бейлс вече близо петнайсет години.

Беше свикнал да игнорира тези съвети.

Само ще погледна — помисли си Защитения. — Тя няма да ме види. А дори да ме види, не би ме разпознала. Само ще погледна, за да отнеса спомена в нощта.

Яздеше възможно най-бавно, но дори с това темпо стигна до градската порта още докато я отваряха. Първи излязоха градските стражи, които придружиха групички защитници и техните чираци до ясно очертани места на земята. Всички започнаха да събират защитени стъклени предмети, като проверяваха набързо дали ядроните са ги заредили. Самият Защитен бе дал стъклените защити на Мливари, но дори той се изненада, че ги използват толкова ефикасно, колкото в Хралупата, макар и не за толкова практични цели. Мливарийските защитници явно наблягаха на луксозните вещи — бастуни, статуи, прозорци, бижута. Щом измиеха кръвта на примамката от стъкларията, тя щеше да блесне като шлифован диамант, но скъпоценният камък далеч не можеше да се мери по твърдост със защитеното стъкло.

Стражите вдигнаха поглед, когато приближи. В студената утринна влага не беше толкова странно, че върви с вдигната качулка, но след като видяха оръжията в сбруята на Здрачен танцьор, те вдигнаха копия и не ги свалиха, докато Защитения не им показа торбата с печата на Райнбек.

— Рано идваш, вестоносецо — отбеляза един от стражите, когато се поуспокоиха.

— Бързах и се опитах да стигна, без да спирам в Дъбравата на Хардън — излъга Защитения с лекота. — Мислех, че ще успея, но тогава чух в далечината последния звънец и разбрах, че няма да стигна портата преди залез. Устроих си лагер само на километър и половина от тук и там прекарах нощта.

— Лош късмет — отбеляза стражът. — Останал си навън в тая студена нощ, а съвсем наблизо са те чакали топли стени и мил подслон.

Защитения, който от години не бе изпитвал горещина или студ, кимна и се направи, че потреперва, с което свали още по-ниско качулката пред лицето си, все едно искаше да се предпази от студа.

— Едно горещо кафе и топла стая биха ми се отразили добре. Не бих отказал даже топло кафе и гореща стая.

Стражът кимна и тъкмо щеше да му махне да мине, когато изведнъж погледна нагоре. Защитения се напрегна, вече решил, че ще поискат да си свали качулката.

— Там, на юг, толкова ли е зле, колкото разправят? — попита вместо това стражът. — Райзън бил паднал, навсякъде плъзнали бездомни бежанци, а този, новият Избавител стоял със скръстени ръце, така ли е?

Явно слуховете бяха стигнали чак до далечния север.

— Тези новини трябва първо да ги съобщя на херцога, преди да научат всички останали — отвърна Защитения, — но е вярно, зле е на юг.

Стражът изсумтя и му махна да продължава към града.

Защитения намери странноприемница и отведе Здрачен танцьор в конюшнята. Там вече стоеше момче, което чистеше тора. Едва ли бе на повече от дванайсет и цялото беше оцапано.

От слугинската класа ще да — помисли си Защитения, а това напълно обясняваше защо работи толкова рано. Момчето вероятно спеше в конюшнята и сигурно дори се считаше за късметлия. Защитения бръкна в кесията си, извади тежка златна монета и я пъхна в ръката на детето.

То се ококори, щом погледна монетата. Едва ли бе държало толкова пари в ръката си, а монетата би му стигнала, за да се снабди с нови дрехи, храна и подслон за месец.

— Погрижи се добре за коня ми и ще получиш още една, като си го взема — рече Защитения.

Това беше прекалено разточително и може би щеше да привлече внимание, но парите вече не значеха нищо за него, а и знаеше колко лесно мливарийските слуги изпадаха до просяци. Остави момчето и се отправи към странноприемницата.

— Трябва ми стая за няколко нощи — каза той на ханджията, преструвайки се, че дисагите и останалите неща му тежат, въпреки че ги усещаше леки като перце.

— Пет луни на вечер — отвърна ханджията.

Беше млад, сякаш прекалено млад, за да движи цяла странноприемница. Поклони се с очевидното желание да погледне под качулката.

— Огнен демон ми се изплю в лицето — каза Защитения и неподправеното му раздразнение накара човека да отскочи назад. — Не е приятна гледка.

— Разбира се, вестоносецо — отвърна ханджията и се поклони отново. — Извинявам се. Не беше редно да зяпам.

— Няма нищо — изсумтя Защитения и пренесе нещата си по стълбите, след което ги заключи в стаята и тръгна из града.

Улиците на Мливари бяха светли и познати, а смрадта от торните огньове и въглищата от железарските работилници му се струваше почти радушна. Всичко беше точно както го помнеше, но все пак му се струваше чуждо.

Различният беше той.

Пътят до работилницата на Коб му бе до болка познат, но това, което намери там, стъписа Защитения. От двете й страни имаше огромни пристройки. Къщурката зад работилницата, в която бяха живели с Коб, вече я нямаше, а на нейно място се извисяваше склад с много по-внушителни размери. Коб печелеше добре, когато Арлен напусна, но то не беше нищо в сравнение с това. Защитения се стегна и влезе през главния вход.

С отварянето на вратата се раззвъняха камбанки и от звука, като че ли липсваща част от душата му, го побиха тръпки. Работилницата беше по-голяма, но все още бе изпълнена с познати предмети и миризми. Там беше тезгяхът, над който бе висял цяла вечност. Малката ръчна количка, която бе дърпал из целия град. Отиде до перваза на един от прозорците и с благоговение прокара пристегнатите си в ръкавицата пръсти по защитите, които някога беше вдълбал в камъка. Чувстваше се, сякаш би могъл да хване някой инструмент за защитаване и да се върне към работата си, все едно последните осем години не бяха минали.

— Мога ли да ви помогна? — разнесе се глас и Защитения замръзна, кръвта му се вледени.

Беше се изгубил в друго време и не бе чул, че някой приближава. Не беше нужно да се обръща обаче, за да разбере кой е. Веднага се сети и се ужаси. Какво правеше тя там? Какво означаваше това? Той се обърна бавно с лице към нея, скрит под сенките на качулката.

Годините се бяха оказали милостиви към майка Елиса. Тя вече беше на четирийсет и шест зими, но косата й все още бе черна и гъста, а бузите й гладки. Само около очите и устата имаше леки бръчици. Чувал беше да ги наричат „бръчки от усмивки“ и това му донесе някакво облекчение.

След като съм я оставил, е прекарала последните осем години с усмивка на уста — помисли си той.

Елиса понечи да каже нещо, но в стаята връхлетя момиченце с дълга кафява коса и големи кафяви очи, което веднага отне вниманието на жената. Момичето носеше рокля от виненочервено кадифе и панделка в косите от същия плат. Панделката се беше разместила и пред лицето му падаха гъсти кичури, а бузите и ръцете му бяха оцапани с тебешир, оставил следи и по роклята. Защитения веднага разбра, че това е Маря, дъщерята на Рейджън и Елиса, която бе държал само мигове след раждането й. Беше невинна и красива и изведнъж го заболя, като съзря в нея цялата радост, която бе пропуснал през изминалите години.

— Майко, виж какво нарисувах! — извика момиченцето.

Подаде й дъска, върху която бе нарисуван магически кръг. Защитения хвърли едно око на символите и веднага разбра, че бяха силни. Още повече че много от тях ги бе донесъл самият той от Потока на Тибит. Изпита утеха, като разбра, че все пак е докоснал живота на момичето, пък било то и по такъв незначителен начин.

— Много са красиви, сладка моя — похвали я Елиса и се наведе, за да върже отново косата на дъщеря си с панделката.

Когато свърши, целуна Маря по челото.

— Скоро ще тръгнеш с баща си по защитнически поръчки.

Момиченцето изписука от радост.

— Имаме клиент в момента, миличка — рече Елиса и отново се обърна към Защитения, прегърнала момичето.

— Аз съм майка Елиса — гордостта от титлата все още личеше в гласа й, дори след толкова години. — А това е дъщеря ми…

— Ти пастир ли си? — попита момиченцето, прекъсвайки майка си.

— Не — отвърна Защитения с дълбокия дрезгав глас, с който си служеше, откакто бе защитил кожата си.

Последното нещо, което искаше, бе Елиса да го разпознае по гласа.

— Тогава защо се обличаш като такъв? — поиска да узнае момичето.

— Белязан съм от демони — отвърна й той — и не искам да те уплаша.

— Аз не се страхувам — настоя Маря, опитвайки се да надникне под качулката.

Той направи крачка назад и дръпна качулката си още по-ниско.

— Не бъди груба! — смъмри я Елиса. — Тичай да си играеш с брат си.

Момичето погледна непокорно майка си, но Елиса свъси вежди и то се втурна обратно през стаята и спря при тезгях, където момченце на около пет зими редеше кубчета, изрисувани със защити. Младото лице приличаше досущ на рейджъновото и Защитения изпита дълбока радост за своя наставник, но същевременно го застигна и тежко съжаление, че никога няма да опознае момчето или мъжа, в когото това дете щеше да се превърне.

Елиса изглеждаше сконфузена.

— Извинявайте за това. Съпругът ми също има белези, които не желае да показва. Значи сте вестоносец?

Защитения кимна.

— С какво бих могла да ви помогна? — попита тя. — Нов щит? Или може би искате да оставите преносим кръг за поправка?

— Търся защитник на име Коб — отвърна той. — Разбрах, че той държи магазина.

Елиса поклати тъжно глава.

— Коб почина преди около четири години — каза тя, а думите й го разтърсиха по-силно от ядронски удар. — От рак. Остави работилницата на мен и мъжа ми. Кой ви каза да го търсите тук?

— Един… вестоносец, който познавах — отвърна Защитения със замаяна глава.

— Кой вестоносец? — настоя Елиса. — Как се казваше?

Защитения се поколеба, а умът му препускаше. Не се сети за нито едно име. Знаеше обаче, че колкото повече се бави, толкова по-голям бе рискът да го разкрият.

— Арлен от Потока на Тибит — изръси той, проклинайки се наум.

Очите на Елиса светнаха.

— Разкажете ми за Арлен — помоли го тя и сложи ръка на рамото му. — Преди бяхме много близки. Къде го видяхте за последно? Добре ли е? Можете ли да му предадете съобщение? С мъжа ми ще платим, колкото кажете.

Щом видя отчаянието в очите й, Защитения осъзна колко силно ги бе наранил с бягството си. И сега глупаво й беше дал фалшива надежда, че някога ще види Арлен отново. Но момчето, което тя познаваше, бе мъртво, телом и духом. Дори да си свалеше качулката и да й кажеше истината, тя нямаше да го възприеме като завърнал се. Щеше да е най-добре да я остави с чувството за някакъв завършек на отношенията им, от какъвто тя се нуждаеше.

— Онази нощ Арлен говори за вас — каза той, вече решил как да постъпи. — Вие сте точно толкова красива, колкото ви описа.

Комплиментът накара Елиса да се усмихне и очите й се навлажниха, но в следващия момент, щом успя да осъзнае всичко казано, тя се сепна.

— Коя нощ?

— Нощта, в която получих белезите си — отвърна Защитения. — Докато прекосявах красианската пустиня. Арлен умря вместо мен.

По някакъв начин това беше достатъчно вярно.

Елиса ахна и покри носа и устата си с ръце. Очите й, които само миг по-рано бяха навлажнени от радост, сега се пълнеха със сълзи, а чертите й се изкривиха от болка.

— Последните му мисли бяха за вас — продължи той, — за приятелите му в Мливари, неговото… семейство. Заръча ми да дойда, за да ви го кажа.

Елиса едва го чу.

— О, Арлен! — проплака тя и се олюля.

Защитения се стрелна напред, улови я и я отведе до един от тезгяхите. Внимателно я сложи да седне, докато тя хлипаше.

— Майко! — извика Маря и дотича. — Майко, какво има? Защо плачеш?

Тя погледна Защитения обвинително.

Той коленичи пред момиченцето, без да е сигурен дали го прави, защото не иска да плаши детето, или за да му позволи да го удари, ако пожелае. Почти се надяваше детето да го направи.

— За съжаление, донесох й лоши новини, Маря — каза той нежно. — Понякога на вестоносците им се налага да съобщават неща, които не биха зарадвали никого.

Сякаш сепната, Елиса го погледна и спря да плаче. Пое дълбоко въздух, за да се овладее, избърса сълзите си с дантеления си маншет и прегърна дъщеря си.

— Така е, миличка. Ще ми мине. Моля те, идете с брат ти за малко отзад.

Маря прониза Защитения с един последен мрачен поглед и кимна, след което хвана братчето си и двамата излязоха от стаята. Стана му тежко, докато ги гледаше как си отиват. Не трябваше да идва, трябваше да изпрати някой доверен човек или просто да се обърне към друг защитник, въпреки че на никого не можеше да разчита, както на Коб.

— Съжалявам — каза Защитения. — Не исках да ви нараня.

— Знам — отвърна Елиса. — Радвам се, че ми казахте. По някакъв начин това прави нещата по-лесни, ако ме разбирате.

— Да, по-лесни — съгласи се Защитения.

Той забърника в чантата си и извади няколко писма и гримоар с бойни защити, увити в непромокаем плат и завързани със здрава връв.

— Всичко това е за вас. Арлен искаше да ви ги дам.

Елиса взе вързопа и кимна.

— Благодаря ви. Смятате ли да останете в Мливари за по-дълго? Мъжа ми го няма, но той със сигурност би желал да ви разпита. Арлен му беше като син.

— Ще остана само ден, милейди — отвърна той.

Не искаше да разговаря с Рейджън. Той щеше да настоява да чуе подробности, а такива нямаше.

— Нося съобщение за херцога и има още няколко човека, които искам да посетя. След това заминавам.

Защитения знаеше, че не бива да човърка на това място, но късно се осъзна и думите излязоха от устата му изневиделица.

— А знаете ли… Мери дали още живее в къщата на пастир Ронел?

Елиса поклати глава.

— Не, от доста години е…

— Няма значение — прекъсна я Защитения, защото не желаеше да чуе до края.

Мери си беше намерила някой друг. Нищо чудно. Той нямаше право да се чувства засегнат от новината.

— Ами момчето, Джейк? — попита той. — И за него имам писмо.

— Вече не е момче — поправи го Елиса с пронизителен поглед. — Вече е мъж. Живее на Мелничарски път в третата работническа колиба.

Защитения кимна.

— Тогава, ако не възразявате, аз ще потеглям.

— Това, което ще видите, може и да не ви хареса — предупреди го Елиса.

Защитения я погледна, опитвайки се да разбере какво има предвид, но то бе потънало във влажните й, подпухнали очи. Изглеждаше уморена и крехка. Той се обърна и понечи да тръгне.

— Откъде знаете името на дъщеря ми? — попита Елиса.

Въпросът го изненада. Той се поколеба.

— Вие ми я представихте, когато дойде.

Щом произнесе тези думи, той се наруга, защото Елиса не можа да ги представи докрай, нали я прекъснаха. Трябваше да каже, че знае името от Арлен.

— Може и да е така — съгласи се Елиса за негова изненада. Той прие това като чист късмет и тръгна към вратата. Ръцете му тъкмо дърпаха резето, когато тя проговори отново.

— Ти ми липсваше — промълви тя.

Той се поспря, борейки се с импулса да се втурне към нея, да я смачка в прегръдките си и да я помоли за прошка.

Излезе от магазина, без да продума.

Защитения се проклинаше, докато крачеше по улицата. Тя го беше разпознала. Той не знаеше как точно, но ето на̀, и сега, като излезе, най-вероятно я бе наранил много повече, отколкото с новината за смъртта си. Елиса му беше като майка и напускането му трябва да й се е сторило като краен отказ от любовта й. Но какво би могъл да стори? Да й покаже какво си бе причинил? Да й покаже чудовището, в което се бе превърнал осиновеният й син?

Не. Нека си мисли, че й е обърнал гръб. Всяка лъжа беше по-добра от истината.

Въпреки че заслужава да знае? — попита досадният глас в главата му.

Въпросът го измъчваше, той реши да го изхвърли от съзнанието си и да се съсредоточи върху истинската причина да дойде в Мливари. Съобщението от Райнбек. Той се представи в двореца на херцог Юкор, но стражите пред портата не го приветстваха радушно.

— Негова Светлост няма време да се среща с всеки дрипав пастир в града — изръмжа единият от тях, щом го видяха да приближава с качулката и робата си.

— За мен ще намери — отвърна Защитения и вдигна вестоноската си чанта с печата на Райнбек. Стражите се опулиха, но после се обърнаха към него подозрително.

— Виждал съм всички владетелски вестоносци, но теб не те знам — каза му първият страж.

— И кой ще е тоя вестоносец, дето се размотава с дрехите на пастир? — попита другият.

Защитения все още не можеше да си събере мислите след срещата с Елиса и нямаше време за жалките стойки, които му кършеха някакви невзрачни служители.

— Тоя, дето ще ви пръсне черепите, ако не отворите портите и не ме представите — заплаши ги той и си свали качулката.

И двамата стражи отстъпиха назад, щом видяха татуираното му лице. Той посочи портата и те се запрепъваха в желанието си да я отворят колкото се може по-бързо. Единият припна напред към двореца, за да оповести идването на Защитения.

Той отново си сложи качулката, скривайки усмивката си. Имаше и ползи от това да си чудовище.

Тръгна с равна стъпка към двореца, привличайки погледите на всички в двора, а острият му слух долови шепота им. Не след дълго управителката на двореца майка Джоун дойде да го посрещне, водена от стража на портата. Преди повече от десетилетие, когато Защитения я бе видял за последен път, тя вече изглеждаше изнемощяла, но сега Джоун направо се бе съсухрила — кожата й прозираше бледно, опната над сини вени и обсипана с кафеникави петна. Гърбът й обаче все още беше изправен, а крачката й — пъргава. Рейджън я бе определил като някакъв неин си вид ядрон, тъй като никое от посещенията му не му бе дало поводи да се съмнява в преценката си. На няколко крачки зад нея я следваха дискретно неколцина стражари.

— Ето го, майко — каза единият.

Джоун кимна и с едно махване отпрати стража. Той се върна обратно в къщичката си при портата, а Защитения забеляза, че доста от хората на двора се понесоха към караула, жадни да научат клюката.

— Вие сте този, когото наричат Защитения, нали така? — попита Джоун.

Защитения кимна.

— Нося спешно съобщение от херцог Райнбек, както и мое лично предложение.

При тези думи Джоун повдигна вежди.

— Много хора вярват, че вие сте възкръсналият Избавител. Как тогава ще служите на херцог Райнбек?

— Аз не служа на никого — отвърна Защитения. — Нося писмото на Райнбек, защото неговите интереси съвпадат с моите. Красианското нападение на Райзън засяга всички ни.

Джоун кимна.

— Негова Светлост е съгласен и затова ще се срещне с вас…

Защитения кимна и тръгна към двореца, но Джоун вдигна пръст.

— … утре — довърши тя.

Защитения се намръщи. Наистина имаше обичай херцозите да карат вестоносците да почакат малко, за да демонстрират силата си, но да бави с цял един ден владетелски вестоносец, който носи лоши вести, като на всичкото отгоре слънцето още не се беше изкачило в небето? Нечувано.

— Може би подценявате важността на новините ми — каза внимателно Защитения.

— А може би вие се надценявате — отвърна Джоун. — Добили сте голяма слава на юг от Разделящата река, но сега се намирате във владенията на херцог Юкор, Светлина на планините и покровител на Северната земя. Ще се срещне с вас, когато му позволи заетостта, а това ще бъде утре.

Кършене на стойки. Юкор искаше да покаже властта си, като отпрати Защитения.

Той, разбира се, можеше да настоява. Да се направи на обиден и да ги заплаши, че ще се върне в Анжие, или дори да си проправи път през стражите. Никой от тях нямаше да го спре, ако Защитения не пожелаеше.

Но Юкор му трябваше благосклонен. Рейджън щеше да получи гримоара с бойни защити, който Арлен бе дал на Елиса, и щеше да знае точно какво да прави с тях, ала единствено Юкор можеше да предложи на Анжие нужните хора и запаси, преди да е станало твърде късно. Струваше си да почака ден.

— Добре тогава. Ще ви чакам пред портите утре на разсъмване — той се обърна, за да си тръгне.

— В Мливари имаме вечерен час — спря го Джоун. — Забранено е да се излиза по улиците преди изгрев.

Защитения отново застана с лице към нея и надигна глава, за да й покаже какво се крие под качулката му. Зъбите му заискриха на фона на татуираните му устни, щом се усмихна.

— Тогава заповядайте на стражите си да ме арестуват! — предложи той.

И двамата можеха да чупят стойки и да демонстрират силата си.

Устата на Джоун си остана плътно стисната. Дори да се бе смутила от татуираната му кожа, тя не го показа по никакъв начин.

— На разсъмване — съгласи се тя, бързо се обърна и пое към двореца.

Неколцина стражи го следваха по петите, след като бе напуснал имението на херцога. Гледаха да не се набиват на очи и спазваха дистанция, но нямаше място за съмнение, че се опитваха да го проследят до мястото, където е отседнал, и да видят с кого говори.

Защитения обаче бе живял дълги години в Мливари и познаваше града като дланта си. Сви зад един ъгъл, където имаше задънена улица, и щом се скри от погледите им, скочи три метра право нагоре и се хвана за перваза на прозорец на втория етаж. Когато кацна отгоре му, лесно скочи на перваза на третия етаж от другата страна на уличката, а оттам — на отсрещния покрив. Погледна през ръба на покрива и видя стражите, които го изчакваха търпеливо да осъзнае, че няма изход от улицата и да се върне обратно. Скоро щяха да се уморят да чакат, някой щеше да влезе в уличката, за да види какво става, но дотогава Защитения щеше отдавна да си е тръгнал.

Когато приближи третата къща на Мелничарски път, Защитения се сети отново за последните, загадъчни думи на Елиса за Джейк. Добре ли беше той? Дали не му се беше случило нещо?

Джейк и Мери бяха единствените му приятели от детството. Джейк бе мечтал да стане жонгльор и момчетата се бяха зарекли да тръгнат заедно на път, когато Арлен си получи разрешителното за вестоносец, както често правеха вестоносците и жонгльорите.

Но докато Арлен бе преследвал целите си с всеотдайно упорство, Джейк не бе желал да прекарва дълги и тежки часове, упражнявайки жонгльорското изкуство. Когато бе станало време Арлен да потегли на път, Джейк можеше да жонглира, колкото можеше и да лети.

Ала дори и така явно си беше устроил добър живот. Въпреки че не живееше в огромно имение като Рейджън и Елиса, колибата на Джейк беше здрава и добре поддържана. Просторна дори за Мливари. По това време на деня Джейк вероятно бе на мелницата, а това беше идеална възможност. Той сигурно имаше семейство, което да вземе пакета с писмата и което едва ли щеше да разпознае Арлен Бейлс, а още по-малко Защитения.

Но нищо не би могло да го подготви за мига, в който Мери отвори вратата.

Тя ахна, щом го видя с качулката и покрит от глава до пети, и направи крачка назад. Той стори същото, тъй като беше не по-малко изплашен и изненадан.

— Да? — попита Мери, щом се осъзна. — Мога ли да ви помогна с нещо?

Държеше ръката си на вратата, готова да я захлопне на мига.

Беше по-възрастна, отколкото я помнеше, но това по никакъв начин не й се бе отразило зле. Даже напротив, онази Мери, която той помнеше, беше пролетна пъпка в сравнение с цветето пред него. Слабите крайници от младостта й се бяха налели в кръшни извивки, а гъстата й кафява коса падаше на вълни над кръглото й лице и същите нежни устни, които бе целувал хиляди пъти. Усети как ръцете му затрепериха при вида й, ала колкото и неподготвен да бе за красотата й, това, което узна, щом тя отвори вратата, беше далеч по-ужасяващо.

Тя се беше омъжила за Джейк. Същият Джейк, който го научи да играе ритнитопка и който крадеше сладкиши от задния прозорец на пекаря, а после ги споделяше с тях. Джейк, който го бе следвал с някаква възхита, след като Арлен му беше казал, че се готви за вестоносец. Джейк, когото Мери никога не бе забелязвала, тъй като очите й винаги търсеха Арлен.

— Извинете ме — каза той, прекалено стъписан, за да си преправи гласа. — Сигурно съм сбъркал…

Обърна се и с едри крачки потегли в обратната посока по Мелничарски път.

Чу я как ахна зад него и се забърза още повече.

— Арлен? — извика тя и той хукна да бяга.

Но дори когато се затича, все още чуваше стъпките й зад себе си.

— Арлен, спри! Моля те! — викаше тя, ала той не й обърна внимание, защото единствената му цел бе да се махне, а здравите му крака лесно щяха да я надбягат.

На пътя имаше счупена каручка, а край нея насред цялата бъркотия се караха двама мъже. Защитения изгуби няколко ценни секунди, докато заобиколи, и Мери скъси разстоянието помежду им. Той се стрелна между две колиби с надеждата да мине напряко, но изходът, който помнеше, вече бе зазидан с каменна стена, прекалено висока, за да я прескочи.

Той затвори очи с надеждата да се дематериализира, както бе станало в колибата на Лийша, но слънцето бдеше над него и магията не подейства. Тръгна на бегом в обратната посока, ала вече беше късно. Сблъска се лице в лице с Мери, която тъкмо свиваше в уличката, и двамата се проснаха на земята. Защитения бе нащрек дори докато падаше и успя да си задържи качулката пред лицето, макар да се удари в калдъръмената улица. Той се стегна, готов да скочи отново на крака, обаче Мери се хвърли върху него и го обгърна здраво с ръце.

— Арлен — проплака тя, — веднъж те оставих да си отидеш. Заклех се в Създателя, че втори път няма да го допусна.

Тя го стисна още по-силно и заплака в робата му, а той я прегърна и я залюля напред-назад, седнал на земята в началото на уличката. Беше се изправял срещу демони, малки и големи, а ето че тази прегръдка го ужасяваше по неописуем начин.

След малко Мери се съвзе, подсмръкна и избърса носа и очите си с ръкав.

— Сигурно приличам на парцал — оплака се тя дрезгаво.

— Ти си красавица — отвърна той, сякаш казваше не комплимент, а проста истина.

Тя се засмя смутено, сведе поглед и отново подсмръкна, а след това промълви:

— Опитах се да изчакам.

— Нищо — отвърна той.

Но Мери поклати глава.

— Ако бях вярвала, че ще се върнеш, щях да те чакам вечно — тя вдигна очи към него, взирайки се в сенките под качулката му. — Никога нямаше да…

— Да се омъжиш за Джейк ли? — попита той с по-груб тон, отколкото искаше.

Тя отново извърна глава, докато двамата се изправяха неловко.

— Теб те нямаше, а той беше тук. Той ми беше добър съпруг през всичките тези години, Арлен, но… — тя го погледна колебливо. — Ако поискаш…

Стомахът му се сви на топка. Какво да поиска? Щеше ли да тръгне с него? Или щеше да остане в Мливари и да напусне Джейк заради него? Картините от съня му преминаха пред очите му.

— Мери, недей — помоли я той. — Не го казвай.

Той вече не можеше да се върне назад.

Тя му обърна гръб, все едно току-що й бе ударил шамар.

— Не си се върнал заради мен, нали? — попита тя, дишайки дълбоко, като че ли за да спре сълзите. — Просто си искал да наминеш, за да видиш стария си приятел Джейк, да го тупнеш по рамото и да му разкажеш някоя и друга история, преди да потеглиш отново.

— Не е вярно, Мери — отвърна той, приближи се откъм гърба й и я хвана за раменете.

Чувството, което изпита, бе особено — едновременно познато и чуждо. Не можеше да си спомни последния път, когато бе докосвал някого по този начин.

— Надявах се, че си намерила някой друг, докато ме е нямало. Чух, че си, и не исках да развалям всичко — той се спря за момент. — Просто не очаквах да е Джейк.

Мери се обърна и го прегърна отново, без да среща погледа му.

— Той е добър с мен. Баща ми говори с барона, който държи мелницата, и го направиха ръководител. Направих плочите в майчиното училище, за да си позволим къщата.

— Джейк е добър човек — съгласи се Защитения.

Тя вдигна очи към него.

— Арлен, защо все още криеш лицето си?

Този път той се обърна на другата страна. За миг си бе позволил да забрави.

— Подарих го на нощта. Не е нещо, което би искала да видиш.

— Глупости — заупорства Мери и посегна към качулката му. — Ти си жив след всичкото това време. Да не мислиш, че ме интересуват белезите ти?

Той се дръпна рязко и спря ръката й.

— По-сложно е, отколкото си мислиш.

— Арлен — настоя тя и сложи ръце на ханша си, както винаги бе правила, щом времето за игрички приключеше, — минаха осем години, откакто избяга от Мливари, без да ми кажеш и дума. Най-малкото, което можеш да направиш, е да събереш смелостта да ми покажеш лицето си.

— А аз си спомням, че ти избяга първа — отвърна той.

— Да не мислиш, че не знам? — кресна му Мери. — През всичките тези години обвинявах себе си, без да знам дали си умрял по пътя, или си се озовал в обятията на друга жена само защото една нощ постъпих егоистично и ядно. Колко дълго ще ме наказваш, задето реагирах зле на новината, че искаш да рискуваш живота си само за да се измъкнеш от клетката на живота тук с мен?

Той я погледна с ясното съзнание, че бе права. Никога не беше лъгал нито нея, нито когото и да било, но въпреки това бе мамил — беше я оставил да вярва, че мечтите му да стане вестоносец междувременно са избледнели.

Бавно вдигна ръце и свали качулката си.

Очите на Мери се разшириха и тя покри уста, за да задуши надигналото се изумление при вида на татуировките. Само по лицето му имаше десетки, а някои минаваха по челюстта и устните му, над носа и около очите му, дори по ушите му.

Тя се отдръпна инстинктивно.

— Лицето ти, красивото ти лице… Арлен, какво си направил?

Той си бе представял тази реакция безброй пъти, виждал я беше от хора из цяла Теса, но въпреки всичко не бе подготвен за начина, по който го прониза. Очите й осъждаха цялата му същност и го накараха да се чувства малък и безпомощен, както не се бе чувствал от години.

Чувството го разгневи и Арлен от Мливари, който за пръв път от години бе започнал да се показва на повърхността, отново се скри в мрака. Сега Защитения пое нещата в свои ръце и погледът му стана суров.

— Направих каквото трябваше, за да оцелея — каза той, а гласът му стана по-дълбок и дрезгав.

— Не е вярно — отвърна Мери и поклати глава. — Можеше да оцелееш и тук, в Мливари, в безопасност зад защитите. Всъщност можеше да се установиш в който и да е от Свободните градове. Ти не си се… осакатил, за да оцелееш. Направил си го по-скоро от омраза към самия себе си, мислиш си, че не заслужаваш нищо по-добро от това да скиташ из тъмните нощи. Самата мисъл да отвориш сърцето си и да обичаш нещо, което ядроните биха могли да ти отнемат, те ужасява.

— Не ме е страх от нищо, което ядроните биха могли да направят — отвърна той. — Разхождам се свободно в нощта, без страх от никакви демони независимо от размерите им. Те бягат от мен, Мери! От мен!

Той удари гърдите си, за да подчертае казаното.

— Разбира се, че бягат — прошепна Мери, а сълзите потекоха по гладките й обли бузи. — Ти самият си се превърнал в чудовище.

— Чудовище?! — извика Защитения и с това я накара да се отдръпне от страх. — Аз направих това, което никой друг не е правил от векове насам! Това, за което винаги съм мечтал! Донесох сили, изгубени за човечеството още от Първата демонска война!

Мери се изплю на земята с безразличие. Гледката го смути. Точно това бе видял миналата нощ в третото си видение.

— И на каква цена? — поиска да узнае Мери. — Джейк ми даде двама сина, Арлен. Ще ги призовеш ли да тръгнат на нова демонска война, за да умрат? Можеха да бъдат твои, твоят дар към света, но вместо това ти му предлагаш единствено начини да се саморазруши.

Защитения отвори уста, за да й отвърне нещо ядно, но нищо не му дойде на ума. Ако някой друг му бе казал същите неща, той спокойно щеше да си излее гнева върху него, но Мери с лекота пробиваше всичките му защити. Какво наистина бе дал на света? Щяха ли хиляди млади мъже да тръгнат на бой с оръжията му само за да бъдат изклани в нощта?

— Вярно е, наистина си осъществил това, за което винаги си мечтал, Арлен — съгласи се Мери. — Постарал си се никой повече да не се доближава до теб.

Тя поклати глава и лицето й се изкриви, изхлипа с нежните си устни и покри уста с ръка, след което се обърна и се затича в обратната посока.

Защитения дълго остана на същото място, втренчен в калдъръма, докато хората го подминаваха. Виждаха татуираното му лице и гледката предизвикваше оживени разговори, но той едва ги забелязваше. Мери го бе оставила със сълзи на очи за втори път и му се прииска земята да го погълне.

Той заскита безцелно по улиците, опитвайки се да се пребори с болезнените думи на Мери, но усилията му бяха напразни. Беше ли права? Беше ли допускал истински някого в сърцето си след онази нощ, когато майка му бе изядрена? Той знаеше отговора и това добави към тежестта на обвиненията й. Хората страняха от него по улиците, тъй като изрисуваната му кожа беше също толкова сигурна преграда за тях, колкото за ядроните. Само Лийша се беше опитала да я пробие, ала той бе отблъснал дори нея.

В един момент погледна напред и осъзна, че инстинктивно се е върнал обратно в магазина на Коб. Познатото място го зовеше, а той нямаше силите да се съпротивлява. Вътре в себе си усещаше празнота. Бездна. Нека Елиса да го наругае и да го набие с юмруците си. Не би могла да му стори нещо по-лошо от това, което вече се беше случило.

Елиса метеше пода на магазина, когато той влезе. Беше сама. Вдигна поглед при звъна на камбанките и очите им се срещнаха. Мина доста време, преди някой от тях да проговори.

— Защо не ми каза, че са се оженили? — попита той накрая.

Думите му прозвучаха раздразнено и неубедително, но той не можа да се сети за нищо друго.

— И ти не сметна за нужно да ми кажеш всичко — отвърна му тя.

Гласът й не беше нито гневен, нито обвинителен. Говореше нормално, сякаш разказваше какво е яла на закуска.

Той кимна.

— Не исках да ме виждаш така.

— Как? — попита нежно Елиса, остави настрана метлата и се понесе към него. Сложи ръка на рамото му. — Белези ли имаш? Такива съм виждала и преди.

Той се обърна на другата страна и тя остави ръката си да падне свободно.

— Аз сам си причиних тези белези.

— Всички имаме такива — успокои го тя.

— Мери едва ги погледна и побягна, като че ли съм ядрон.

— Съжалявам — каза Елиса, приближи се до гърба му и го прегърна.

Защитения поиска да се отскубне, но тази част от него се разтопи в ръцете й. Той се обърна и отвърна на прегръдката й, а със затворени очи вдиша познатата й миризма и остави болката да премине през него и да изчезне.

След малко Елиса се отдръпна.

— Искам да ми покажеш това, което си показал на нея.

Той поклати глава.

— Аз…

— Шшш — нежно прошепна Елиса, сложи ръка под качулката му и пръст върху устните му.

Той се напрегна, щом ръцете й се отправиха нагоре, събраха бавно качулката и я свалиха. Изпита страх, който смрази кръвта му, но остана като статуя, примирен със случващото се.

Както Мери, Елиса също го погледна с изумени очи и ахна, но не се отдръпна. Просто остана да го огледа внимателно.

— Преди не можех да оценя защитите — рече тя след малко. — Те бяха просто един инструмент, като чука или огъня.

Тя се пресегна и докосна лицето му. Нежните й пръсти проследиха защитите по веждите му, челюстта му, черепа.

— Едва сега, откакто започнах работа в магазина, разбрах колко красиви могат да бъдат. Всичко, което защитава близките ни, е красиво.

Той се задави и се отпусна тромаво, заплака, но Елиса го улови в здрава прегръдка, подпирайки го на себе си.

щ.

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ДВОРЕЦЪТ НА ЮКОР

333 СЗ, ПРОЛЕТ

Защитения излезе от магазина и повървя малко, преди да продължи пътя си отново по покривите, за да се увери, че никой няма да го проследи до имението на Елиса и Рейджън.

Стори му се по-малко, отколкото го помнеше. Когато дойде за пръв път в крепостта Мливари, още на единайсет години, домът на Рейджън и Елиса му се беше сторил като самостоятелно селище, особено с грамадната стена, която ограждаше градините, колибите на прислугата и самата къща. А сега дори дворът, който в младостта си бе виждал като безкрайна площ за тренировки по езда и борба, го караше да се чувства затворен. Така бе свикнал да се разхожда свободно през нощта, че всякакви стени му се струваха потискащи.

Слугите пред портата го пуснаха, без дори да продумат. Елиса бе изпратила бързоходец до имението, а на друг бе наредила да вземе Здрачен танцьор и багажа на Защитения от странноприемницата. Той мина през двора, влезе в имението и се качи по мраморните стълби към старата си стая.

Тя изглеждаше точно така, както я бе оставил. В Мливари Арлен се беше сдобил с много неща — книги, дрехи, инструменти, части от защити. Прекалено много, за да вземе всичко със себе си като вестоносец, защото щеше да претовари коня си. Беше оставил повечето си вещи, без да поглежда назад, а сега стаята изглеждаше недокосната от времето. Само на леглото имаше чисти чаршафи и не се забелязваше нито прашинка, но всичко друго си беше на мястото. Даже писалището му стоеше разхвърляно. Той дълго време не помръдна, наслаждавайки се на безопасната интимност, която лъхаше от стаята, и се почувства отново на седемнайсет.

На вратата се почука отривисто и той се сепна от опиянението си. Отвори и видя кръвнишкия поглед на майка Маргрит, която бе скръстила месестите си ръце. Тя се беше грижила за него още от първия му ден в Мливари — беше излекувала раните му и го бе въвела в културата на града. Защитения с почуда осъзна, че тя все още можеше да всее страх у него, дори след всичките тези години.

— Дай да видим, де — каза Маргрит.

Нямаше нужда да я пита какво има предвид. Той се стегна и свали качулката си.

Маргрит го погледа известно време, но противно на очакванията му не се ужаси или изненада. Накрая изсумтя и кимна на себе си.

После го зашлеви.

— Това е, задето разби сърцето на господарката ми — извика тя.

Шамарът беше изненадващо силен и Защитения още не се беше възстановил от него, когато тя му удари нов.

— А това е, задето разби моето! — проплака тя и го прегърна така силно, че изкара въздуха от дробовете му. — Слава Създателю, че си добре — изхлипа тя.

Щом се върна и Рейджън, той плесна Защитения по рамото и го погледна право в очите, без дори да пита за татуировките му.

— Радвам се, че се върна — каза той.

Всъщност Защитения беше по-потресен при вида на Рейджън, който носеше тежка златна брошка във формата на ключова защита — символа на Гилдията на защитниците.

— Ти ли си сегашният ръководител на гилдията? — учуди се той.

Рейджън кимна.

— С Коб станахме съдружници след заминаването ти и търговията със защити, която беше започнал, ни превърна в най-влиятелната фирма в Мливари. Коб беше ръководител три години, преди ракът да отнеме силите му. Като негов наследник беше най-логично да назначат мен.

— Решение, за което никой в Мливари не съжалява — додаде Елиса, изпълнена с любов и гордост, докато гледаше мъжа си.

Рейджън сви рамене.

— Където съм можел, съм помогнал. Разбира се — той погледна Защитения, — това място беше твое. Все още може да бъде. В завещанието на Коб ясно се казва, че ако се върнеш, неговият основен дял от бизнеса трябва да отиде при теб.

— Магазинът? — попита Защитения, поразен, че Коб въобще го е добавил в завещанието си след всичкото това време.

— Магазинът, борсата за защити, складовете и стъкларниците — отвърна Рейджън, — всичко, включително договорите на чираците.

— Достатъчно, за да станеш един от най-богатите и влиятелни хора в Мливари — добави Елиса.

В ума на Защитения изскочи картина — как върви по коридорите на херцогския дворец, съветва негова Светлост Юкор по политически въпроси и ръководи десетки, ако не стотици защитници. Как посредничи между силите… как създава съюзи…

Как чете доклади.

Как разпределя отговорности.

Как ще бъде заобиколен от слуги, които да се грижат за всяка негова нужда.

Как ще се задушава между стените на града.

Той поклати глава.

— Не го искам. Нищо от завещанието. Арлен Бейлс е мъртъв.

— Арлен! — извика Елиса. — Как можеш да говориш така, след като си тук?

— Не мога просто да продължа живота си оттам, откъдето го оставих, Елиса — каза той и свали качулката и ръкавиците си. — Избрах съдбата си. Не бих могъл да заживея отново между стени. Дори сега въздухът ми се струва по-тежък, по-труден за дишане…

Рейджън сложи ръка на рамото му.

— И аз бях вестоносец — припомни му той. — Познавам вкуса на въздуха на открито и копнежа по него, когато си между градските стени. Но този копнеж отмира с времето.

Защитения го погледна с помрачнял поглед.

— Защо ще искам да отмира? — сопна му се той. — Ти защо би искал? Защо би се върнал обратно в килията, след като имаш ключа?

— Заради Маря — отвърна Рейджън. — И заради Арлен.

— Арлен ли? — попита объркано Защитения.

— Не ти — изръмжа вече ядосаният Рейджън. — Моят петгодишен син. Арлен. Който се нуждае от баща повече, отколкото баща му се нуждае от чист въздух!

Този удар беше също толкова силен, колкото Маргритиния шамар и Защитения знаеше, че бе дошъл заслужено. За миг беше говорил с Рейджън, все едно истинският му баща се беше вселил в него. Все едно беше Джеф Бейлс от Потока на Тибит, страхливецът, който стоеше настрана, докато съпругата му бе изядрена.

Но Рейджън не беше страхливец. Вече хиляди пъти го беше доказвал. Самият Защитен го бе виждал да се изправя срещу демони, въоръжен единствено с копие и щит. Рейджън не се беше разделил с нощта от страх. Беше го направил, за да победи страха.

— Извинявай — каза Защитения. — Прав си. Нямах никакво право да…

Рейджън издиша.

— Няма нищо, момчето ми.

Защитения мина покрай редиците портрети на стените на гостната. Всяка година си поръчваха по един, за да отбележат края й. Първият беше на Рейджън и Елиса като много млади. Следващият беше направен няколко години по-късно и Защитения видя собственото си лице, втренчено в него, без защити — лице, което не бе виждал от години. Арлен Бейлс, дванайсетгодишно момче, седнало на стол пред Рейджън и Елиса.

С всеки изминал портрет изглеждаше все по-пораснал, докато не дойде един, на който стоеше между Рейджън и Елиса, а в ръцете си държеше бебето Маря.

Нямаше го на портрета от следващата година, но скоро след това се появи друг Арлен. Защитения докосна внимателно платното.

— Ще ми се да съм бил, когато се е раждал. Ще ми се сега да бъда до него.

— Можеш — каза твърдо Елиса. — Ние сме семейство, Арлен. Не е нужно да живееш като просяк. Тук винаги ще бъде твой дом.

Защитения кимна.

— Сега разбирам. Разбирам го така, както никога досега и искрено съжалявам за това. Заслужавате повече, отколкото ви дадох, повече, отколкото бих могъл да ви дам. Напускам Мливари веднага щом се видя с херцога.

— Какво?! — извика Елиса. — Та ти току-що пристигна!

Защитения поклати глава.

— Избрах съдбата си и трябва да я осъществя до край.

— Къде ще отидеш тогава? — попита Елиса.

— Като за начало, в Потока на Тибит — отвърна той. — Ще остана достатъчно дълго, за да им покажа бойните защити. А после, ако ти разпространиш защитите из Мливари и селата му, аз ще направя същото с Анжие и Лактън.

— Да не би да очакваш всяко малко селце да се вдигне на бой? — попита Елиса.

Защитения поклати глава.

— Не моля никого да се бие. Но ако баща ми бе разполагал с лък със защитени стрели, майка ми сега щеше да е жива. На всички дължа шанса, който тя нямаше. Щом защитите стигнат до всяко кътче на земята, така че да не могат повече да се загубят, хората сами да решат какво да правят с тях.

— А после? — настоя Елиса, а в гласа й все още се четеше надежда, че един ден той ще се върне завинаги.

— После ще се бия — отвърна Защитения. — Всеки, който застане до мен, ще бъде добре дошъл, заедно ще избиваме демони, докато не паднем или докато Маря и Арлен не погледнат залеза без страх.

Беше късно и слугите отдавна вече се бяха оттеглили. Рейджън, Елиса и Защитения седяха в кабинета. Сладкият дим от лулите на мъжете тежеше във въздуха, докато си пийваха бренди.

— Привикаха ме утре на аудиенцията при херцога със „Защитения“ — каза Рейджън, — но и след сто години нямаше да се досетя, че става въпрос за теб.

Той се подсмихна.

— Задачата ми е да поставя защитници, дегизирани като слуги, които да прекопират татуировките ти, докато се занимаваш с негова Светлост.

Защитения кимна.

— Ще бъда с качулката.

— Защо? — попита Рейджън. — Щом искаш да стигнат до всеки, защо ще ги пазиш в тайна?

— Защото тогава Юкор ще ги желае — отвърна Защитения. — А аз ще се възползвам от това. Искам да се обърка, да си помисли, че ги купува от мен, докато ти ще ги разнесеш тихомълком до всеки защитник в херцогството. Нека стигнат колкото се може по-далеч, така че Юкор да не може да ги спре.

Рейджън изсумтя.

— Хитро — призна той, — макар че Юкор ще побеснее, щом разбере, че си го изиграл.

Защитения сви рамене.

— Отдавна вече ще съм си тръгнал, а и той не заслужава повече, след като държи знанието от стария свят заключено в библиотеката си и допуска до книгите само шепа хора.

Рейджън кимна.

— Значи ще е най-добре на аудиенцията да се правя, че не те познавам. Ако се разбере кой си, аз ще се престоря, че съм също толкова смаян, колкото всички останали.

— Мисля, че това е разумно — съгласи се Защитения. — Кой друг смяташ, че ще дойде?

— Ще бъдем възможно най-малко — отвърна Рейджън. — Юкор всъщност се радва, че ще дойдеш на разсъмване, защото ще може да те посрещне и изпрати още преди пастирите и другите знатни особи да са разбрали за срещата. Освен херцогът и Джоун, там ще съм аз, ръководителят на Гилдията на вестоносците Малкълм, дъщерите на Юкор и моите защитници, предрешени като слуги.

— Разкажи ми за дъщерите на Юкор — помоли Защитения.

— Хипатия, Аелия и Лорейн — започна Рейджън, — всичките са твърдоглави като баща си, а не го задминават и по красота. Майки са, с родени синове. Ако на Юкор не му се роди син скоро, Съветът на майките ще избере следващия херцог от тази пасмина.

— Значи, ако Юкор умре, едно момче ще стане херцог? — попита Защитения.

— Технически погледнато, да — отвърна Рейджън, — но всъщност майка му ще управлява като херцогиня, дори по закон да не може да се нарече така, докато той не навърши пълнолетие… а може би и след това. Не подценявай никоя от тях.

— Няма — увери го Защитения.

— Също трябва да знаеш, че херцогът има нов глашатай — отбеляза Рейджън.

Защитения сви рамене.

— Какво значение има? Аз не знаех и предишния.

— Има значение — продължи Рейджън, — защото това е Кийрън.

Защитения вдигна рязко поглед. Кийрън беше жонгльорът на Рейджън от времето, когато намериха малкия Арлен на пътя. Тогава момчето беше в безсъзнание и на крачка от смъртта заради демонската треска, която хвана, след като осакати Едноръкия. Жонгльорът се бе проявил като пълен страхливец, сгушваше се в походната си постеля и хленчеше, докато демоните изпробваха защитите им, но години след това Защитения го хвана по средата на изпълнение, в което жонгльорът твърдеше, че сам е осакатил Едноръкия — демон, който всяка нощ се опитваше да проникне в града, за да отмъсти на Арлен, а веднъж дори успя да пробие стената. Арлен бе нарекъл Кийрън лъжец пред публиката му и затова чираците на жонгльора пребиха него и приятеля му Джейк.

— Как може някой, който отказва да пътува, да стане глашатай на херцога? — удиви се Защитения.

— Юкор поддържа властта си, като събира хора, както прави със знанието — обясни Рейджън. — Тъпата песничка на Кийрън за Едноръкия го направи известен сред благородниците и това привлече вниманието на Юкор. Скоро след това Кийрън го назначиха на заплата при херцога и сега играе само когато Юкор пожелае.

— Значи всъщност не е никакъв глашатай — заключи Защитения.

— Не, изпълнява и такива задачи — каза Рейджън. — За да стигнеш до повечето селца, не е нужно даже да излизаш от защитите, а Юкор построи и няколко междинни станции по пътя за други селца, където безгръбначната невестулка се подслонява.

Портите на херцогския двор се отвориха на зазоряване и човекът, който дойде да посрещне Защитения, беше самият Кийрън.

Той беше почти същият, какъвто го помнеше Защитения — висок дори за мливариец, с морковенооранжева коса и яркозелени очи. Беше понадебелял, най-вероятно заради облагите от новия му покровител. Рехавият му мустак все още отказваше да се свърже с къдрицата на брадичката му, въпреки че вече по бръчиците на лицето му се шуплеше пудра, нанесена, за да скрие вехнещата младост.

Но докато последния път бе видял Кийрън в шарен жонгльорски костюм, сега той беше истински владетелски глашатай, облечен подобаващо. Куртката му бе оцветена в херцогските сиво, зелено и бяло и му придаваше доста сериозен вид, но панталоните му все пак бяха широки, в случай че му кажат да се преметне, а вътрешността на черната му мантия беше на кръпки от шарена коприна, която би могла да се разкрие с едно завъртане.

— За мен е чест да се запозная с вас, уважаеми! — поздрави го Кийрън и се поклони тържествено. — Негова Светлост се готви за пристигането на неколцина от своите главни съветници преди вашата аудиенция. Последвайте ме и ще ви отведа в приемния салон.

Защитения тръгна след него по коридорите на двореца. При последното му посещение тук кипеше дейност — майки и слуги тичаха напред-назад по херцогски дела, но толкова рано сутринта коридорите все още бяха празни. Тук-там се мяркаше по някой слуга, който само невидим не можеше да стане.

Жужащи лампи осветяваха коридора с разтреперан плам. Тези не се нуждаеха от масло или фитил, от никакви билкарски химикали. Наричаха го лектричество, още една частица от древните науки, която Юкор пазеше за себе си. Приличаше на магия, но Защитения знаеше още от времето, прекарано в библиотеката на херцога, че това е просто обуздан магнетизъм. Даже мелниците работеха на същия принцип, само дето ги задвижваше вятър или течаща вода.

Кийрън го заведе в стая, отрупана с кадифе, в която бумтеше камина. Покрай стените бяха наредени лавици с книги, а край тях стоеше и махагоново писалище. Щеше да му бъде приятно да изчака тук, ако го оставеха сам.

Но Кийрън не си тръгна. Отиде при сребърния сервиз, наля два бокала ароматно вино и подаде единия на Защитения.

— Аз също съм познат като борец срещу демоните. Може би сте чували песента „Едноръкия“, която съчиних по този повод?

Младият Арлен би кипнал при тези думи, защото Кийрън все още си присвояваше заслугата за делата на момчето, но Защитения беше отвъд тези неща.

— Да, наистина съм я чувал — отвърна той и тупна високия жонгльор по рамото. — За мен е чест да срещна толкова храбър човек. Елате с мен довечера да покажем слънцето на няколко каменни демона!

Щом чу предложението, Кийрън пребледня и кожата му доби болнав оттенък. Защитения се усмихна в сенките на качулката си. Може би не беше съвсем над нещата.

— Аз… ъъ, благодаря ви за поканата — запелтечи Кийрън. — И за мен би било чест, разбира се, но моите задължения към херцога никога не биха позволили.

— Разбирам — отвърна Защитения. — Добре, че не сте били толкова зает, когато сте спасили живота на онова малко момче от песента. Как му беше името?

— Арлен Бейлс — каза Кийрън, който си възвърна самообладанието с една отработена усмивка.

Приближи се към Защитения, обгърна с ръка раменете му и заговори на нисък глас:

— Понеже сме съмишленици в борбата срещу демоните, ще ви кажа, че за мен би било чест да увековеча делата ви в песен, стига само да побеседваме за кратко подир срещата с негова Светлост.

Защитения се обърна с лице към него и повдигна глава, допускайки светлината от лектрическата лампа да надникне в качулката му. Кийрън ахна и свали ръката си, след което се отдръпна рязко.

— Не убивам демони за слава, жонгльоре — изръмжа Защитения и тръгна към клетия глашатай, който заотстъпва назад, докато гърбът му не опря в книжен рафт, разклащайки го.

— Убивам демони — приближи се Защитения, — защото го заслужават.

Ръката на Кийрън се разтрепери и разля виното му. Защитения отстъпи крачка назад и се усмихна.

— Напиши песен за това, например — предложи той.

Кийрън все пак не излезе от стаята, но повече не продума, а Защитения му бе безкрайно благодарен за това.

Огромната зала на Юкор се оказа по-малка, отколкото Защитения си я спомняше, но и сега беше внушителна със своите извисяващи се колони, които поддържаха ужасно високия таван. Беше боядисан като синьо небе с жълто-бяло слънце и лъчи в средата. Подът бе покрит с мозайка, а стените — с гоблени. Имаше място за цяла тълпа, понеже именно тук херцогът провеждаше многобройните си балове и забави и наблюдаваше програмата от високия си трон в края на залата.

Херцог Юкор чакаше на трона си, когато Защитения приближи. Зад него на подиума стояха три жени, по чиито грозновати лица, така подобни на херцогското, и по скъпите им рокли можеше да се познае, че са дъщерите му. Майка Джоун стоеше пред стъпалата на подиума, хванала дъска за писане и писец. Срещу нея бяха гилдийните ръководители Рейджън и Малкълм. И двамата бяха оттеглили се вестоносци и се разбираха. Рейджън прошепна нещо на Малкълм, който изхихика и привлече гневния поглед на Джоун.

До Джоун стоеше пастир Ронел, херцогският библиотекар. И баща на Мери.

Защитения се наруга. Трябваше да очаква да види Ронел. Ако Мери му беше казала…

Но макар Ронел да го наблюдаваше с интерес, очите му не го разпознаваха. Тайната на Защитения беше запазена, поне засега.

Двама стражи затвориха вратата зад тях и кръстосаха копия над нея от вътрешната страна. „Слуги“ с дъски за писане се понесоха към отсрещния край на колоните и останаха да го наблюдават дискретно.

Отблизо Защитения видя, че Юкор бе далеч по-дебел и състарен, отколкото си спомняше. Все още носеше скъпоценни камъни на късите си дебели пръсти и цяло състояние от златни верижки на врата си, но под златната му корона се мъдреше оредяла коса. Въпреки някогашната си внушителност сега изглеждаше, сякаш едва става от престола без чужда помощ.

— Херцог Юкор, Светлина на планините и владетел на Мливари — извика Кийрън, — позволете да ви представя Защитения, вестоносец от името на херцог Райнбек, покровител на гористата крепост и владетел на Анжие.

В главата на Защитения прозвуча гласът на Рейджън, който винаги му изникваше в ума, щом се срещнеше с херцог. Търговците и кралските особи ще те стъпчат в момента, в който им позволиш. Трябва да се държиш като крал в тяхно присъствие и никога да не забравяш кой рискува живота си.

С тази мисъл наум той изправи рамене и пристъпи напред.

— Поздрав към ваша Светлост — извика той, без да чака да му дадат думата.

Робата му се разпери, когато направи елегантен поклон. Дочу се шепот на недоволство заради безочието му, но Юкор се направи, че не го е забелязал.

— Добре дошли в Мливари — каза херцогът. — Чували сме много за вас. Трябва да призная, че бях един от многото, които ви смятаха за мит. Моля, угодете ми.

Той свали с жест въображаема качулка.

Защитения кимна и си я свали, и в този момент из цялата зала се разнесоха ахкания. Дори Рейджън успя да се направи на стъписан.

Защитения ги изчака да го огледат добре.

— Впечатляващо — възкликна Юкор. — Историите далеч не ви описват както трябва.

Докато говореше, защитниците на Рейджън се заловиха за работа, затопиха писалките си, за да прерисуват всеки символ, който виждат, като се опитваха все пак да не се набиват на очи.

Този път в главата му прозвуча гласът на Коб. Крепостта Мливари не е като Потока на Тибит, момче. Тук нещата струват пари. Той не вярваше да успеят да препишат много — голяма част от символите бяха прекалено малки и прекалено нагъсто, но той вдигна небрежно качулката си, без да сваля очи от тези на херцога. Съобщението беше ясно. Тайните му нямаше да бъдат безплатни.

Юкор погледна защитниците и се намръщи на липсата им на всякаква дискретност.

— Нося съобщение от херцог Райнбек от Анжие — заяви Защитения и извади запечатания си пакет.

Херцогът не му обърна внимание.

— Кой сте вие? — сопна му се Юкор. — Откъде сте?

— Аз съм Защитения — отвърна той. — Идвам от Теса.

— Това име не се споменава в Мливари — предупреди го херцогът.

— И все пак това е истината — отвърна Защитения.

Юкор се облещи на дързостта му и се облегна замислено. Той беше по-различен от останалите херцози, които Защитения бе срещал при пътуванията си. В Лактън и в Райзън херцогът не бе нищо повече от пионка в ръцете на градския съвет. В Анжие управляваше Райнбек, но сякаш братята му и Джансън вземаха толкова решения, колкото и той самият. В Мливари Юкор властваше безпрекословно. Съветниците му очевидно слушаха неговата воля, а не обратното. Самият факт, че управляваше от толкова много време, доказваше способностите му.

— Наистина ли убивате ядрони с голи ръце? — попита херцогът.

Защитения отново се усмихна.

— Както казвах на вашия жонгльор, ваша Светлост, излезте с мен след залез и лично ще ви покажа.

Юкор се изсмя, но насилено, а цветът се източи от червендалестото му отпуснато лице.

— Може би някой друг път.

Защитения кимна.

Юкор дълго време не свали поглед от него, сякаш се опитваше да реши нещо.

— Е? — попита той накрая. — Сте ли, или не сте?

— Какво, ваша Светлост? — каза Защитения.

— Избавителя — поясни херцогът.

— Определено не е — изсмя се пастир Ронел, но херцогът му махна рязко и свещеникът млъкна на мига.

— Сте ли? — попита той отново.

— Не — отвърна Защитения. — Избавителя е само легенда, нищо повече.

Ронел изглеждаше готов да каже нещо по този повод, но щом погледна херцога, библиотекарят веднага се отказа.

— Аз съм един обикновен човек, който просто намери изгубените защити.

— Бойните защити — допълни Малкълм и очите му светнаха.

Тъй като беше единственият в залата освен Рейджън, който се бе изправял сам в нощта срещу ядрони, интересът му не беше учудващ. Гилдията на вестоносците вероятно би платила мило и драго, за да въоръжи хората си със защитени копия и стрели.

— И как се натъкнахте на тези защити? — настоя Юкор.

— Има какво да се намери в развалините между градовете — отвърна Защитения.

— Къде? — попита Малкълм.

Защитения само се усмихна, оставяйки ги да клъвнат на въдицата.

— Достатъчно — прекъсна го Юкор. — Колко злато искате за защитите?

Защитения поклати глава.

— Няма да ги продам срещу злато.

Юкор се навъси.

— Бих могъл да накарам стражите ми да променят мнението ти — заплаши той и кимна към двамата на вратата.

Защитения се усмихна.

— Тогава ще се окажете с двама стражи по-малко.

— Може би — замисли се херцогът, — но аз имам хора в излишък. Даже може би достатъчно, та да те заковат на земята, докато защитниците ми прекопират всеки сантиметър от кожата ти.

— Нито един от знаците по мен няма да ви помогне да защитите нито копие, нито каквото и да било оръжие — излъга Защитения. — Онези символи са тук — той чукна по слепоочието си през качулката, — а в Мливари няма толкова стражи, колкото е нужно, за да ги изкарате от мен.

— Не бих бил толкова сигурен — предупреди го Юкор, — но виждам, че си си наумил цена, така че казвай и да приключваме.

— Всичко по реда си — каза Защитения и подаде на Джоун чантата на Райнбек. — Херцог Райнбек моли за съюз срещу красианското нашествие, покорило вече Райзън.

— Разбира се, че Райнбек ще иска съюз — изсумтя Юкор. — Седи зад дървени стени насред зелени земи, за които пустинните плъхове мечтаят. Но аз защо да пращам войски?

— Той се позовава на пакта — каза Защитения.

Юкор изчака Джоун да му донесе писмото, грабна го и зачете набързо. Намръщи се и го смачка.

— Райнбек вече наруши пакта — изръмжа той, — когато се опита да построи втори Речен мост откъм неговия бряг. Да ми върнат таксите от последните петнайсет години и тогава може би ще помисля и за неговия град.

— Ваша Светлост — обърна се към него Защитения, набързо преглътнал желанието си да скочи на подиума и да удуши херцога, — проблемът с Речен мост може да се реши във всеки друг момент. Красианците са заплаха за вашите два народа, и то доста по-сериозна от някаква дребна свада.

— Дребна?! — възмути се херцогът.

Рейджън поклати глава и Защитения веднага съжали за начина, по който се бе изразил. Така и не успя да достигне висотата на наставника си, що се отнася до подхода към знатни особи.

— Красианците не идват, за да ви приберат налозите, ваша Светлост — настоя той. — Не се заблуждавайте, тук са, за да избиват и изнасилват, докато не присъединят целия Север към своите редици.

— Няма да се уплаша от никакви пустинни плъхове — заяви Юкор. — Нека дойдат и се изпотрошат в планините ми! Нека ни обсадят в тези замръзнали земи и да видим дали пясъчните им защити ще се преборят със снежните демони, докато тези идиоти измират от глад извън стените ми.

— Ами селцата ви? — попита Защитения. — И тях ли ще пожертвате?

— Мога да защитя херцогството си и без чужда помощ — отвърна Юкор. — В библиотеката ми има учебници по военно дело, чертежи на оръжия и машини, които биха разгромили диваците, без да даваме много жертви.

— Ако мога само да ви кажа нещо, ваша Светлост — попита пастир Ронел, като привлече всички погледи.

Поклони се дълбоко и щом Юкор кимна, пастирът се стрелна нагоре по стълбите на подиума и се наведе, за да му прошепне нещо.

Острият слух на Защитения долови всяка подшушната дума.

— Ваша Светлост, сигурен ли сте, че е мъдро да връщаме тези тайни на света? — попита пастирът. — Именно хорските войни ни доведоха Напастта.

— Да не би да предпочиташ напаст от красианци? — изсъска му Юкор. — Какво ще стане с пастирите на Създателя, ако дойдат евджахите?

Ронел утихна за миг.

— Имате право, ваша Светлост.

Той се поклони и отстъпи.

— Наистина вие държите Разделящата — започна Защитения. — Но колко дълго би оцелял Мливари без жито, риба и дървесина от Юга? Може би вие бихте могли да изкарате само на продукцията от херцогските градини, ала щом останалата част от града прегладнее, ще ви изкопаят от собствените ви стени.

Юкор изсумтя, но не отговори веднага.

— Не — каза той накрая, — няма да изпратя мливарийски войници да мрат на юг само заради Райнбек, без да получа нещо в замяна.

На Защитения му кипна отвътре заради липсата на далновидност у владетеля, но тя не го изненада. Сега оставаха само преговорите.

— Херцог Райнбек ме е упълномощил да направя няколко отстъпки — започна Защитения. — Той няма да махне своя Речен мост, но ще ви връща петдесет процента от митата в рамките на десет години в замяна за помощта ви.

— Само половината за десетилетие? — надсмя му се Юкор. — Това трудно ще покрие дори провизиите на войниците.

— Има място за допълнително договаряне, ваша Светлост — каза Защитения.

Юкор поклати глава.

— Не е достатъчно. Далеч не е достатъчно. Ако Райнбек иска помощта ми, ще трябва да ми даде това и още нещо.

Защитения наклони глава.

— А то ще е, ваша Светлост?

— Райнбек още няма наследник, нали така? — грубо попита Юкор.

Майка Джоун ахна, а останалите мъже в залата се размърдаха от неудобство заради непристойната тема.

— Както и ваша Светлост — отвърна Защитения, борейки се с думите на върха на езика му, но Юкор махна с ръка.

— Аз си имам внуци — каза Юкор. — Моят род ще продължи.

— Простете ми, но какво общо има това със съюза? — попита Защитения.

— Ако Райнбек иска съюз, ще трябва да се ожени за една от дъщерите ми — заяви Юкор и погледна грозноватите жени, които стояха зад трона му. — А зестрата им ще е митото от Речен мост.

— Дъщерите ви не са ли вече майки? — попита Защитения объркано.

— Точно така — отвърна Юкор. — Доказали са плодовитостта си, като са родили синове, а още са в разцвета на младостта си.

Защитения отново погледна жените. Не изглеждаха в разцвета на каквото и да било, но той си замълча.

— Ваша Светлост, имам предвид, не са ли всичките омъжени?

Юкор сви рамене.

— И трите за дребни благородници. Мога да разтрогна браковете им с едно махване, а всяка от тях би се гордяла да седне на трона до Райнбек и да го дари със син. Даже ще му дам да си избере коя да бъде.

Райнбек по-скоро би умрял — помисли си Защитения. — Няма да има съюз.

— Не съм упълномощен да обсъждам такива въпроси — каза той.

— Разбира се, че не си — съгласи се Юкор. — Още днес ще му напиша офертата и ще изпратя своя глашатай в двореца на Райнбек, за да му я връчи лично.

— Ваша Светлост — изписука Кийрън, отново добил болнав оттенък, — сигурно ще ви трябвам тук за…

— Ти ще отидеш в Анжие или ще те метна от собствената ми кула — изръмжа Юкор.

Кийрън се поклони, опитвайки се да си наложи спокойната жонгльорска маска, но тревогата му все още прозираше.

— Разбира се, за мен ще е огромна чест да отида, ако ме освободите от тукашните ми задължения.

Юкор изсумтя и се обърна отново към Защитения.

— Още не си ми дал цена за бойните защити.

Защитения се усмихна, бръкна в чантата си и извади гримоар със съшити на ръка страници и кожена подвързия.

— Тези ли?

— Не ми ли каза, че не ги носиш? — попита Юкор.

Защитения сви рамене.

— Излъгах.

— Какво искаш за тях? — попита отново херцогът.

— Да изпратите защитници и провизии към Речен мост и вашият глашатай да потегли към Анжие — отвърна Защитения — с херцогски декрет, според който приемате всички бежанци отвъд Разделящата без мито и им осигурявате храна, подслон и убежище през зимата.

— Всичко това за книжка със защити? — възмути се Юкор. — Смешно!

Защитения сви рамене.

— Ако искате да купите тези, които продадох на Райнбек, по-добре се споразумейте с него, преди красианците да са изгорили града му до основи.

— Гилдията на защитниците ще покрие разходите ви, ваша Светлост — намеси се Рейджън.

— Гилдията на вестоносците също — бързо добави Малкълм.

Юкор присви очи срещу двамата и Защитения разбра, че е спечелил. Юкор знаеше, че ако откаже, гилдийните ръководители сами щяха да купят защитите и той щеше да изгуби властта си над най-великото откритие в областта на магията от Първата демонска война насам.

— Никога не бих поискал подобно нещо от моите гилдии — рече херцогът. — Короната ще покрие разходите. Все пак — той кимна към Защитения — най-малкото, което Мливари може да стори, е да приюти всички оцелели, стигнали толкова на север. Разбира се, ако те ни се закълнат във вярност.

Защитения се намръщи, но кимна и по сигнал на Юкор пастир Ронел побърза да вземе тефтера от ръцете му. Малкълм впи жаден поглед в гримоара.

— Ще приемеш ли подслона на каруцата обратно към Анжие? — попита херцогът, опитвайки се да скрие желанието си Защитения да се махне.

Защитения поклати глава.

— Благодаря ви, ваша Светлост, но аз сам съм си подслон.

Той се поклони и без да чака разрешение, се обърна и излезе от помещението.

Не беше трудно да се изплъзне от хората, които Юкор бе изпратил по петите му. Както всяка сутрин, градът беше оживен и улиците претъпкани. Защитения се отправи към библиотеката на Юкор. Приличаше на поредния пастир, докато се изкачваше по стълбите на най-грамадната сграда в Теса.

Както винаги, библиотеката на херцога изпълни Защитения с въодушевление и тъга. В нея Юкор и предците му бяха събрали копия на почти всяка останала книга от стария свят, оцеляла след пожарите от огнените демони по време на Завръщането. Наука. Медицина. Магия. История. Всичко. Херцозите на Мливари бяха натрупали цялото това знание и го бяха заключили, лишавайки човечеството от полезността му.

Още като калфа Защитения беше изписал лавиците и мебелите в библиотеката с магически символи и си бе заслужил постоянен абонамент за архивите. Разбира се, той въобще не искаше да разкрива самоличността си, било то и само на някой църковен помощник, пък и този път целта му не бяха рафтовете. Щом влезе в сградата, той се скри от чуждите погледи и тръгна по един страничен коридор.

Когато пастир Ронел се върна с гримоара в ръце, Защитения вече го чакаше в кабинета му. Ронел отначало не го забеляза и бързо заключи вратата. После издиша, обърна се и вдигна тефтера пред лицето си.

— Чудно защо Юкор даде книгата на теб, а не на гилдийния ръководител на защитниците, който би разгадал символите доста по-умело — отбеляза Защитения.

Щом го чу, Ронел изквича и се препъна назад. Очите му още повече се опулиха, когато видя кой стои пред него. Ръката му надраска бързо заклинание във въздуха.

Когато стана ясно, че Защитения не иска да го напада, пастирът се изправи в цял ръст и възвърна самообладанието си.

— Аз съм напълно квалифициран да разчета тази книга. Защитаването е част от обучението на пастирския помощник. Светът може да не е готов за това, което се съдържа вътре. Негова Светлост заповяда да мине първо през мен.

— Това ли ти е работата, пастире? Да решаваш за какво е готово човечеството? Сякаш с Юкор си мислите, че имате право да отказвате на хората способността да се бият с ядроните?

Ронел изсумтя.

— Говорите, сякаш не продадохте защитите прескъпо, вместо да ги разпространите безплатно.

Защитения отиде до писалището на Ронел. Повърхността му беше безупречно чиста и празна, имаше само един светилник, полиран махагонов комплект за писане и месингова стойка, върху която бе поставен Канона, личното копие на пастира. Той взе небрежно книгата и острият му слух долови внезапното вдишване на пастира, който обаче не каза нищо.

Подвързаната с кожа книга беше захабена, а мастилото й — избеляло. Не беше за показ, изглеждаше използвана — като наръчник, към който често се е обръщал, пълен с тайни, над които е било мислено. Ронел бе карал Арлен да чете от същото това копие, докато беше в библиотеката, ала момчето не бе възприело вярата на Ронел, защото тя беше изградена върху две условия, които за Арлен бяха недопустими: че има всемогъщ Създател и че ядроните са част от волята Му, наказание за греховете на човечеството.

Според него книгата, както много други неща на света, беше виновна за тежкото положение на хората, които бяха станали слабохарактерни и се криеха, след като трябваше да се изправят очи в очи с опасността. Все се страхуваха, все нямаха надежда. Но въпреки това Защитения силно вярваше в отношението на Канона към дружбата и братството между хората.

Запрелиства книгата, докато не стигна определен пасаж, и зачете:

Всеки мъж на този свят е твой брат,

Всяка жена е твоя сестра, всяко дете е твое дете,

Защото всеки страда от Напастта, и праведник, и грешник,

И съюзени трябва да се изправят срещу нощта.

Защитения хлопна книгата и накара библиотекаря да подскочи.

— Каква цена поисках за защитите, пастире? Юкор да помогне на безпомощните пред прага му, нали? Каква е моята изгода от това?

— Може да си се споразумял с Райнбек — предположи Ронел. — Платил ти е, за да се отървеш от просяците, които са станали проблем на юг от Разделящата.

— Чуй се само, пастире! — сряза го Защитения. — Измисляш си извинения само за да не следваш собствения си Канон!

— Защо си дошъл? — попита Ронел. — Можеше да дадеш защитите на всички в Мливари, ако искаше.

— Вече го направих — отвърна Защитения. — Нито ти, нито Юкор бихте могли да ги спрете.

Ронел се опули.

— Защо ми го казваш? Кийрън тръгва чак утре. Все още имам време да кажа на херцога да отмени обещанието си да подслони бежанците.

— Но няма да го сториш — каза Защитения и с отривист жест върна Канона на поставката му.

Ронел се намръщи.

— Какво искаш от мен?

— Да разбера повече за военните машини, които Юкор спомена — заяви Защитения.

Ронел си пое дълбоко дъх.

— А ако не пожелая да те осведомя?

Защитения сви рамене.

— Тогава ще отида при рафтовете и сам ще открия нужното.

— Архивите ни са достъпни само за хора с печат от херцога — каза Ронел.

Защитения свали качулката си.

— Дори за мен ли?

Ронел зяпна с изумление изрисуваната му кожа. Дълго време не продума, а когато най-накрая го направи, изрече друг цитат от Канона:

— „И плътта му ще бъде…“

— „И демоните няма да понесат гледката, а ще избягат в ужас“ — довърши Защитения. — Накара ме да наизустя този пасаж същата година, когато защитавах лавиците ти.

Ронел го погледна за миг, опитвайки се да отлющи защитите и отминалите години. Изведнъж очите му грейнаха, разпознали лицето.

— Арлен? — ахна той.

Защитения кимна.

— Обеща ми неограничен достъп до книгите — припомни той на библиотекаря.

— Да, да, разбира се… — започна Ронел, но умът му се запиля.

Той потръска глава, за да се опомни.

— Как можах да не забележа? — промърмори той.

— Да забележиш какво? — попита Защитения.

— Че си ти. — Ронел падна на колене. — Ти си Избавителя, пратен да сложи край на Напастта!

Защитения се намръщи.

— Не съм казвал нищо подобно. Та ти ме познаваш от дете! Бях своеволен и импулсивен. Дори не съм стъпвал в свещен дом. Ухажвах дъщеря ти, а после напуснах и развалих обещанието ни — той се наведе към пастира. — И по-скоро бих ял демонски лайна, отколкото да повярвам, че човечеството заслужава тази „Напаст“.

— Разбира се — съгласи се Ронел. — Избавителя трябва да вярва в обратното.

— Аз не съм проклетият Избавител! — сопна му се Защитения, но този път библиотекарят не трепна дори, а очите му стояха широко отворени и изпълнени с интерес.

— Напротив — отвърна Ронел. — Само това обяснява чудесата ти.

— Чудеса ли? — попита Защитения невярващо. — Да не си пушил тъпчиплевел, пастире? Какви чудеса?

— Кийрън може да пее колкото си иска как те е намерил на пътя, но версията, която аз знам, я чух първо от майстор Коб — каза Ронел. — Ти си отрязал ръката на онзи каменен демон, а когато проби стената, ти го подмами в капана на защитниците.

Защитения сви рамене.

— Е, и? Всеки с елементарни познания в защитаването би могъл да стори същите неща.

— Не мога да се сетя дори за един, който да ги е правил — отбеляза Ронел. — А ти си бил само на единайсет лета и съвсем сам в нощта, когато си осакатил демона.

— Щях да умра от раните си, ако не ме беше намерил Рейджън — продължи да упорства Защитения.

— Оцелял си няколко нощи, преди да те намерят — отвърна Ронел. — Рейджън е бил пратен от Създателя, когато е решил, че изпитанието ти е приключило.

— Какво изпитание? — попита Защитения, но Ронел не му обърна внимание.

— Просяче, намерено на пътя — продължи библиотекарят, — но точно ти донесе на Мливари нови защити и съживи занаята още преди да завършиш чиракуването си!

Говореше, сякаш виждаше всяко събитие в нова светлина, сякаш попълваше парчетата от някакъв огромен пъзел.

— Ти защити Святата библиотека — каза той със страхопочитание и го посочи. — Момче, един обикновен чирак, а аз те оставих да защитиш най-важната сграда на света.

— Само мебелите — добави Защитения.

Ронел кимна, сякаш изникна ново парче от пъзела.

— Създателят е искал да си тук, в библиотеката. Тайните й са събрани за теб!

— Това са глупости — отряза го Защитения.

Ронел се изправи.

— Моля те, сложи си пак качулката — каза той и отиде до вратата.

Защитения го погледна учудено за миг, но изпълни молбата. Ронел го отведе от кабинета до главния архив, като крачеше през лабиринта от лавици с бързината на човек, който прекосява дома си, след като е чул чайника да свисти.

Защитения го последва със същата ловкост. След като беше защитил всяка лавица, маса и пейка в сградата, мястото беше запечатано в съзнанието му. Скоро стигнаха арка, заградена с въже. Вардеше я едър последовател, а над него в ключовия камък бяха издълбани буквите ПЗ.

Вътре бяха най-ценните томове в архива — оригинали от преди завръщането. Бяха поместени в стъкленици и рядко се пипаха, защото отдавна вече имаха копия. В отделение „ПЗ“ имаше и безброй справочници, философии и истории, които библиотекарят, благочестив пастир на Създателя, смяташе за неподходящи дори за учените на Мливари.

Защитения обаче ги бе чел с удоволствие като момче. Взимаше ги, когато послушниците, патрулиращи край цензурираните лавици, не бяха наоколо. Беше задигал не един забранен любовен разказ или нередактирана история за нощно четене и бе връщал текста, преди някой да забележи липсата му.

Послушникът се поклони дълбоко на пастира и Ронел отведе Защитения до една от забранените лавици. Там имаше хиляди книги, но херцогският библиотекар знаеше буквално всеки том наизуст и дори не си направи труда да провери лавицата или гръбчето, когато избра един от тях. Обърна се и го подаде на Защитения. На корицата бе изписано с ръкописни букви: „Оръжия от стария свят“.

— През Епохата на науката е имало ужасяващи оръжия — каза Ронел. — Оръжия, които са можели да избият стотици, дори хиляди хора. Нищо чудно, че сме си навлекли гнева на Създателя.

Защитения пренебрегна заключението му.

— Юкор иска да ги построи отново, така ли?

— Най-ужасните са извън възможностите ни, изискват мащабни рафинерии и лектрическа сила — отвърна Ронел. — Но има много други неща, които всеки би могъл да направи с прости химикали и ковашко огнище. В тази книга — той посочи тома в ръцете на Защитения — са описани подробно същите оръжия и как се правят. Вземи я.

Защитения вдигна вежда.

— Какво ще направи Юкор, като разбере, че я няма?

— Ще се ядоса и ще ме накара да я препиша наново от оригинала — каза Ронел и посочи редиците стъклени сандъци за книги.

Стъкло, което самият Защитен бе белязал със заклинания.

Пастир Ронел проследи погледа му.

— Когато от Гилдията на защитниците започнаха да зареждат стъклени изделия, аз ги оставях навън през нощта. Твоите защити направиха тези стъкленици вечни. Ето още едно чудо.

— Не бива да казваш на никого кой съм — каза Защитения. — Ще застрашиш живота на всеки, когото някога съм познавал.

Ронел кимна.

— Засега стига само аз да знам.

Ако той не беше издал самоличността си на Ронел, сигурно Мери щеше да го направи, но въобще не беше очаквал този сериозен мъж да реши, че той, Арлен Бейлс, е Избавителя. Защитения се намръщи и пъхна книгата в чантата си.

В последната нощ от новолунието мисловният демон проследи Защитения до крепостта Мливари. Ядронският княз излизаше на земната повърхност само в трите най-тъмни нощи от лунния цикъл, но бързо надушваше дирята на плячката си по остатъчната му миризма даже дни след като тя бе минала отнякъде. Миризмата беше вълнуваща — не съвсем човешка, а и топла заради откраднатата магия от Ядрото.

Възседнал крилатия си мимик, демонът гледаше надолу към мрежата, обгърнала човешкия развъдник. Стените бяха защитени с мощни символи, но между магическите линии, които се пресичаха над покривите, зееха огромни дупки. Крилатият търтей, който не можеше да види мрежата, освен ако не я задейства, би ги открил само по случайност, но ядронският княз лесно можеше да прецени откъде минават линиите и преведе своя мимик между тях към града.

Всички прозорци бяха захлупени, а улиците — мрачни и пусти. Мисловният демон усети дърпане откъм къщите, които се опитваха да изсмучат магията му със защитите си, но мимикът се рееше така бързо, че не успяха да му навредят. Из целия град се ширеха нескопосани защитни мрежи, но ядронският княз ги избягваше със същата лекота, с която човек би заобиколил локва.

Минаха през града по невидимата пътека във въздуха. Спряха пред голямо вътрешно имение, но щом князът подуши въздуха наоколо, стана ясно, че не е това мястото, което търсят. После стигнаха до грамадна сграда с толкова силни защити, че мисловният демон изсъска от теглещата им мощ, която усети дори от разстояние. Обикновено в средата на всеки развъдник имаше поне едно такова място и беше най-добре да се избягват, особено след като плячката му не бе останала там. По-силна миризма ги отведе в друга посока.

Дирята ги насочи най-накрая до друга защитна стена, изкусно изработена и без пролуки. Защитите не бяха нагодени специално за техния вид, но ядронският княз знаеше, че все пак ще се задействат и ще им причинят огромна болка, ако с мимика ги прекосят. На демона му се наложи да деактивира някои от защитите, за да могат двамата да преминат бариерата невредими.

Понесоха се безшумно към къщата и през прозореца демонът най-накрая съзря плячката си. Останалите край него бяха невзрачни, безцветни същества, но този със защитената кожа излъчваше бясното сияние на откраднатата си магия.

Прекалено бясно. Ядронският принц беше на хиляди години, внимателно и съобразително същество, което в крайна сметка действаше решително. Толкова навътре в развъдника нямаше да може да привика търтеи за атака, а мисловният демон не искаше да рискува мимика си. След като видя човешкото същество, разбра, че ще трябва да го убие, но щяха да му се отворят по-добри възможности през следващите цикли, когато не го пазеха толкова много защити, а и изникваха прекалено много въпроси относно силата му, за които първо трябваше да се намерят отговори.

Ядронът се доближи до прозореца, поглъщайки грубите сумтежи и ръкомахания на човешкия добитък.

— „Тогава ще се окажете с двама стражи по-малко“, а? — каза Рейджън и се изсмя гръмко. — Помислих, че Юкор, аха, да си спука вена! Бях ти казал да се държиш като крал, а не като красиански самоубиец!

— Не очаквах да поиска брак — отвърна Защитения.

— Юкор знае много добре, че няма да си направи пряк наследник — отбеляза Рейджън, — така че мъдрото решение е да разкара от града поне една от дъщерите, преди да са разпокъсали Мливари за трона му. Което и момиче да избере Райнбек, то най-вероятно ще приветства заминаването и шанса да издигне собствена рожба на трона на Анжие.

— Райнбек никога няма да приеме — възрази Защитения.

Рейджън поклати глава.

— Зависи колко голяма заплаха ще се окажат красианците — отвърна той. — Ако положението е дори наполовина толкова зле, колкото го описваш, Райнбек няма да има избор. Ще му покажеш ли книгата с оръжията на Юкор?

Защитения поклати глава.

— Не мисля да се занимавам с политиката на херцозите, няма и да помагам на тесанците да се избият взаимно, докато красианците напредват през земите ни, а ядроните дращят по защитите ни. По-скоро ще се опитам да обърна тези оръжия срещу ядроните, ако това въобще е възможно.

— Нищо чудно, че Ронел те мисли за Избавителя — каза Рейджън.

Защитения го погледна остро.

— Не ме гледай така — отвърна му Рейджън. — Аз го вярвам, колкото и ти. Поне частта с божествеността ти. Предполагам обаче, че е съвсем нормално в точния момент да се появи човек с достатъчно силна воля и хъс, за да поведе всички ни.

Защитения поклати глава.

— Не искам да водя никого. Искам само да разпространя защитите така, че никога повече да не се изгубят. Нека хората сами се водят.

Той отиде до прозореца и погледна небето през пердетата.

— Ще тръгна преди изгрев, за да не забележат…

За малко да го пропусне, тъй като бе забил поглед в небето, а не в земята. Едва мерна нещото, което изчезна, преди той да успее да го огледа, но защитените му очи не можеха да сбъркат сиянието.

На двора имаше демон.

Той се обърна и се затича към вратата, като свали робата си и я хвърли на мраморния под в движение. Елиса вдиша дълбоко, щом го видя.

— Арлен, какво става? — извика тя.

Той пренебрегна въпроса й, вдигна резето на тежката дъбова врата и я разтвори, сякаш беше лека като перце. Изскочи на двора и се заоглежда трескаво във всички посоки.

Нищо.

Рейджън дойде на вратата миг по-късно, въоръжен с копие и магически щит.

— Какво видя? — попита той отривисто.

Защитения се завъртя бавно. Оглеждаше двора за следи от магия, наострил и останалите си сетива, за да долови дори най-малкото доказателство, че е видял това, което си мислеше.

— На двора има демон — каза той. — Мощен е. Стойте зад защитите.

— Това е добър съвет и за теб — извика Елиса. — Прибирай се, преди да ми е спряло сърцето.

Защитения не обърна внимание на молбата й, а продължи да изследва двора. Зад стената на Рейджън бяха и къщите на слугите, градината му и конюшнята. Много места, където натрапникът можеше да се скрие. Защитения се понесе из мрака, като виждаше наоколо съвсем ясно, даже по-добре, отколкото на дневна светлина.

Във въздуха се усещаше присъствие като остатъчна смрад, но беше невъзможно да се определи от какво е, тъй като бе едва доловима. Мускулите на Защитения се стегнаха, готови да реагират на мига.

Но наоколо нямаше нищо. Той претърси двора от край до край и нищо не откри. Дали само му се беше сторило?

— Намери ли нещо? — попита Рейджън, когато Защитения се върна. Гилдийният ръководител все още стоеше на вратата зад защитите, но беше готов във всеки момент да изскочи навън.

— Обърнах двора с хастара навън — каза Защитения и сви рамене. — Може да ми се е сторило.

Рейджън изсумтя.

— Предпазливите не ги ловят демони.

На влизане Защитения взе копието на Рейджън. Негов верен приятел в пътуванията беше вестоноското копие, както и на Рейджън — въпреки че близо десет години вече не работеше като вестоносец, наставникът му държеше копието си добре смазано и наточено.

— Нека да го защитя, преди да тръгна — каза Арлен и погледна навън. — А щом съмне, иди да си провериш защитната мрежа.

Рейджън кимна.

— Нужно ли е да тръгваш толкова скоро? — попита Елиса.

— Привличам прекалено много внимание в града, а не искам да разбират за вас — отвърна Защитения. — По-добре да тръгна преди зазоряване и да се измъкна през утринните порти веднага щом отворят.

Личеше си, че на Елиса това не й хареса, но тя все пак го прегърна силно и го целуна.

— Надяваме се, че ще те видим, преди да е минало още едно десетилетие — предупреди го тя.

— Непременно — зарече се Защитения. — Обещавам.

Защитения от години не се бе чувствал толкова добре, както когато напускаше Рейджън и Елиса точно преди изгрев. Те не спаха, а останаха с него през цялата нощ, за да му разкажат събитията в Мливари от напускането му досега. Питаха го и за подробности от неговия живот. Той им разказа за първите си приключения, но дори не спомена престоя си в пустинята, когато Арлен Бейлс бе умрял, за да се роди Защитения. Или годините след това.

И тъй обаче имаше достатъчно истории, които да запълнят часовете до изгрева, та и повече. Едва успя да тръгне преди сутрешния звънец и му се наложи да се отдалечи от имението, за да не събуди подозрения у хората, които тъкмо започваха да отварят защитените си врати и прозорци.

Той се усмихна. Вероятно Елиса бе искала да се случи точно това, да изпусне звънеца и да му се наложи да остане още ден, но тя никога нямаше да го улови в капана си.

Когато пристигна, стражите на дневната порта все още се протягаха, борейки се със сутрешните схващания, но портите вече бяха отворени.

— Май всички са се ’дигнали рано тая сутрин — каза единият, когато Защитения премина.

Защитения се зачуди какво ли имаше предвид, но като прехвърли хълма, където беше срещнал Джейк за пръв път, видя своя приятел да седи на голям камък.

— Изглежда съм дошъл съвсем навреме — рече Джейк. — Наложи се да наруша вечерния час, за да стигна дотук.

Защитения слезе от коня си и отиде при него. Джейк дори не понечи да стане или да протегне ръка, затова Арлен просто седна на камъка до него.

— Онзи Джейк, с когото се срещах на хълма, никога не би нарушил вечерния час.

Джейк сви рамене.

— Нямах голям избор. Знаех си, че ще се опиташ да се изнижеш призори.

— Човекът на Рейджън не ти ли донесе писмата ми? — попита Защитения.

Джейк извади връзката и я хвърли на земята.

— Много добре знаеш, че не мога да чета.

Защитения въздъхна. Всъщност беше забравил.

— Дойдох да те видя лично — започна той. — Не очаквах да намеря там Мери, а и тя не гореше от желание да остана.

— Знам — каза Джейк. — Дойде при мен в мелницата, цялата в сълзи. Разказа ми всичко.

Защитения увеси нос.

— Съжалявам.

— Има защо — отвърна Джейк.

Дълго не продума, само се взираше в полето, което се разстилаше пред тях.

— Винаги съм знаел, че тя просто се примирява с мен — каза той накрая. — Измина цяла година, откакто ти напусна, преди тя да ме забележи като нещо друго, освен рамо, на което да поплаче. Две минаха, преди да се съгласи да се омъжи за мен, и още една — преди да се вречем един на друг. Даже на самия ден стоеше със затаен дъх, надявайки се, че ще влетиш отнякъде и ще спреш церемонията. Нощите ме взели, та дори част от мен го очакваше.

Той сви рамене.

— Не я виня. Омъжи се за класа под нейната, аз нито съм образован, нито съм голям красавец. Имаше причина да те следвам по петите като дете. Винаги си бил по-добър от мен във всичко. Не ставах дори за твой жонгльор.

— Джейк, аз не съм по-добър от теб — успокои го Защитения.

— Да, сега го виждам — изсъска Джейк. — Аз съм по-добър съпруг, отколкото ти някога би могъл да бъдеш. И знаеш ли защо? Защото, за разлика от теб, аз бях до нея.

Защитения се намръщи и всякакви мисли за разкаяние се изпариха от ума му. Можеше да понесе гнева и болката на Джейк, но снизходителността в гласа му пареше.

— Ето това е онзи Джейк, когото познавах — каза той. — Идва и прави най-малкото, на което е способен. Чух, че бащата на Мери е трябвало да ходатайства в мелницата, за да си позволиш да се изнесеш от бащината черга.

Но Джейк не отстъпи.

— Аз бях до нея тук — сопна му се той и посочи с пръст слепоочието си — и тук! — Джейк сложи пръст на сърцето си. — Умът и сърцето ти винаги са били някъде другаде.

Той махна към хоризонта.

— Така че защо просто не се върнеш? Тук никой не се нуждае да го избавяш.

Защитения кимна и се метна на гърба на Здрачен танцьор.

к.

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

БРАТЯ В НОЩТА

333 СЗ, ПРОЛЕТ

— Ей, внимавай с бабуните, настройвам си цигулката! — извика Роджър, докато каруцата се клатушкаше по пътя.

Внимателно беше почистил и излъскал старинната цигулка, която Защитения му беше дал, и й беше купил скъпи струни от Гилдията на жонгльорите. Старата му цигулка бе принадлежала на майстор Джейкъб и му се налагаше постоянно да я настройва заради лошата й изработка. Преди това бе използвал тази на Арик — по-качествена, но захабена с годините, даже още преди да я строшат Джейсън Златния тон и чираците му.

Тази обаче, намерена сред някакви забравени развалини, беше съвсем друго нещо. Грифът и корпусът не бяха с извивките, с които Роджър бе свикнал, но изработката беше изкусна и дървото бе преживяло вековете, все едно са били дни. Цигулката беше достойна за херцог.

— Съжалявам, Роджър — отвърна му Лийша, — но на пътя, изглежда, въобще не му пука, че си настройваш цигулката. Не знам какво го е прихванало.

Роджър й се изплези и внимателно завъртя последния ключ между палеца и показалеца на осакатената си ръка, докато дърпаше струната с палеца на другата си.

— Готово! — извика той накрая. — Спри каруцата!

— Роджър, имаме да изминем още бая километри, преди да се е стъмнило — възрази Лийша.

Роджър знаеше, че тя едва понасяше и минута далеч от Хралупата, защото се безпокоеше за хората там, както майката се тревожи за децата си.

— Съвсем за кратко — примоли се Роджър.

Лийша цъкна с език, но му угоди. Гаред и Уонда също спряха и с любопитство погледнаха каруцата.

Роджър застана на мястото на водача и размаха цигулката и лъка. Сложи инструмента под брадичката си и погали струните с лъка, изкарвайки от тях плътно бучене.

— Чуйте само — възхити се Роджър. — Гладка като мед. В сравнение с това цигулката на Джейкъб беше детска играчка.

— Щом казваш — рече Лийша.

Роджър се намръщи за момент, но после махна пренебрежително с лъка. Двата му останали пръста стояха разперени за равновесие и така лъкът пасваше на осакатената му ръка, като че ли беше част от нея, докато танцуваше по струните. Роджър даде на музиката да се излее от цигулката и да го понесе във вихъра си.

Усещаше медала на Арик, прилепнал удобно към голата му гръд под шарената туника. Вече не отключваше болезнени спомени. Вместо това тежестта на медала му вдъхваше увереност, беше начин да почете тези, които бяха умрели за него. Той се чувстваше по-силен, когато знаеше, че медалът е там.

Това не беше първият талисман, който Роджър носеше със себе си. Години наред бе пазил кукла от дърво и канап със златист кичур от главата на майстора си за коса. Тя бе стояла в таен джоб в пояса на шарените му панталони. Преди това беше кукла, завършена с кичур от червеникавата коса на майка му.

Но с този медальон Роджър усещаше как и Арик, и родителите му бдят над него, а той им говори чрез цигулката си. Той свиреше своята любов, самотата и съжалението си. Разказа им всичко, което не можеше в реалния живот.

Когато свърши, Лийша и останалите го гледаха втренчено с навлажнени очи, като че ли бяха омагьосани ядрони. Трябваха им няколко секунди, докато потръскат глави и се осъзнаят.

— Никога не съм чувала нещо толкова красиво — възкликна Уонда.

Гаред изсумтя, а Лийша извади кърпичка, за да избърше сълзите си.

Оттам нататък пътуването до Хралупата на Избавителя беше озвучено от музиката на Роджър, който спираше единствено, когато ръцете му притрябваха за нещо друго. Той знаеше, че се връщат при същите проблеми, които бяха оставили, но все пак херцогът и Гилдията на жонгльорите им бяха обещали помощ, а и медальонът на врата му му вдъхваше увереност, затова в него зрееше надеждата, че всичките им проблеми могат да се решат.

Оставаше им още ден, за да стигнат до Хралупата, ала ето че всичко се задръсти от бежанци, много от които бяха разпънали палатки и защитни кръгове точно на пътя. Лийша веднага позна, че са лактънци, защото бяха, общо взето, набити хора, ниски и кръглолики и изглеждаха по-скоро привикнали към палубата, отколкото към сушата.

— Какво се е случило? — попита Лийша първия срещнат — млада майка, която крачеше, за да успокои плачещото си дете.

Жената я погледна с празен, неразбиращ поглед и Лийша слезе от каручката. Тогава жената видя престилката й с джобове и сякаш й просветна.

— Моля ви — рече жената и й подаде пищящото бебе. — Мисля, че е болен.

Лийша го пое в ръце и прокара прецизните си пръсти по него, за да премери пулса и температурата му. След миг го хвана с една ръка и сложи в устата му кокалчето на пръста на другата си. Детето веднага утихна и засука енергично.

— Нищо му няма — отсече тя. — Просто усеща притеснението на майка си.

Жената видимо се успокои и въздъхна облекчено.

— Какво се е случило? — попита отново Лийша.

— Красианците — отвърна жената.

— Създателю, вече са нападнали Лактън? — попита Лийша.

Жената поклати глава.

— Разпрострели са се из райзънските селца, накарали са жените да се покрият, а мъжете са завлекли да се бият с демони. Избират си райзънски момичета за съпруги, както фермерите избират кое пиле да заколят, а момчетата водят в тренировъчни лагери, където ги учат да мразят собствените си семейства.

Лийша се намръщи.

— Селцата вече не са безопасно място — продължи жената. — Тези, които можеха, тръгнаха към същинския Лактън, а някои останаха да защитават домовете си, но останалите тръгнахме към Хралупата да търсим Избавителя. Нямаше го, но хората казват, че е отишъл в Анжие, затова и ние тръгваме нататък. Ха да видим дали той няма да оправи нещата.

— Всички така се надяваме — въздъхна Лийша, запазвайки съмненията си за себе си.

Върна й бебето и се качи отново в каручката.

— Трябва веднага да стигнем в Хралупата — каза тя на останалите и погледна Гаред.

— Освободете пътя! — гръмна лъвският рев на огромния дървар и хората се изпотрепаха, за да се дръпнат, докато той напредваше към тях с тежкия си кон. Палатки, одеяла и защити бяха вдигнати на мига. Лийша съжаляваше, че всичко това се налага, но каручката не можеше да излезе от пътя, а децата й се нуждаеха от нея.

Щом вече можеха да се придвижат между хилядите бежанци, четиримата препуснаха в галоп, но до залез все още бяха далеч от Хралупата. Само един мек поглед от Лийша бе достатъчен, за да накара Роджър да подхване цигулката, и те продължиха в мрака, като се водеха единствено от светлината на Лийшината светеща тояга, а музиката на Роджър им беше щит срещу ядроните.

Лийша виждаше демоните на ръба на светлината, които се люлееха в такт с музиката, докато бавно следваха Роджър хипнотизирани.

— По-добре щеше да е, ако нападаха — заяви Уонда. Държеше в готовност грамадния си лък, зареден със защитена стрела.

— Странно си е — съгласи се Гаред.

Към полунощ вече бяха стигнали до колибата на Лийша в покрайнините на Хралупата. Спряха само за малко, докато Лийша прибере най-ценното от товара им, преди да продължат в мрака към самото градче.

Ако преди им бе изглеждало пренаселено, то положението сега беше в пъти по-зле. Бежанците от Лактън бяха пристигнали по-подготвени, с палатки, защитни кръгове и покрити каручки с провизии, но се бяха изсипали по ръба на забраната от почти всички страни и така отнемаха от силата на магията й.

Лийша се обърна към Гаред и Уонда.

— Намерете останалите дървари и разчистете забраната. Всяка палатка или каручка на по-малко от три метра от великозащитата да се премести или ядроните ще закрачат по улиците.

Двамата кимнаха и тръгнаха.

Тя се обърна към Роджър.

— Намери Смит и Джона. Искам да свикаме съвета още тази нощ. Не ме интересува кой си е легнал.

Роджър кимна.

— Сигурно няма нужда да питам къде ще бъдеш ти.

Той скочи от каручката и вдигна качулката на защитеното си наметало, а тя обърна към лечебницата.

Джардир вдигна поглед, когато Абан докуцука до тронната зала.

— Днес ми изглеждаш почти пъргав, кхафите.

Абан се поклони.

— Пролетният въздух ми вдъхва сили, Шар’Дама Ка.

Ашан изсумтя от едната страна на Джардир. Джаян и Асъм не реагираха, тъй като се бяха научили да не се заяждат с Абан пред баща си.

— Какво знаеш за това място, наречено Хралупата на Избавителя? — попита Джардир, без да им обръща внимание.

— Търсите Защитения? — попита Абан.

Ашан се хвърли срещу търговеца и го сграбчи за врата.

— Откъде си чул това име, — настоя той. — Ако пак си подкупвал ний’даматите за информация, ще те…

— Ашан, достатъчно! — извика Джардир, докато Абан се гърчеше немощно, останал без дъх.

Дамаджият обаче не се подчини достатъчно бързо и Джардир без повече приказки го изрита отстрани. Ашан се строполи върху излъскания каменен под.

— Бихте ударили мен, вашия верен дамаджи, вместо свинеядеца кхафит? — попита изумено Ашан, щом успя да си поеме въздух.

— Ударих те, защото не се подчини на заповедта ми — поправи го Джардир и изгледа всички в залата. Алеверак и Маджи, Джаян и Асъм, Ашан, Хасик, даже и стражите на вратата. Погледът му избегна единствено Иневера, която се бе изтегнала в прозрачната си роба на легло от ярки копринени възглавници до трона му.

— Уморих се от тази игра и затова казвам пред всички ви — ще убия следващия, който посегне на друг в мое присъствие, без да съм му дал разрешение.

Абан тъкмо започна да се подсмихва, когато Джардир се врътна към него с гневно изражение.

— А ти, кхафите — изръмжа той, — следващия път, когато ми отговориш на въпроса с въпрос, ще ти извадя дясното око и ще те накарам да го изядеш.

Абан пребледня, а Джардир гневно закрачи обратно към трона си и седна тежко.

— Откъде разбра за онзи, когото наричат Защитения? На даматите им отне много време, докато изтръгнат името му от устата на чинския свещеник.

Абан поклати глава.

— Чините само за това говорят, Избавителю. Съмнявам се, че след разпитите сте научили нещо, което не сте могли да чуете и на улицата срещу няколко трохи хляб или добра дума.

Джардир се намръщи.

— И според разказите той се намира в градче, наречено Хралупата на Избавителя, нали? — Абан кимна.

— Какво знаеш за него?

— До преди година се е наричало Хралупата на дърваря — рече Абан — и е било малко село, подчинено на херцога на Анжие, което се е занимавало със сечене на дървета за дървесина и гориво. Непрактично е да се кара дърво през пустинята, така че не съм имал работа с тях, но познавам един човек, който може и да е там. Продава качествена хартия.

— Какво ни грее това? — сопна му се Ашан.

Абан сви рамене.

— Не зная, дамаджи.

— А какво си чувал за това място след промяната на името? — настоя Джардир.

— Защитения е дошъл при тях миналата година по време на ужасна чревна зараза, когато защитите им вече не са издържали — отвърна Абан. — Убил е стотици алагаи с голи ръце и е научил градчето да води алагай’шарак.

— Невъзможно — намеси се Джаян. — Чините са прекалено слаби и страхливи, за да се изправят в нощта.

— Може би не всички — предположи Абан. — Спомнете си Пар’чин.

Джардир му хвърли свиреп поглед.

— Никой не помни Пар’чин, кхафите — изръмжа той. — Добре ще е и ти да го забравиш.

Абан кимна и се поклони толкова ниско, колкото му позволи патерицата.

— Сам ще разбера — реши Джардир, — а ти идваш с мен.

Всички го погледнаха учудено.

— Хасик, намери Шанджат. Кажи му да свика Копията на Избавителя.

Това бе името, което беше приел отрядът на Джардир от Лабиринта, след като стана лична стража на Шар’Дама Ка. Копията на Избавителя бяха петдесет от най-изкусните дал’шаруми в Красия, водени от кай’шарума Шанджат.

Хасик се поклони и тръгна на мига.

— Мислите ли, че това е мъдро, Избавителю? — попита Ашан. — Не е безопасно да се отделяте от войската си на вражеска територия.

— Нищо не е безопасно на тоя свят за тези, които водят Шарак Ка — отвърна Джардир.

Той сложи ръка на рамото на Ашан.

— Но ако си загрижен, можеш да дойдеш с мен, приятелю.

Ашан се поклони дълбоко.

— Това е пълно безумие! — изръмжа Алеверак. — Хиляда от чинските слабаци биха преборили дори Копията на Избавителя.

Джаян изсумтя.

— Силно се съмнявам, старче.

Алеверак се обърна към Джардир, който кимна утвърдително. Старият дамаджи посегна към Джаян и в следващия момент момчето се озова по гръб на земята.

— Ще те убия за това, старче — изрева Джаян и бързо скочи на крака.

— Пробвай, момче — предизвика го Алеверак, застана в бойната стойка на шарусахк и го подкани с ръка. Джаян се озъби, но в последния момент погледна баща си.

Джардир се усмихна.

— Разбира се, опитай се да го убиеш.

По лицето на Джаян се изписа злокобна усмивка, но след секунда той пак се озова на пода, а Алеверак дърпаше ръката му, за да увеличи бавния натиск на петата си върху трахеята на Джаян.

— Достатъчно — отсече Джардир.

Алеверак веднага отпусна хватката и отстъпи. Джаян се изправи, кашляйки и потривайки гърлото си.

— Дори собствените ми синове трябва да уважават дамаджите, Джаян — предупреди го Джардир. — Ще постъпиш умно, ако занапред си държиш езика зад зъбите.

Той се обърна към Алеверак.

— Дамаджите ще управляват Изобилието на Еверам в мое отсъствие, а ти ще бъдеш начело на съвета.

Алеверак присви очи, несигурен дали да продължава да се противи. Накрая той се поклони дълбоко.

— Както заповяда Шар’Дама Ка. Кой ще представлява Каджи до завръщането на Дамаджи Ашан?

— Моят син, Дама Асукаджи — каза Ашан и кимна към младежа.

Асукаджи още не бе навършил осемнайсет, но беше достатъчно голям за бялата роба, което значеше, че е достатъчно голям и за черния тюрбан, стига да има силата да го задържи.

Джардир кимна.

— А ако Джаян се смири малко, той ще бъде Шарум Ка.

Всички погледи се извърнаха към Джаян, чието лице издаде изумлението му. След миг той сложи ръка и коляно на земята, може би за пръв път в живота си.

— Ще служа на съвета на дамаджите, разбира се.

Джардир кимна.

— Погрижете се по-малките племена да продължат да поробват чините, докато ме няма — каза той на Асукаджи и Алеверак. — Трябват ми нови воини за Шарак Ка, а не дърлещи се племена, които си крадат кладенците едно на друго.

Двамата се поклониха.

Иневера стана от леглото си със спокойно лице зад прозрачния воал.

— Бих искала да поговоря със съпруга си насаме — рече тя.

Ашан се поклони.

— Разбира се, Дамаджаха.

Той пришпори останалите вън от залата, всички освен Асъм, който остана.

— Тревожи ли те нещо, сине? — попита Джардир, когато всички си отидоха.

Асъм се поклони.

— Щом Джаян ще е Шарум Ка, докато теб те няма, тогава аз по право би трябвало да съм Андрах.

Иневера се разсмя. Асъм присви очи, но знаеше много добре, че не трябва да й се противопоставя.

— Това ще те постави над по-големия ти брат, сине мой — отвърна Джардир. — Никой баща не би допуснал подобно нещо с лека ръка. А и Шарум Ка се назначава. Андрах е титла, която трябва да се заслужи.

Асъм сви рамене.

— Свикай дамаджите. Ще ги убия всичките, щом се налага.

Джардир погледна сина си в очите и видя амбицията, както и свирепата му гордост, която наистина можеше да помогне на момчето, едва навършило осемнайсет, да спечели единайсет дуела, дори това да изискваше смъртта на някой от собствените му братя или тази на Асукаджи, който според слуховете му беше любовник. Въпреки че бялата роба на Асъм му забраняваше да държи оръжие, той беше далеч по-опасен от Джаян и дори Алеверак щеше да сглупи, ако не внимаваше с момчето.

Джардир се изпълни с гордост при вида на момчето. Вече мислеше, че вторият му син би бил по-добър наследник от Джаян, но не преди да се кали, а и Джаян никога не би дал на брат си да го задмине. Поне не и докато е жив.

— Докато съм жив, Красия няма да има нужда от Андрах — каза вместо това Джардир. — А Джаян само ще носи белия тюрбан, докато ме няма. Ти ще помагаш на Асукаджи да държи каджи под контрол.

Асъм отново понечи да каже нещо, но Иневера го прекъсна.

— Достатъчно — каза тя. — Въпросът е приключен. Остави ни.

Асъм се намръщи, но се поклони и си тръгна.

— Един ден от него би станал велик водач, стига да доживее дотогава — каза Джардир, когато вратата се затвори зад гърба на сина му.

— Аз често си мисля същото и за теб, съпруже — отвърна Иневера и се обърна с лице към него.

Думите го жегнаха, но Джардир не се възпротиви, тъй като знаеше, че няма смисъл, докато жена му не си е казала каквото й е на ума.

— Алеверак и Ашан бяха прави — започна Иневера. — Няма нужда да предвождаш лично експедицията.

— Не е ли задължение на Шар’Дама Ка да събира войски за Шарак Ка? — попита Джардир. — Всички казват, че тези чини вече водят Свещената война. Трябва да проуча въпроса.

— Можеше поне да изчакаш да хвърля заровете — каза Иневера.

Джардир се намръщи.

— Няма нужда да хвърляш заровете всеки път, щом изляза от двореца.

— А може и да има — отвърна Иневера. — Шарак Ка не е игра. Трябва да се възползваме от всяко преимущество, ако искаме да спечелим.

— Благоволението на Еверам е единственото преимущество, което ми трябва — настоя Джардир. — А ако той не…

Иневера вдигна филцовата си торбичка с алагай хора.

— Моля те, угоди ми.

Джардир въздъхна, но кимна. Двамата се оттеглиха в стаята отстрани на тронната зала, която Иневера бе взела за себе си. Както винаги, стаята беше покрита с разноцветни възглавници и дъхтеше на тамян. Джардир усети как пулсът му се ускори, защото тялото му бе свикнало да свързва миризмата със секса с Иневера. Дживах ка нямаше нищо против да го споделя, след като самата тя се почувстваше задоволена, но в апетита си тя беше почти като мъж и страничната спалня не рядко биваше използвана за тези й нужди, често докато дамаджите и съветниците на Джардир изчакваха отвън в тронната зала.

Иневера отиде да дръпне завесите и той се загледа в тялото й през прозрачните воали, които вече бяха единствените й одежди. Въпреки че беше на повече от четирийсет — тя не казваше колко точно, — тя определено беше най-красивата му жена, извивките й бяха обли и стегнати, а кожата гладка. Той се изкушаваше да я обладае още сега, но станеше ли въпрос за заровете, Иневера не позволяваше отклонения, а и той знаеше, че тя ще го отблъсква само докато не ги хвърли.

Двамата коленичиха върху копринените възглавници, оставяйки място за заровете да паднат свободно. Както винаги, Иневера се нуждаеше от кръвта му за магията и го резна със защитения си нож. Облиза острието до блясък и го върна в канията на колана си.

Притисна длан към раната, а после сложи заровете си в ръката си. Те засияха в мрака със свирепата си светлина, тя разтръска ръце и ги хвърли.

Демонските кости се разпиляха по пода и Иневера бързо ги огледа. Джардир бе разбрал, че начинът, по който падат, е също толкова важен, колкото символите, които показват, но знанията му свършваха дотук. Много пъти беше виждал съпругите му да се карат за смисъла на някое хвърляне, но никоя не смееше да постави под въпрос тълкуванията на Иневера.

Дамаджахата изсъска гневно, щом видя подредбата на заровете, и се обърна рязко към Джардир.

— Не можеш да отидеш — отсече тя.

Джардир се намръщи, отиде при прозореца и гневно сграбчи завесите.

— Не мога ли? — каза той и дръпна тежките завеси, изпълвайки стаята с ярка светлина. Иневера едва успя да прибере заровете си навреме.

— Аз съм Шар’Дама Ка — каза той. — Няма нещо, което да не мога да направя.

По лицето на Иневера припламна гняв, но изчезна след миг.

— Заровете предричат истинско бедствие, ако отидеш — предупреди го тя.

— Уморих се да слушам заровете ти — каза Джардир. — Особено след като винаги ти казват повече, отколкото смяташ, че съм достоен да чуя. Ще отида.

— Тогава и аз идвам с теб — рече Иневера.

Джардир поклати глава.

— Дума да не става. Ще останеш тук и ще пазиш синовете ни да не се избият един друг, докато ме няма.

Той отиде при нея и хвана рамото й със здрава ръка.

— Искам обаче да имам жена си още веднъж, преди да тръгна на север.

Иневера се извъртя и сякаш само докосна ръката му, но хватката му се отпусна на мига и съпругата му се отдръпна.

— Щом ще тръгваш сам, можеш да почакаш — каза тя и по лицето й се изписа жестока усмивка. — Ето ти още една причина да се върнеш жив.

Джардир се намръщи, но знаеше, че е най-добре да не упорства, въпреки че беше Шар’Дама Ка и неин съпруг.

Уонда отвори вратата на колибата на Лийша и пусна вътре Роджър и Гаред. Щом момичето бе чуло, че Защитения е наредил на Гаред да пази Роджър, тя беше настояла да направи същото и за Лийша и сега всяка нощ спеше в колибата на билкарката. Лийша бе започнала да й възлага домашна работа, опитвайки се да откаже момичето и да се отърве от задушаващото й присъствие, но Уонда бе изпълнявала задачите с радост и Лийша накрая трябваше да си признае, че е свикнала с постоянната компания.

— Дърварите сякоха и освободиха мястото за следващата великозащита — каза Роджър, когато седнаха на масата и взеха чайовете си. — Квадрат, километър и половина на дължина и ширина точно както поиска.

— Това е добре — рече Лийша. — Можем веднага да започнем да редим камъни, за да очертаем защитата.

— Мястото гъмжи от дървеняци — отбеляза Гаред. — Стотици. Като чуха звуците от сечта, пристигнаха като мухи на тор. Тря’а събера града и да ги избием, преди да почнем да строим.

Лийша погледна внимателно Гаред. Грамадният дървар все предлагаше да се бият, както показваха нащърбените и изкривени метални ръкавици на колана му. Но Лийша никога не бе наясно дали го прави заради любовта си към клането и магическия ток, или за доброто на града.

— Той е прав — добави Роджър, след като Лийша не каза нищо. — Когато защитата се активира, демоните ще бъдат изтласкани по периферията, ще станат още по-нагъсто и ще са готови да убият всеки, който стъпи дори за миг отвън. Просто трябва да ги унищожим на открито, вместо после да ги гоним между дърветата.

— Т’ва би напра’ил и Защитения — вметна Гаред.

— Защитения сам би избил половината даже — каза Лийша, — но той не е тук.

Гаред кимна.

— Затова ни е помощта ти. Ше ни тря’ат гърмящи пръчки и течен демоногън. В огромни количества.

— Разбирам — каза Лийша.

— Знам, че си заета — продължи Гаред. — Имаме си кой да ни го забърка, ама ни трябва рецептата.

— Искаш да ти дам тайната на огъня? — изсмя се гръмогласно Лийша. — По-скоро бих я отнесла в гроба!

— К’ва е разликата меж’у т’ва и защитената ми брадва? — попита Гаред. — Едното можеш да го повериш на хората, ама другото не, така ли?

— Разликата е, че твоята защитена брадва не експлодира и не нанася тотална разруха в радиус от петнайсет метра, ако я изпуснеш или оставиш на слънцето — обясни Лийша. — Моите чирачки ще извадят късмет, ако някой ден предам на тях тайната на огъня.

— Значи да построим бежанския град върху земя, бъкана с демони, така ли? — попита Гаред.

— Това е продължение на Хралупата, не е бежански град — поправи го Лийша, — и разбира се, че няма. Измислете план и ако е разумен, ще направя каквото трябва. Но — добави тя — аз ще бъда наблизо, за да съм сигурна, че никой тъпоглавец няма да подпали себе си и проклетата гора.

Гаред поклати глава.

— Не е безопасно. Ти тря’а си в лечебницата, в случай че някой пострада.

Лийша скръсти ръце.

— Тогава ще се биете без огнетиите.

Уонда също скръсти ръце.

— Гаред Кътър, докато съм наоколо, няма да позволя и демонски нокът да докосне госпожица Лийша, но и аз нямам никакво намерение да чакам в лечебницата.

— Ще очистим полето до седмица — каза Лийша. — Имаме достатъчно време, за да приготвим терена и да забъркаме химикалите. Кажи и на Бен. Защо пък да не оставим демоните да заредят малко стъкло, преди да им покажем слънцето.

И Гаред, и Роджър не изглеждаха очаровани от идеята, но Лийша знаеше, че не им остава друг избор, освен да кимнат и да се съгласят. Дори да не беше толкова умела, колкото херцогиня Арейн, която щеше да ги накара да мислят, че сами са й предложили да присъства на мястото на събитията, Лийша не се представи никак зле. Зачуди се дали и Бруна не е управлявала Хралупата по същия начин — от малката си колибка, без никой никога да разбере.

Петдесетте воини препускаха през земите върху черните си пустинни жребци, водени от Джардир и Ашан върху бели атове. Най-отзад се влачеше Абан, който поне ги виждаше, макар едвам-едвам, върху дългокраката си камила. На няколко пъти им се налагаше да спират, за да ги настигне. Гледаха да правят почивките край някой поток, за да напоят конете. Подобни места се срещаха често из зелените земи, но пустинните воини не спираха да им се удивляват.

— На Еверам брадата, тези пътища са ужасно каменисти — изхленчи Абан, когато най-накрая стигна до един от потоците. Буквално се свлече от седлото си и затърка грамадния си задник, стенейки.

— Не разбирам защо трябваше да водим кхафита, Избавителю — рече Ашан.

— Защото искам да има още някой освен теб и мен, който може да брои, без да си гледа пръстите — отвърна Джардир. — Абан забелязва неща, които не правят впечатление на другите, а аз трябва да видя всичко по зелените земи, ако искам да ги използвам пълноценно за Шарак Ка.

Абан продължи да се оплаква от всяка бабунка по пътя или от мразовития вятър, но на Джардир му беше лесно да игнорира безкрайната тирада. Толкова свободен не се беше чувствал от десетилетие насам, сякаш планина бе паднала от гърба му. При тази експедиция, която може би щеше да отнеме седмици, той беше отговорен единствено за Абан, Ашан и петдесетте корави дал’шаруми. Част от него искаше да продължи да язди вечно, надалеч от чинската политика, дамаджите и дама’тингите.

По пътя срещнаха неколцина зеленоземски бежанци, но те се разбягаха от пътя им, а и Джардир не виждаше смисъл да ги гони. Ходеха пеш и се страхуваха да пътуват през нощта, така че едва ли щяха да ги задминат и да предупредят Хралупата, а и никой от тях не би посмял да нападне Копията на Избавителя. Дори ядроните страняха от пътя им, защото Джардир не спираше след залез. За всеобщо учудване Абан някак си успяваше да поддържа темпото им през нощта. Той се наместваше с камилата си точно по средата между воините и до края на нощта търпеше техните насмешки и плюнки само заради убежището, което предоставяха.

В една такава нощ те стигнаха Хралупата. Надолу по пътя ехтяха крясъци, придружени от гръмотевични и ярки проблясвания.

Забавиха ход и Джардир навлезе в гората, за да проследи какофонията, а воините тръгнаха след него. В някакъв момент стигнаха до края на обширна площ, покрита с дънери, където чините водеха своя северен алагай’шарак.

В окопи пламтяха огромни огньове, които заедно с блясъците от защитите осветяваха сечището, като че ли беше ден. Земята беше осеяна с мъртви алагаи. Огньовете и защитите отпращаха ядроните към специални засади, където северняците чакаха с готовност да разсекат демоните на парчета.

— Подготвили са бойното си поле — учуди се Джардир.

Абан се огледа, намери подходящо място и върза камилата си. От дисагите си извади преносим кръг и го разпъна около двама им.

— Толкова много воини наоколо, а ти пак се криеш зад защитите като страхливец — отбеляза Джардир.

Абан сви рамене.

— Аз съм кхафит — каза той простичко.

Джардир изсумтя и се обърна, за да гледа битката на северняците.

За разлика от чините от Изобилието на Еверам, тези северняци бяха високи и с яки мускули. Най-едрият от тях не се биеше с копие и щит, а с огромни защитени брадви и кирки. Мъжете не отстъпваха по размери на дървесните демони и ги сечаха като стволове.

Северняците се биеха умело, но към тях се спуснаха стотици демони. Изглеждаше, сякаш чините ще бъдат разгромени, ала те мигновено се разделиха и освободиха място на стрелците, които очистиха полето.

Джардир зяпна, като видя стрелците, които носеха така обичаните от северните жени дълги рокли с дълбоки деколтета, оставящи лицата им открити като на проститутки.

— Жените им участват в алагай’шарак? — попита Ашан вцепенено.

Джардир се вгледа по-внимателно и забеляза, че дори в ръкопашния бой участваха жени.

А там имаше и един гигант дори за техните стандарти, който повеждаше всяка атака с вик, отекващ на километри оттук. С една ръка въртеше грамадна двойна брадва, сякаш беше някакво секирче, а с другата размахваше мачете, като че ли бе джобно ножче.

Дървесен демон с над двуметров ръст прасна един от северняците, който падна на коляно, и в този момент гигантът събори ядрона, преди да успее да нанесе смъртоносен удар. Когато се претърколи обаче, изпусна оръжията си, но това въобще не помогна на алагая, който се хвърли срещу грамадата. Великанът спря демона само с една ръка, сграбчи го, а с другата му вкара юмрук, който проблесна магически и запрати тварта на кълбо във въздуха. Джардир забеляза, че непознатият носеше тежки метални ръкавици с изковани защити.

Великанът не остави дървесния демон да се освести, а се стовари отгоре му и го заудря с юмруци по главата, докато сам не се покри със сукървица. Демонът вече не мърдаше. Грамадата изрева в нощта и със своята жълта коса и брада заприлича досущ на лъв, застанал върху плячката си.

Към него тръгна друг демон, но пътя му препречи слабо момче с яркочервена коса и бяла кожа, облечено като кхафит с разноцветни дрехи, и извади някакъв инструмент. Чу се ужасно скрибуцане, алагаят запищя от болка и обхвана главата си. Шумът продължи и като че ли демонът побягна от ужас и попадна право под брадвата на друг чин, който пък само това чакаше.

— На Еверам брадата — прошепна Абан.

— Каква магия притежава този? — попита Ашан.

— Трябва да разберем — рече Джардир.

— Позволи ми да убия гиганта и да ти доведа момчето, Избавителю — примоли се Хасик, а очите му заблестяха зловещо, както винаги преди битка.

— Нищо няма да правиш — сряза го Джардир. — Тук сме, за да се учим, не да се бием.

Усети, че воините му не харесаха отговора, но това не го впечатли, защото други две фигури привлякоха вниманието му. Едната определено беше на жена, която не носеше оръжие, а малка кошница. Другата беше доста по-едра и облечена като мъж, но носеше лък като северните жени. По лицето й имаше белези от демон.

И двете бяха наметнати с фини пелерини, извезани със стотици защити, и бродеха по бойното поле. Демоните не ги закачаха, а северняците спазваха уважителна дистанция.

— Алагаите не ги виждат, сякаш двете са сложили Наметалото на Каджи — отбеляза Ашан.

Демон разпори гърдите на един от северняците, той изкрещя и падна, изпускайки брадвата си. Жените с наметалата изтичаха до човека, като по-високата уцели демона с лъка си, а по-слабата коленичи до пострадалия. Свали качулката си и Джардир видя лицето й.

Тя беше по-красива дори от Иневера, с млечнобяла кожа в рязък контраст с косата й, черна като бронята на каменен демон.

Жената разкъса ризата на ранения и обгрижи раната му, докато стражарката й я пазеше, като стреляше по всеки алагай, дръзнал да приближи.

— Да не би да е някаква северна дама’тинга? — зачуди се Джардир на глас.

— По-скоро е дивашката й пародия — подигра се Ашан.

След миг красивата жена нареди нещо на стражарката си, която преметна лък през рамо и вдигна пострадалия. Пътя им препречиха няколко алагаи, но северната дама’тинга бръкна в кесията си и извади някакъв предмет. В ръката й пламна огън, тя замахна и го метна. Експлозията очисти пътя им от алагаите, които изпопадаха на земята, без да помръднат повече.

— Може и да са диваци — каза Джардир, — но тези северняци съвсем не са немощни.

— Мъжете им трябва да са по-големи страхливци и от кхафитите, щом разчитат жени да ги спасяват — намеси се Шанджат. — Бих предпочел да умра на бойното поле.

— Не — рече Джардир, — ние сме страхливците, задето се крием в сенките, докато чините водят алагай’шарак.

— Те са ни врагове — отбеляза Ашан.

Джардир го погледна и поклати глава.

— Може би през деня, но в нощта всички хора са братя.

Той загърна лицето си, вдигна копие и с боен вик се впусна в битката.

Стъписаните му хора се поколебаха, ала и те изреваха и го последваха.

— Красианци! — извика Меръм, съпругата на касапина.

Роджър вдигна изненадан поглед и разбра, че е права. Десетки красиански воини в черни одежди се спускаха към сечището, размахвайки копия и надавайки бойни възгласи. Кръвта му се смрази, а лъкът се плъзна от цигулката му.

В този миг едва не го уби демон, но Гаред отряза замахващата ръка с мачетето си.

— Не изпускайте демоните от очи! — изгърмя Гаред така, че да го чуят всички дървари. — Няма да се опрем на красианците, ако оставим на демоните да им свършат цялата работа!

Съвсем скоро обаче стана ясно, че красианците нямат никакво намерение да нападат хралупарите. Водени от мъж с бял тюрбан и защитено копие, което сякаш цялото беше от излъскано сребро, те се нахвърлиха върху дървесните демони като глутница вълци на кокошарник и започнаха да ги избиват умело и ефективно.

Предводителят им нагазваше съвсем сам насред шайки демони, но смелостта му имаше покритие, защото ги умъртвяваше с лекотата на Защитения — копието му се размазваше пред погледа, а движенията му бяха нечовешки бързи.

Останалите воини сключиха щитове и започнаха да косят демоните като летен ечемик. Една от групите бе предвождана от мъж в чисто бели одежди, който се отличаваше на фона на воините в черно. Човекът с белите дрехи не носеше оръжия, но крачеше уверено през бойното поле. Срещу него се хвърли дървесен демон, обаче той стъпи встрани, спъна ядрона и го изблъска в копието на един от воините си.

Друг демон го нападна, но мъжът в бяло извъртя тялото си наляво, после надясно, без дори да помръдне крака, и с лекота избегна ноктите на демона. При третото замахване от страна на ядрона човекът хвана китката му и я изви, като по този начин обърна силата на нападението срещу демона и го преметна по гръб. В следващия миг друг воин прободе небрежно ядрона.

Роджър и останалите си бяха представяли, че разчистването ще продължи цяла нощ. Затова бяха подготвили резервни бойци, които да се намесят при нужда, и огромно количество от огнетиите на Лийша.

С помощта на красианците битката приключи за броени минути.

След като падна и последният демон, красианци и зеленоземци замръзнаха по местата си и впериха потресени погледи едни в други. Никой не пусна оръжието си, тъй като не бяха сигурни дали битката е приключила, но никой не смееше да направи първата крачка, преди да се произнесат водачите им.

— Чините ни гледат само с по едно око — каза Джардир на Ашан.

Ашан кимна.

— Другото им е насочено към гиганта и червенокосото кхафитче, което накара алагаите да избягат от ужас.

— Но и те не помръдват като всички останали — отбеляза Джардир.

— Значи не са истинските водачи — предположи Ашан. — Кай’шаруми или там както ги наричат неверниците. Гигантът може дори да им е Шарум Ка.

— И все пак мъже, достойни за уважение — рече Джардир. — Ела.

Той отиде при двамата и пъхна копието в сбруята на рамото си, след което вдигна ръце, за да покаже, че не им мисли злото. Когато застана пред мъжете, той се поклони учтиво.

— Аз съм Ахман, син на Хошкамин от рода на Джардир, син на Каджи — каза той на идеален тесански и видя как очите им светнаха, щом разпознаха езика си. — Това е Дамаджи Ашан.

Той посочи Ашан, който повтори лекия поклон на водача си.

— За мен е чест — поздрави Ашан.

Двамата зеленоземци се спогледаха странно. Накрая червенокосото момче сви рамене и гигантът се отпусна. Джардир с изненада установи, че момчето ръководи.

— Роджър, син на Джесъм от странноприемниците на Речен мост — отвърна червенокосото момче и отметна назад шарената си пелерина. Единия си крак изнесе напред, а другия назад и се снижи за някакъв зеленоземски поклон.

— Гаред Кътър — каза гигантът. — Ъъ… син на Стийв.

Той постъпи още по-неумело, като пристъпи напред и подаде ръката си толкова бързо, че Джардир едва не го хвана за китката и не му счупи ръката. Чак в последния момент разбра, че грамадата иска просто да си стиснат ръцете. Великанът стисна силно, очевидно за да покаже мъжество по своя примитивен начин, и Джардир отвърна на натиска, докато и двамата не усетиха кокалите им да се търкат един в друг. Гигантът му кимна още веднъж в знак на уважение, щом си пуснаха ръцете.

— Шар’Дама Ка, идват още чини — каза Ашан на красиански. — Един от еретическите им свещеници и дивашката лечителка.

— Нямам никакво желание да предизвиквам тези хора, Ашан — предупреди го Джардир. — Независимо дали са еретици, или не, ние ще им покажем уважение, достойно за дама и дама’тинга.

— Да измия ли също така краката на кхафитите им, а? — попита Ашан с отвращение.

— Ако ти наредя — отвърна Джардир и се поклони дълбоко на новодошлите.

Червенокосото момче се намеси, за да улесни запознанствата. Джардир размени поклони със свещеника и на мига забрави името му, след което се обърна към жената.

— Госпожица Лийша Пейпър — представи я Роджър. — Билкарка от Хралупата на Избавителя.

Лийша разпери поли и направи нисък реверанс, а на Джардир му се стори невъзможно да откъсне очи от деколтето й, докато тя не се изправи. Жената го погледна смело право в очите и той с изумление откри, че нейните са сини като небето.

Без да мисли, Джардир пое ръката й и я целуна. Осъзнаваше, че е дръзко от негова страна, особено след като се намира сред непознати, но хората казваха, че дръзките имат благословията на Еверам. Лийша ахна пред този жест и бледите й бузи поруменяха. В този момент тя стана още по-красива, ако това въобще беше възможно.

— Благодаря ви за помощта — каза Лийша и кимна към стотиците алагайски трупове из сечището.

— Всички хора са братя в нощта — каза Джардир и се поклони. — Трябва да бъдем единни.

Лийша кимна.

— А през деня?

— Изглежда северните жени не спират само с боя — промърмори Ашан на красиански.

Джардир се усмихна.

— Вярвам, че всички хора трябва да се обединят.

Лийша присви очи.

— Но ако вие застанете начело?

Джардир усети как Ашан и зеленоземците се напрегнаха. Сякаш никой друг нямаше значение. Само те двамата щяха да определят дали демонската сукървица няма да се покрие скоро с червена човешка кръв.

Но това не плашеше Джардир, понеже усещаше, че тази среща отдавна е била предопределена. Той разпери безпомощно ръце.

— Може би един ден, ако това е волята на Еверам.

Той отново се поклони.

Крайчето на устата на Лийша се изви в лека усмивка.

— Поне сте искрен. Може би е за добро, че нощта едва сега започва. Бихте ли желали с вашите съветници да се присъедините към нас на по чаша чай?

— За нас ще бъде чест — отвърна Джардир. — Ще бъде ли удобно воините ми да си устроят лагер в това сечище, докато чакат?

— В отсрещния край — каза Лийша. — От тази страна имаме още работа.

Джардир я погледна учудено, но после забеляза зеленоземците, дошли след края на битката. Бяха по-дребни и по-слаби от воините с брадвите. Започнаха да събират от бойното поле лъщящи предмети.

— Какво правят? — попита той, по-скоро за да чуе отново гласа й, отколкото от желание да разбере с какво се занимават северните кхафити.

Лийша погледна настрани, после се наведе и вдигна стъклено шише със запушалка, което подаде на Джардир.

— Строшете го с тъпия край на копието си — каза тя.

Джардир свъси вежди, защото не виждаше смисъл да унищожава нещо толкова красиво. Или това бе някакъв ритуал за сприятеляване. Той извади Копието на Каджи и изпълни молбата й, но краят на копието отскочи с остър звън от бутилката, която остана непокътната.

— На Еверам брадата — промърмори си Джардир. Още няколко пъти опита да строши бутилката, но без успех. — Невероятно.

— Защитено стъкло — поясни Лийша, взе бутилката отново и му я подаде.

— Щедър подарък — отбеляза Ашан на красиански. — Поне проявяват уважение.

Джардир кимна.

— Народите ни биха могли да научат много един от друг, стига да пазехме мира и през деня, както през нощта — каза Лийша.

— Съгласен съм — отвърна Джардир, без да сваля очи от нейните. — Нека обсъдим и това на по чаша чай.

— Видя ли му короната? — попита Лийша.

Роджър кимна.

— И металното копие. За него говореха Марик и Защитения.

— Очевидно — рече Лийша. — Имах предвид самата корона. Защитения си е татуирал на челото същите защити.

— Така ли? — попита Роджър с почуда.

Лийша кимна и каза със снижен глас, така че само той да чуе:

— Не мисля, че Арлен ни каза всичко, което знае за този човек.

— Не мога да повярвам, че го поканихте на чай — намеси се Уонда.

— По-добре да му бях плюла в окото ли? — попита Лийша.

Уонда кимна.

— Или да ме бяхте оставили да го застрелям. Избил е половината Райзън и е наредил на хората си да насилват всяка цъфнала девойка в херцогството!

Уонда спря на място и се наведе към Лийша.

— Ще го упоите, нали? — попита тя с блеснали очи. — Ще го затворите, него и хората му?

— Нищо подобно няма да правя — каза Лийша. — За човека сме чували само клюки. Знаем единствено, че той и воините му ни помогнаха да преборим двеста дървесни демона. Приемаме го като наш гост, докато сам не покаже, че заслужава друго отношение.

— А и ако отвлечем техния Избавител, красианската армия ще изравни Хралупата със земята — допълни Роджър.

— Да, и това е така — съгласи се Лийша. — Помоли Смит да опразни салона си и свикай градския съвет. Нека всеки сам да види и осъди този човек, набеден за пустинен демон.

— Представях си го по съвсем различен начин — призна пастир Джона.

— Не’къв учтив е — съгласи се Гаред. — Превзет такъв, като ония слуги в двореца на херцога.

— Наричат се обноски, Гаред — каза Лийша. — Няма да е зле с останалите да се поучите от него.

— Той има право — намеси се Роджър. — Очаквах чудовище, а не някакъв благородник, който да ми се усмихва през намазнената си брада.

— Да, знам — рече Лийша. — Определено не съм очаквала да е толкова красив.

Джона, Роджър и Гаред спряха намясто. Лийша направи още няколко крачки, преди да се усети, че не вървят с нея. Тя се обърна и видя, че мъжете я гледат втрещено. Дори Уонда изглеждаше учудена.

— Какво? — попита Лийша.

— Просто ще се направим, че не сме те чули — заяви Роджър след миг.

Той продължи да върви и останалите го последваха. Лийша поклати глава и тръгна след тях.

— Тези зеленоземци са по-зле, отколкото си мислехме — каза Ашан на път към останалите воини. — Не мога да повярвам, че изпълняват заповедите на жена!

— Ама каква жена! — възкликна Джардир. — Властна и екзотична, че и красива като зората.

— Облича се като проститутка — отбеляза Ашан. — Трябваше да я убиете само защото дръзна да ви погледне в очите.

Джардир изсъска и махна с ръка.

— Не можеш да убиеш една дама’тинга.

— Простете ми, Шар’Дама Ка, но тя не е дама’тинга — каза Ашан. — Тя е неверница. Всичките зеленоземци са езичници, молят се на фалшив бог.

Джардир поклати глава.

— Следват Еверам, независимо дали го знаят, или не. В Евджаха има само два божествени закона: кланяй се пред един бог и танцувай алагай’шарак. Иначе всяко племе има право да следва своите си обичаи. Може би тези зеленоземци не са чак толкова по-различни от нас. Може просто обичаите им да ни се струват чужди.

Ашан отвори уста, за да възрази, но Джардир ясно му даде да разбере с един поглед, че разговорът е приключил. Ашан тракна челюст и се поклони.

— Разбира се, щом Шар’Дама Ка казва така, значи е вярно.

— Иди да кажеш на дал’шарумите да устроят лагер — нареди Джардир. — Ти, Хасик, Шанджат и Абан ще дойдете с мен на събирането им.

— Ще доведем кхафита? — Ашан се намръщи. — Той не е достоен да пие чай сред истински мъже.

— Той говори езика им по-добре от теб, приятелю — обясни Джардир, — а Хасик и Шанджат не могат две думи да кажат на зеленоземски. Това е причината да го взема. На срещата ще ни бъде от полза.

Когато красианците пристигнаха, сякаш целият град се бе събрал около „Хана на Смит“. Лийша допускаше вътре само членовете на градския съвет и съпрузите им, но заедно с малката войска от децата и внуците на Смит, които подреждаха и сервираха, те бяха в пъти повече от красианците.

Тълпата забоботи злокобно, когато Джардир премина за към хана.

— Вървете си при пясъка! — извика някой и мнозина засумтяха в знак на съгласие.

Красианците не издадоха по никакъв начин дали са се подразнили от коментара. Крачеха през тълпата с гордо вдигнати глави, без да се страхуват. Само един от тях, закръглен мъж в пъстроцветни одежди, който се подпираше на патерица, гледаше предпазливо хралупарите. Лийша стоеше до вратата, готова да се намеси, в случай че тълпата се развилнее.

— Права си, той е много красив — прошепна й Илона.

Лийша се обърна изненадано към нея.

— Кой ти каза за това? — Илона само се усмихна.

— Добре дошли — приветства ги Лийша, когато Джардир стигна до вратата.

С майка й направиха еднакви реверанси. Джардир погледна Илона, после се обърна към Лийша. Достатъчно си приличаха, че да е очевидна роднинската им връзка.

— Това е вашата… сестра?

— Майка ми, Илона — каза Лийша с досада, а майка й се изкикоти и позволи на Джардир да целуне ръката й.

— И баща ми, Ърнал — кимна тя към баща си.

Джардир му се поклони.

— Позволете ми да ви представя съветниците си — каза Джардир и посочи мъжете зад себе си. — Вече познавате Дамаджи Ашан. А това са кай’шарумът Шанджат и моята охрана, дал’шарумът Хасик.

Мъжете се поклониха при представянето им. Джардир не си направи труда да представи петия член на свитата си, а продължи покрай редицата на посрещачите със своите хора и размени поклони и представяния с всички.

Петият не беше като останалите. Те бяха жилести, той беше дебел. Те се обличаха в тъмни цветове, а той в ярки като жонгльор. Те бяха здрави и силни, а той се подпираше с цялата си тежест на патерица, като че ли без нея щеше да падне.

Щом влезе, Лийша отвори уста, за да го поздрави, но очите му я подминаха и той се поклони на баща й.

— За мен е удоволствие най-накрая да се запозная с вас, Ърнал Пейпър.

Ърни го погледна учудено.

— Познаваме ли се?

— Абан ам’Хаман ам’Каджи — представи се красианецът.

— Аз… ви продавах хартия — запъна се Ърни за момент. — Ах, последната ви поръчка даже още стои в магазина. Очаквах заплащане, но вестоносците спряха да идват от Райзън.

— Шестстотин листа от модела с цветята на дъщеря ви, ако не се лъжа — каза Абан.

— Нощите да ме вземат, това сте били вие!? — възкликна Лийша. — Знаете ли колко много часове се мъчих над тези листове само за да останат в сушилника като… като тор!

Джардир дойде на мига, като прекъсна запознаването си със Смит, сякаш нямаше никакво значение.

— Какво си казал, за да обидиш нашия домакин, кхафите? — поиска да узнае той.

Абан се поклони, колкото му позволи патерицата.

— Изглежда, дължа на баща й пари, Избавителю, за хартия, която са направили с баща й преди години, но така и не стигна до мен, защото затворихме границите си.

Джардир изръмжа и го удари свирепо с опакото на ръката си, поваляйки го на земята.

— Тройно да му платиш дължимото, и то веднага!

Абан извика, щом падна на пода, и заплю кръв.

Лийша изблъска Джардир, изтича при Абан и коленичи до него. Той се опита да се измъкне, но тя хвана здраво главата му и го прегледа. Устната му беше разцепена, но нямаше нужда от шиене.

Лийша бързо се изправи и изгледа ядно Джардир.

— Какво, по ядроните, ви става?!

По лицето на Джардир се изписа потрес, сякаш на Лийша току-що й бяха поникнали рога.

— Той е просто един кхафит — обясни той. — Слабак без никаква чест.

— Не ме интересува какъв е! — сопна му се Лийша и застана гневно пред Джардир, почти допряла нос в неговия, а очите й пламтяха като син огън. — Той е гост под нашия покрив, какъвто сте и вие, и ако искате да останете такъв, ще си гледате проклетите обноски и ще си запазите ръцете за себе си!

Джардир остана там, зашеметен също толкова, колкото и съветниците му. Всичките се обърнаха към водача си, за да им даде знак за действие. Воините свиваха пръсти, сякаш се готвеха да посегнат към късите копия, преметнати на гърбовете им, а Лийша я сърбяха ръцете да бръкне в един от джобовете на престилката си за шепа ослепяващ прах, в случай че нападнеха.

Но Джардир отмести поглед, отстъпи и се поклони дълбоко.

— Вие сте права, разбира се. Извинете ме, че проявих насилие под вашия покрив.

Той се обърна към Абан.

— Ще платя тройно повече, отколкото той ви дължи за хартията — каза той на всеослушание и се обърна към Лийша. — Всичко, което е толкова ценно за госпожица Лийша, трябва да е истинско съкровище.

Абан притисна чело в пода и се подпря на патерицата, за да се изправи. Ърни изтича да му помогне, макар че дребният човечец не можа да направи почти нищо, за да помести телесата на търговеца.

Джардир се обърна и се ухили на Лийша, грейнал от гордост, сякаш наистина вярваше, че може да я впечатли с богатството си дори повече, отколкото с агресията.

— Колкото и да е красив, той е един надут задник — промърмори Лийша на Роджър.

— Вероятно да — съгласи се той, — но е задник, който може да смачка Хралупата като хлебарка, ако пожелае.

Лийша се навъси.

— Аз не бих се обзаложила.

— Северните жени носят стомана в себе си — рече Хасик на красиански, когато ги отведоха до една от високите зеленоземски маси и твърдите й пейки.

— И нашите са така — отвърна Джардир, — просто я крият под робите си.

Всичките се засмяха, дори и Абан, и никой не отрече.

Деца сервираха чая и чиниите с твърди бисквити. Северният свещеник прочисти гърлото си и всички погледи се обърнаха към него. Ашан се взираше в пастира като граблива птица в гризач. Зеленоземският свещеник пребледня от погледа на дамата, но продължи.

— Наш обичай е да кажем молитва, преди да ядем — каза той.

Илона изсумтя и Джона я изгледа гневно. Джардир пренебрегна жената, макар че бе потресен от грубостта й.

— Такъв е и нашият обичай, пастире — рече той и се поклони. — Трябва да благодарим на Еверам за всяко нещо.

Устната на Джона трепна при името, с което Джардир нарече Създателя, но кимна, тъй като до голяма степен беше съгласен.

— Създателю — започна напевно Джона, хванал чаената си чаша с две ръце, като че ли беше дар, — благодарим ти за трапезата, символ на живота и плодородието, с което ни даряваш. Молим се да имаме силата да ти служим по-добре и те молим за благословията ти, за нас и за онези, които тази нощ не се радват на такава маса.

— Чак пък такова плодородие не е било тая година — измъмри Илона, взе една от курабиите и сбърчи нос от отвращение.

Изведнъж жената се стресна и по злобния начин, по който тя изгледа Лийша, Джардир разбра, че дъщеря й я бе ритнала под масата.

— Съжалявам, че не можем да ви предложим по-добра храна — извини се Лийша, когато Джардир я погледна, — но градчето трудно понесе опустошенията от войната, след като поехме хиляди бежанци, загубили без нужда домовете си, както и много от близките си.

— Без нужда? — прошепна Ашан на красиански. — Обиждат вас и свещения ви път, Избавителю!

— Не! — просъска Абан. — Предизвиква ви. Внимавайте какво ще отговорите.

Ашан му хвърли свиреп поглед.

— Мълчете и двамата! — изсъска Джардир.

Извърна се от Лийша и майка й и кимна на пастира.

— Вашата молитва над хляба много прилича на нашата — каза той. — В Красия ние се молим дори над празна паница, защото с волята на Еверам тя може да калява по начини, по които пълната не може.

Той отново погледна Лийша.

— Разбрах, че градчето ви само допреди година е било малко и не се е различавало много от всички останали — каза той. — Но сега сте големи и могъщи. По улиците ви не виждам гладуващи. Нямате просяци, ридаещи или сакати, а само горди хора, които се изправят срещу нощта и избиват стотици демони. Моето идване като стомана е калило градчето ви и го е направило по-силно.

— Не си го калил ти — сопна се Гаред. — Защитения го направи, докато ти още си си седял в пустинята и си ял пясък!

Хасик се напрегна. Джардир се съмняваше, че е разбрал напълно думите на зеленоземеца, но тонът на гиганта беше еднозначен. Джардир махна с ръка към Хасик, за да го укроти.

— Бих искал да узная повече за този Защитен — каза Джардир. — Чувал съм много за него в Изобилието на Еверам, но нищо от хора, които наистина са го виждали.

— Той е Избавителя, само това ти трябва да знаеш — изръмжа Гаред. — Върна ни магията, която сме загубили преди толкоз много години.

— Бойните защити, с които се борите с алагаите — предположи Джардир.

Гаред кимна.

— Може ли да видя оръжие, което той е защитил? — попита Джардир.

Гаред се поколеба и стрелна поглед към Лийша. Джардир инстинктивно последва взора му и сините й очи като спокойна вода отново заплашваха да го удавят в тайните си дълбини. Тя се усмихна и по него премина тръпка.

— Ще ви покажем — отвърна Лийша и се усмихна сдържано, — ако вие ни покажете някое от вашите. Може би вашето копие?

Дори Абан ахна от нейното безочие, но Джардир само се усмихна. Той посегна към копието си, а Ашан сграбчи ръката му.

— Избавителю, недей! — изсъска той. — Ръцете на чините не са достойни за копието на Каджи!

— Това вече не е копието на Каджи, Ашан — каза Джардир на красиански. — Това е Копието на Ахман и аз ще правя с него, каквото си искам. Не за пръв път го докосват чински ръце, а силата му си е налице.

— Ами ако го откраднат? — попита Хасик.

Джардир го погледна с хладни очи.

— Опитат ли, ще избием всички мъже, жени и деца в това градче и ще го сринем със земята.

Щом въпросът беше приключен, той вдигна копието хоризонтално пред себе си. В отговор Гаред посегна към колана си и извади дълго острие. Хасик и Шанджат застанаха нащрек, готови да нападнат, но гигантът обърна оръжието и го подаде на Джардир с дръжката напред. Размениха си оръжията едновременно.

Изведнъж изчезнаха всякакви обноски и преструвки, щом тези, които разбираха от защити, се втурнаха да разглеждат оръжията.

Джардир обърна дългия нож, за да хване светлината, която премина на лъскави вълни по сложните защити, издълбани по повърхността му. Веднага видя, че повечето защити бяха същите, каквито използваха и неговите хора, за да защитят оръжията си — символи, взети от Копието на Каджи, на което бяха изписани почти всички съществуващи бойни защити.

Но символите не бяха изписани само за да вършат работа, като тези по примитивните копия на дал’шарумите. В тях бе вложено художествено майсторство, каквото Джардир бе виждал само в изработката на Копието на Каджи. По това оръжие също се лееха в хармония стотици защити, които изплитаха мрежа с невероятна сила, а мрежата бе толкова красива за човешкото око, колкото ужасяваща за алагайското.

— Истинска прелест — прошепна Джардир.

— Безценно е — допълни Абан.

— Възможно ли е този Защитен да е откраднал символите от Анокх Слънце? — зачуди се Ашан.

— Смешна мисъл — сряза го Джардир. — Никой не е стъпвал там от хиляда години, освен…

Той погледна хората си и всички погледи се озариха от една и съща мисъл.

— Не — каза накрая Джардир. — Не, той е мъртъв.

— Разбира се, няма как да не е — поде Ашан след кратка пауза и всички закимаха.

Вдигнаха очи и видяха Лийша и баща й, който си бе сложил очилата, да разглеждат Копието на Каджи прекалено внимателно. Вече бе стояло достатъчно дълго в ръцете им, за да оценят великолепието му, а Джардир не виждаше причина да разкрива все още всичките му тайни.

— Тези защити са силни — каза той и подаде ножа на Гаред с дръжката напред.

След това погледна настоятелно към копието и зеленоземците му го върнаха с неохота. Изпълненият с копнеж поглед на Лийша, докато подаваше обратно оръжието, накара Джардир да се почувства удовлетворен. Тя жадуваше за тайните, изписани по повърхността му.

— Къде е този Защитен? — обърна се Джардир към Гаред, след като копието се върна обратно на сигурно на рамото му. — Много бих искал да се срещна с него.

— Той идва и си отива — намеси се Лийша, преди Гаред да успее да отговори.

Джардир й кимна.

— Той ли ви даде това чудодейно наметало? То е като самата Роба на Каджи, с която човек минава покрай алагаите, без дори да го забележат.

Бузите на Лийша поруменяха и Джардир разбра, че по някакъв начин й е направил комплимент.

— Сама направих Непрозримите наметала — призна тя. — Измених няколко защити за объркване и зрение, както и една лека забрана, така че никой ядрон, бил той голям или малък, да не може да види онзи, който ги носи.

— Невероятно — възкликна Джардир. — Сигурно Еверам ви шепне на ухото, щом изменяте защити, и то за да направите нещо толкова красиво и мощно.

Лийша погледна надолу към наметалото си, с което си играеше разсеяно. Накрая тя цъкна, изправи се и отвори сребърната закопчалка на врата си.

— Вземете го — каза тя и подаде наметалото на Джардир.

— Да не си полудяла?! — извика Илона и понечи да й препречи пътя, както Ашан бе направил преди малко с Джардир.

— Наметалото върши работа само срещу демони — каза тя не само на Джардир, но и на майка си. — Вземете го, за да си спомняте кой е истинският ви враг дори след като слънцето изгрее на сутринта.

Тя издърпа ръката си от хватката на Илона и подаде мантията на Джардир.

Джардир сложи длани на масата и се поклони.

— Подаръкът е прекалено щедър, а аз нямам какво да ви дам в замяна. Евераме, не мога да приема.

— Единственото, което искам, е да си спомняте това — рече Лийша.

Джардир отново се поклони и взе чудното наметало, без да вярва на очите си. Ако символите по оръжието на онзи така наречен Защитен бяха хармония, тези по Непрозримото наметало на Лийша бяха истинска симфония. Той сгъна мантията внимателно и я прибра в робата си, преди той самия или някой от съветниците му да се впусне да разучава подаръка до безкрай.

— Благодаря ви, госпожице Лийша, дъщеря на Ърни, билкарка от Хралупата на Избавителя — каза той и отново се поклони. — Правите ми огромна чест с този подарък.

Лийша се усмихна и се върна на мястото си. Изведнъж зеленоземците си зашепнаха един на друг, правейки се, че си сърбат чая. Джардир ги остави да си говорят и се обърна към Абан.

— Кажи ми за червенокосото момче, което се облича като кхафит — нареди му той.

Абан се поклони.

— Зеленоземците наричат такива като него жонгльори, Избавителю. Пътешестват, разказват истории и свирят. Обличат се в ярки цветове, за да ги разпознават. Професията им се почита, а тези, които я практикуват, често биват ценени високо като вдъхновители.

Джардир кимна, все още смилайки информацията.

— Музиката му влияеше на алагаите. Направляваше ги. Кажи ми повече за това.

Абан сви рамене.

— В историите за Защитения се споменава момче, което омайва алагаите с вълшебството си, но не знам нищо за тази сила. Предполагам, че не е често срещана.

Роджър с неудобство забеляза потайните красиански погледи, насочени към него. Ясно беше, че го обсъждат, и макар обученото му ухо вече да бе започнало да различава звуците и строежа на учудващо мелодичния им език, все още не го разбираше.

Красианците едновременно го ужасяваха и привличаха, почти като Защитения. Роджър не беше само цигулар, но и разказвач, и макар да беше измислил много истории за Красия, досега не бе срещал никого от тази страна. В ума му се стрелкаха хиляди въпроси, но се оплитаха веднага щом стигнеха езика му, защото пред него не бяха екзотичните принцове от разказите му. Вече беше посетил Райзън и бе видял делата им. Колкото и културни да бяха, те си оставаха убийци, изнасилвачи и разбойници.

Джардир мерна Роджър и преди момчето да успее да отмести очи, погледите им се срещнаха. Роджър се стресна, изведнъж се почувства като притиснат до стената заек.

— Извинете ни, държахме се неучтиво — рече Джардир и се поклони.

Роджър се престори, че си чеше гърдите, но това бе само извинение, за да докосне талисмана си. Черпеше сила не само от медальона, но и от успокоителното присъствие на Гаред от едната му страна. Не за пръв път се радваше, че якият дървар се бе заклел да го пази.

— Няма нищо — отвърна той и кимна.

— Сред нашия народ няма жонгльори — поясни Джардир. — Професията ви привлече вниманието ни.

— Нямате музиканти? — изумено попита Роджър.

— Имаме — отвърна Джардир, — но в Красия музиката се свири само във възхвала на Еверам, а не за да омайва демони на бойното поле. Кажете, обичайно ли е това умение на север?

Роджър се изсмя гръмогласно.

— Никак даже — той гаврътна чашата си чай, съжалявайки, че не съдържа нещо по-силно. — Дори не мога да го преподам. Аз самият не знам как точно го правя.

— Може би Еверам ви говори — предположи Джардир. — Може би е благословил рода ви с тази сила. Някой от синовете ви показвал ли е подобни заложби?

Роджър отново се разсмя.

— Какви синове? Та аз дори не съм женен.

Красианците изглеждаха потресени от този факт.

— Мъж с вашите способности би трябвало да има много съпруги, които да износят синовете му — рече Джардир.

Роджър се изкиска и вдигна чашата си към тях.

— Съгласен съм. Би трябвало да имам много съпруги!

Лийша изсумтя.

— Искам да видя как ще се оправиш и с една.

Всички от двете страни на масата се посмяха на негов гръб. Той изтърпя това, без да се противи. В Хралупата шегите по негов адрес не бяха нищо ново, но усети и как бузите му почервеняха. Погледна Джардир и видя, че красианският владетел не е сред тези, които се смееха.

— Мога ли да ви задам един личен въпрос, сине на Джесъм? — попита Джардир.

Като чу името на баща си, Роджър докосна медальона и кимна.

— Откъде ви е този белег? — попита Джардир и посочи ръката с липсващи два пръста и част от дланта, която Роджър бе вдигнал. — Изглежда стар, прекалено стар, за да сте го получили в битка с алагаите като голям, а и не ви пречи, сякаш години наред живеете с него.

Роджър усети как кръвта му се смрази. Очите му се стрелнаха към дебелия търговски принц в шарените копринени одежди. Събратята му се отнасяха към него с такова презрение само защото бе сакат. Зачуди се дали красианците не го мислеха за непълноценен мъж, щом имаше половин ръка.

Всички останали се бяха умълчали и чакаха отговора на Роджър. До този момент ги бяха подслушвали с половин ухо, но сега вече видимо се втренчиха в двамата.

Роджър се намръщи. Толкова по-различни ли са хралупарите? — зачуди се той. Нито един от тях, дори Лийша, не бе обелвал и дума за ръката му — правеха се, че не е там, и я зяпаха, когато мислеха, че никой не ги гледа.

Поне е искрен в любопитството си — помисли си Роджър и погледна обратно към Джардир. — И пукнат клат не давам какво мисли за мен.

— Демони разбиха защитите ни, когато бях на три — започна той. — Баща ми застана на пътя им с метален ръжен в ръка, докато майка ми тръгна да бяга с мен. Огнен демон се хвърли на гърба й и захапа ръката ми, а после рамото й.

— Как оцеляхте? — попита Джардир. — Баща ви ли ви спаси?

Роджър поклати глава.

— Баща ми вече е бил мъртъв. Майка ми уби огнения демон и ме пъхна в една дупка.

От всички страни на масата се разнесоха ахкания и дори очите на Джардир се разшириха изведнъж.

— Майка ви е убила огнения демон? — попита той.

Роджър кимна.

— Издърпа го от мен и го удави в едно корито. Водата закипя, а целите й ръце почервеняха и станаха на мехури, преди онзи да спре да мърда.

— О, Роджър, колко ужасно! — изстена Лийша. — Никога не си ми разказвал това!

Роджър сви рамене.

— Не си ме питала. Досега никой не ме е питал за ръката ми. Всички, дори и ти, я избягвате с поглед.

— Винаги съм си мислела, че искаш лично пространство — защити се Лийша. — Не исках да те карам да се чувстваш неудобно, като обръщам внимание на твоята…

— Уродливост? — предположи Роджър, подразнен от съжалението в гласа й.

Джардир се изправи рязко, видимо угнетен. Всички от двете страни на масата се напрегнаха, готови във всеки момент да се хвърлят на бой или да избягат.

— Това е белег от алагай! — извика той, пресегна се през масата, сграбчи ръката на Роджър и я вдигна високо така, че всички да я видят. — Ний да вземе всеки, който те погледне със съжаление. Това е медал!

— Белезите показват отказа ни да паднем пред алагаите! — извика той. — И пред Самата Ний! Те Й казват, че сме погледнали в пастта на Нейната бездна и сме плюли в нея!

— Хасик! — Джардир посочи най-едрия си воин.

По негова заповед воинът се изправи и разтвори бронираната си роба, разкривайки полукръг от белези от зъби, който покриваше половината му тяло.

— Глинен демон — каза той с тежък акцент. — Голям — допълни и разпери ръце.

Джардир се обърна към Гаред и присви очи предизвикателно.

— Не е зле — изсумтя Гаред. — Май ще го бия обаче.

Той дръпна ризата от мускулестата си гръд и показа дебели линии от нокти, които тръгваха от дясното му рамо и стигаха до лявото му бедро.

— Дръвчо добре ме подреди — каза той. — Ако бях по-дребен, щеше да ме среже на две.

Роджър гледаше с изумление как из цялата стая хората се заизправяха като вълна и показваха белезите си, изкрещяваха историите си и спореха кой от кой е по-голям. След изминалата година в Хралупата почти никой не се беше разминал с по-малко от един.

Но в салона не се усещаше съжаление. Хората се смееха с глас на историите за смъртоносни удари, избегнати на косъм, които някои даже разиграха, и дори красианците се пляскаха по коленете с възхита. Роджър погледна Уонда, момичето, по чието лице се спускаше огромен белег, и осъзна, че за пръв път я вижда да се усмихва.

Докато глъчката още беше в разгара си, Джардир се качи на пейката си като майстор жонгльор.

— Нека алагаите видят белезите ни и забравят всякаква надежда! — извика той и свали робата си.

По маслинената му кожа изпъкваха мускули, но не те предизвикаха изумените погледи на всички в салона. Бяха белезите му. Защити. Стотици или хиляди дори, врязани в кожата му като татуировките на Защитения.

р.

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

НА ВСЯКА ЦЕНА

333 СЗ, ПРОЛЕТ

— Почвай да куцаш по-бързо — изсмя се Хасик на Абан — или ще изостанеш в мрака.

Абан погледна измъчено, а потта се стичаше на рекички по широкото му лице. Ахман бе задал бързо темпо обратно към красианския лагер и крачеше напред с Ашан, оставил клетия Абан приклещен между Хасик и Шанджат, двама мъже, които го тормозеха още от детството, а сега му причиняваха и по-лоши неща.

Само седмица по-рано Хасик бе изнасилил една от дъщерите на Абан, когато дошъл да остави писмо в шатрата им. А преди това — една от жените му. Джурим и Шанджат бяха решили да вземат под крилото си синовете ний’шаруми на Абан в Каджи’шараджа и да им внушат такава омраза към кхафитския им баща, че сърцето на Абан се късаше само при мисълта. Всички Копия на Избавителя му се подиграваха и го плюеха, а когато Шар’Дама Ка не беше наоколо, го удряха както им дойде. До един познаваха отдавна Ахман и негодуваха, задето Избавителя се вслушва в съветите на кхафита, а не в техните. Търговецът бе наясно, че ако изгуби благосклонността на Ахман, животът му наистина щеше да бъде кратък.

Но в момента, в който излязоха от забраната на гигантската защита, очертаваща Хралупата на Избавителя, Абан го полазиха тръпки и той се принуди да приеме, че каквото и да му стореха шарумите, нямаше да се откаже от закрилата им в нощта заради някаква си гордост.

Такава беше съдбата на кхафита.

— Не разбирам защо се държиш с чинските слабаци, все едно са истински мъже — каза Ашан на Ахман по пътя.

— Тези хора са силни — отвърна Ахман. — Дори жените им имат алагайски белези.

— Жените им са нагли като проститутки — заропта Ашан — и мъжете им би трябвало по-често да им показват опакото на ръката си. А онази, дето ги води, е най-ужасната от всички! Не мога да повярвам, че й позволи да те хока като… като…

— Дама’тинга ли? — попита Ахман.

— По-скоро като Дамаджаха — отвърна Ашан. — А тази жена не е нито едното, нито другото.

Лицето на Ахман потрепна, едва забележим признак на раздразнението му, който все пак можеше да накара Абан да се втурне към най-близкото скривалище, стига да се намереше такова.

Ала Ахман сдържа гнева си.

— Помисли само, Ашан — каза той. — Струва ли си да хабя воини, за да завладеем тези хора и да водим Шарак Ка, след като те вече се бият с алагаи?

— Но не признават теб като свой владетел, Шар’Дама Ка — отбеляза Ашан. — Според Евджаха всички воини трябва да се подчиняват на Избавителя, за да спечелим Шарак Ка.

Ахман кимна.

— Така и ще стане. Но аз не обединих племената на Красия чрез кръвопролития. Съюзихме се, като смесих кръвта си с тяхната. Ожених се за техните дама’тинги. Не виждам защо да не постъпя така и със Севера.

— Би се оженил за тази… тази… — запъна се Ашан невярващо.

— Тази какво? — попита Ахман. — Тази красива жена, която убива алагаи с едно махване на ръката си и защитава като древна магьосница?

Той извади защитеното наметало, което му беше дала, и го вдигна пред лицето си, затвори очи и вдиша дълбоко.

— Дори уханието й ме опиянява. Трябва да я имам.

— Тя не е евджахка! — изсъска Ашан. — Тя е неверница!

— И неверниците влизат в плана на Еверам, приятелю — каза Ахман. — Не разбираш ли? Единственото племе на север, което воюва с алагаите, го води жена, северна лечителка, благословена с невиждани досега сили. Когато се оженя за нея, ще прибавя нейната сила към нашата, без да пролея и капка червена кръв. Сякаш самият Еверам ни е отредил да се срещнем. Усещам как волята му бие вътре в мен и няма да й се противопоставя.

Ашан изглеждаше готов да продължи спора, но беше ясно, че за Ахман въпросът е приключен. Ашан се навъси, но се поклони.

— Както желае Избавителя — каза той през стиснати зъби.

Най-накрая стигнаха лагера и Абан въздъхна от облекчение, щом видя издигнатата шатра на Джардир, която го чакаше. Беше заобиколена от дал’шаруми, които спяха и я пазеха на смени. Винаги бяха нащрек за всякаква опасност, независимо дали беше демонска, или не.

— Абан, ела да си поговорим — каза Ахман. — Шанджат, Ашан — погрижете се за хората.

Дамаджият и кай’шарумът се спогледаха с горчивина, но не се възпротивиха и тръгнаха да изпълняват. Хасик понечи да последва Ахман, обаче той го спря с един поглед.

— Нямам нужда от охрана, за да се срещна с един кхафит — рече той.

Хасик се поклони.

— Не ми дадохте друга задача, Избавителю, и реших, че мястото ми е до вас.

— Моята шатра още не е вдигната — обади се Абан.

Ахман кимна.

— Хасик, погрижи се за това.

Хасик погледна Абан с очи, изпълнени с убийствен плам, но Абан, който беше в безопасност зад Ахман, не се поклони раболепно, както прилича на кхафит, а се ухили подигравателно.

Търговецът се обърна, влезе в шатрата и задържа капака за Ахман. Гневното безсилие, изписано по лицето на Хасик, не можеше да бъде възмездие за изгубената девственост на дъщеря му, но Абан си отмъщаваше, както може.

Щом останаха насаме, Джардир се обърна към Абан.

— Извинявай, че те ударих — каза той. — Беше…

— За да впечатлите жената, знам — прекъсна го Абан. — И щеше да си струва, ако бе проработило, но тези чини не гледат на света, както ние.

Джардир кимна, припомняйки си как Пар’чин защитаваше Абан.

— Нашите култури са врагове в самата си същност. Трябваше да се досетя.

— Човек трябва много да внимава, когато си има работа с чини — съгласи се Абан.

Джардир вдигна копието на Каджи.

— Аз съм воин, Абан. Измислям стратегии, за да завладявам хора и да избивам алагаи. Не мога да… манипулирам — изсъска той думата, — което пък на вас с Иневера ви е втора природа.

— Лъжите винаги са горчали на устните ви, Ахман — съгласи се Абан и се поклони едновременно почтително и подигравателно.

— Тогава как да получа тази жена? — попита Джардир. — Видях, че ме гледа. Мислиш ли, че има свободата на дама’тингата да избира съпруга си, или да се обърна към баща й?

— Дама’тингите имат тази свобода, защото не познават бащите си — рече Абан. — Госпожица Лийша специално ни запозна с баща си, а после ви даде наметалото, което е ясен знак, че е склонна да бъде ухажвана. Обикновена девица би могла да даде хубава роба на свой обожател, но този подарък беше достоен за Избавителя.

— Значи остава само да договорим откупа й с бащата — предположи Джардир.

Абан поклати глава.

— Трудно се преговаря с Ърни, но той ще бъде леката част. Аз повече бих се притеснявал дали Дамаджахата няма да възрази на съюза и дали дамаджите няма да я подкрепят.

— Ще убия всеки дамаджи, който се противопостави на решението ми — зарече се Джардир. — Дори Ашан.

— Какво послание ще изпратите на войската си тогава, Ахман? — попита Абан. — Ще бъдете владетел, убил собствените си дамаджи заради една чинска жена.

Джардир се намръщи.

— Има ли значение? Иневера няма причина да се противи.

Абан сви рамене.

— Казвам го само защото на Дамаджахата вероятно ще й бъде трудно да контролира северната жена както останалите дживах сен.

Джардир знаеше, че Абан е прав. Винаги бе смятал Иневера за най-властната жена в света, но тази Лийша от Хралупата на Избавителя сякаш й беше достоен противник във всяко отношение. Не би играла ролята на по-нисшестояща съпруга, а Иневера не би я приела по друг начин.

— Но когато поведа чините на Шарак Ка, искам до себе си да имам точно тази неукротимост — каза Джардир. — Може би пък да се оженя за нея тайно.

Абан поклати глава.

— Дамаджахата все някога ще узнае за съюза, а тя би могла да го прекрати само с една дума. Племето на Лийша сигурно би приело това като непоносима обида.

Джардир поклати глава.

— Има начин. Такава е волята на Еверам. Усещам го.

— Може би… — започна Абан, усуквайки с пръсти къдрица от напомадената си брада.

— Да? — попита Джардир.

Абан замълча за момент, после поклати глава и отмахна идеята с ръка.

— Просто мисъл, която напълни ли се с вода, тече.

— Каква мисъл? — попита Джардир и по тона му стана ясно, че няма да пита повторно.

— Ах — възкликна Абан, — зачудих се дали Дамаджахата не е само вашата красианска дживах ка. Ако е така, може би би имало смисъл да си вземете и северна дживах ка, която да ви урежда бракове с чини в зелените земи.

Абан поклати глава.

— Но дори Каджи не е имал две дживах ка.

Джардир потри ръце, усещайки гладките белези от защитите, врязани в кожата му, докато обмисляше идеята.

— Каджи е живял преди три хиляди години — каза той накрая — и свещените текстове си остават недовършени. Кой може да каже със сигурност колко дживах ка е имал?

Хитрият Абан не отговори веднага и Джардир се усмихна.

— Утре ще посетиш дома на бащата на Лийша, за да си върнеш дълга — нареди му той, — и да го питаш какъв откуп иска за нея.

Абан се поклони и си тръгна.

Абан се усмихваше на зеленоземците, докато куцукаше през градчето, подпрян на патерицата си с камилска глава. Те го наблюдаваха, много от тях с недоверие. Въпреки че в Красия гледаха на патерицата му като на покана за издевателства, сред чините, изглежда, имаше обратния ефект. Те биха се срамували да ударят човек, който не може да се защити, точно както биха се срамували да ударят жена. Това обясняваше защо жените им си позволяват толкова много.

С времето Абан разбра, че зелените земи му харесват все повече и повече. Времето не беше нито прекалено горещо, нито прекалено студено, както в пустинята, която прескачаше от едното на другото. Северът притежаваше изобилие, за каквото Абан не бе и мечтал. Виждаше безкрайни възможности за печалба. Жените и децата му вече бяха направили цяло състояние в Изобилието на Еверам, а повечето от зелените земи въобще не бяха разработени. Той беше богат в Красия, но там го смятаха за половин мъж. На север би могъл да живее като дамаджи.

Не за пръв път Абан се замисляше за истинските намерения на Ахман. Той наистина ли вярваше, че е Избавителя и че бракът с онази жена е по волята на Еверам? Или това бяха просто прищевки, които да изтъкнат властта му?

Ако беше друг човек, Абан веднага щеше да реши второто, но за подобни въпроси Ахман винаги се бе проявявал като наивно искрен и на търговеца му бе лесно да си представи как той вярва напълно в заблудите за величието си.

Това беше направо смешно, разбира се, но вярата в неговата божественост, която споделяха почти всички мъже, жени и деца от Красия, даваше на Ахман такава всеобхватна власт, че почти нямаше значение дали е вярно, или не. Във всеки случай обаче Абан служеше на най-влиятелния човек в света и дори да не бяха първи приятели, както в детството си, двамата поне си бяха заели познатите роли.

Но сега към картината се добавяше нов образ, Дамаджахата, а Абан беше прекалено умел манипулатор, за да не познае друг насреща си. Иневера въздействаше на Ахман, за да постигне собствените си цели, а целите й бяха ясни дори за търговеца, който все пак беше натрупал богатство заради способността си да вижда за какво копнеят чуждите души.

Дамаджахата влияеше по някакъв тайнствен и неразгадаем начин на Ахман. Той беше Шар’Дама Ка. Въпреки че беше дама’тинга, една дума от него и хората биха я разкъсали на парчета само за да му угодят.

Абан обаче нямаше да сглупи и да застане между тях. Достатъчно дълго бе издържал жив, за да не допуска подобни безумни грешки. В момента, в който Иневера усетеше, че не й е предан, тя щеше да го смачка със сандала си като скорпион и дори Ахман нямаше да може да я спре. Абан стоеше толкова по-долу от Дамаджахата, колкото тя под Ахман. Даже по-долу.

С една жена може да се справи само и единствено друга жена — често му беше казвал баща му, преди да умре. Добър съвет.

Лийша Пейпър би разтърсила самите основи, върху които се крепеше властта на Иневера, и може би щеше изцяло да освободи Ахман от Дамаджахата. А най-хубавото беше, че Иневера никога не би прозряла намесата на Абан.

Търговецът се ухили широко.

Абан откри с удоволствие, че на живо Ърни бе също толкова инатлив в пазарлъка, колкото се беше показал и чрез вестоносците. Абан таеше омраза към всеки, който не можеше да се пазари. Изключение от правилото беше само Ахман, който не искаше, не че не можеше.

Накрая договориха справедлива цена, но след като Абан я утрои, както му бе наредил Джардир, сумата стана значителна. Ърни и жена му изглеждаха доста доволни, докато Абан броеше жълтиците.

— Цялата стока е тук — каза Ърни, остави на тезгяха кутията с Лийшините листове с изсушени цветя и вдигна капака.

Абан прокара внимателно пръст по най-горния лист от разноцветното тесте и усети релефа на красиво подредените цветя, вмъкнати в хартията. Затвори очи и вдиша.

— Дори след толкова много време все още ухаят — каза той с усмивка на уста.

— Дръжте ги на сухо и ще издържат цяла вечност — посъветва го Ърни, — или поне както я виждаме ние, смъртните.

— Дъщеря ви, изглежда, е докосната от Еверам — отбеляза Абан. — Идеална във всяко отношение, точно като небесен серафим.

Илона изсумтя, но Ърни я изгледа свирепо и тя утихна.

— Така е — съгласи се Ърни.

— Моят господар би желал да я откупи за съпруга — рече Абан. — Той ме е упълномощил да преговарям за отплатата, а тя ще бъде много щедра.

— Колко щедра? — попита Илона.

— Няма значение! — сопна се Ърни. — Няма да продам Лийша, като че ли е някакъв кон!

— Разбира се, разбира се — каза Абан и започна да се кланя, опитвайки се да си спечели време, за да прецени как да действа по-нататък. Не беше очаквал Ърни да реагира така и не знаеше дали се е обидил наистина, или просто се опитваше да й вдигне цената.

— Моля да извините лошия ми подбор на думи — каза Абан. — Езикът ви, изглежда, ме затруднява в най-деликатните моменти. Не съм искал да ви обидя.

Тези думи сякаш успокоиха Ърни и Абан извади усмивката, с която бе подлъгвал хиляди клиенти да повярват, че им е приятел.

— Господарят ми разбира, че вашата дъщеря предвожда племето ви и не е някаква обикновена стока — започна той. — Той иска да почете нея и племето ви, като смеси кръвта си с вашата. До него дъщеря ви ще бъде първа сред всички жени на Север и ще има влияние не само в двора на Избавителя, но и в леглото му, и ще може да предотвратява ненужни кръвопролития, когато господарят ми тръгне на север.

— Това заплаха ли е? — попита Ърни настойчиво. — Да не искате да кажете, че господарят ви ще ни избие, за да я вземе, ако не ви я продам сега?

Лицето на Абан пламна. Той наистина ги беше обидил, и то сериозно. Пар’чин винаги му бе казвал, че красианците лесно се гневят, но, изглежда, и северняците не им отстъпваха, ако си прекалено откровен с тях.

Абан се поклони дълбоко с разперени ръце.

— Моля ви, приятелю, нека започнем отначало. Господарят ми никого не заплашва и не би искал да ви обиди. Според нашите обичаи бащата трябва да уреди браковете на дъщерите си. Уреждането включва и откуп от семейството на жениха, който символизира стойността на булката. Разбрах, че северняците също споделят този обичай.

— Така е — намеси се Илона, преди Ърни да успее да отговори.

— Някои хора може и да правят подобни неща — поправи я Ърни, — но аз не съм възпитавал мойта Лийша така. Ако господарят ви иска да се ожени за моето момиче, ще трябва да я ухажва точно както всички останали, и ако тя реши, че го харесва, тогава нека дойде да поиска благословията ми.

На Абан това му прозвуча като отстъпление, но разликата не бе голяма. Той отново се поклони.

— Ще предам условията ви на моя господар. Предполагам, че незабавно ще започне да я ухажва.

Ърни се облещи.

— Аз не… ох! — извика той, когато Илона съвсем явно впи ноктите си в ръката му.

Жестът й предизвика интереса на Абан. Съпругите му хич не бяха покорни, но никога не биха дръзнали да осквернят мъжеството му пред клиент.

— Няма да навреди, ако донесе едни цветя — каза Илона. — Сам каза, че Лийша решава.

Ърни дълго се взира в нея, но накрая въздъхна и кимна. Взе капака на кутията и го постави обратно върху листовете на Лийша.

— Кутията е тежка — отбеляза той. — Искате ли да намеря някое момче да ви я пренесе?

Абан се поклони.

— Ще ви бъда благодарен.

— Май всички момчета са заети — намеси се Илона, — а на мен ще ми се отрази добре една разходка. Аз ще пренеса хартията.

Абан отново се почувства объркан. В Красия беше обичайно жените да вършат подобни неща, но по начина, по който Ърни се облещи срещу нея, търговецът разбра, че мъжът беше стъписан.

Абан наблюдаваше как Илона се измъкна иззад тезгяха в цялата си прелест, въпреки че младостта й вехнеше. Може би беше танцьорка върху възглавници и й даваха само лека работа, за да бъде наблизо, в случай че страстта се пробуди у съпруга й. Много красиански мъже имаха такива, но Абан никога не бе разрешавал подобен мързел и караше най-младите си и най-красиви съпруги да се трудят точно толкова, колкото останалите.

Докато вървяха по утъпкания път от работилницата на Ърни, Абан се обърна към нея.

— Моля се на Еверам моята липса на познания относно обичаите ви да не ви е обидила сериозно с вашия съпруг.

Илона поклати глава.

— Не сме чак толкова по-различни от вас, просто тук бащите одобряват браковете, а майките ги уреждат. Ърни нищо не би благословил, докато не се разберем за откупа.

Абан спря на място, изведнъж разбрал ситуацията.

— Разбира се. Съжалявам, че майката на моя господар, Каджи-вахата, все още е в Изобилието на Еверам със съпругите му. Мога ли да уредя нещата от нейно име?

Илона кимна, но вдигна вежда.

— Той има и други съпруги?

— Разбира се — отвърна Абан. — Ахман Джардир е Шар’Дама Ка.

Илона се намръщи.

— Кажете му, че ще постъпи мъдро, ако не споменава другите си съпруги пред дъщеря ми. Момичето ревнува като буреносен облак.

Абан кимна.

— Ще се погрижа да узнае, благодаря ви. Да разбирам, че дъщеря ви е девица?

— Е, как няма да е — сопна му се Илона.

Абан се поклони.

— Моля ви, не се обиждайте. В Красия имаме обичай Първата съпруга лично да проверява бъдещите булки, но ако това не се прави при вас, вашата дума ще бъде достатъчна.

— Създателю мили, тук не даваме никой да ни гледа между краката, освен съпрузите ни и билкарките — отвърна Илона, — така че с господаря ви въобще не си правете илюзии, че ще пробвате млякото.

— Разбира се — каза Абан, кимна и се усмихна, защото пазаренето вече беше започнало.

Джардир крачеше из шатрата си като животно, докато чакаше Абан да се завърне.

— Какво каза той? — поиска да узнае той, веднага щом кхафитът влезе в палатката. — Уредено ли е?

Абан поклати глава и Джардир си пое дълбоко въздух, за да прегърне разочарованието и да го остави да премине през него, без да му навреди.

— Госпожица Лийша прилича повече на дама’тинга, отколкото си мислех — каза Абан. — Има свободата да си избере съпруг, макар че все пак ще се наложи да платите откуп за благословията на баща й.

— Каквото поискат — зарече се Джардир.

Абан се поклони.

— Както вече казахте — съгласи се Абан, — но аз, вашият смирен слуга, вече започнах преговорите, за да смекча разхода ви, доколкото е възможно.

Джардир махна пренебрежително с ръка.

— Значи мога направо да се обърна към нея, така ли?

— Баща й даде разрешението си да я ухажвате — каза Абан и Джардир се усмихна, грабна копието си и спря, за да се огледа в посребреното огледало.

— Какво ще й кажете? — попита Абан.

Джардир се извърна към него.

— Нямам представа — каза той искрено. — Но такава е волята на Еверам, затова разчитам, че каквото и да кажа, ще бъде правилно.

Абан се намръщи.

— Не мисля, че нещата ще се получат така, Ахман.

Джардир погледна Абан, наясно с всичко, което бе останало недоизказано. Търговецът много приличаше на Пар’чин в това отношение. Учтив. Толерантен. Абсолютен скептик.

Джардир погледна своя стар приятел и изпита огромно съжаление към него, тъй като най-накрая осъзна какво е да си кхафит. Еверам не им говореше. Абан може и да използваше името на Създателя във всяко второ изречение, но никога не бе чувал гласа Му и не бе изпитвал екстаза от това да се остави на божествената Му воля. На Абан му говореха само парите и той щеше да остане техен роб завинаги.

Но и това беше част от замисъла на Еверам, защото кхафитът забелязваше неща, които убягваха на всеки друг, неща, крайно необходими на Джардир, за да спечели Шарак Ка.

Джардир сложи ръка на рамото на Абан и се усмихна тъжно.

— Разбирам мнението ти, приятелю, ала ако не вярваш на Създателя, поне се довери на мен.

Абан се поклони.

— Разбира се. Но да ви посъветвам поне да не споменавате другите си съпруги. Майка й ми каза, че ревността на госпожица Лийша е като ураган.

Джардир кимна, без въобще да се изненадва, че такава жена си знае цената и очаква другите жени да й отстъпват. Това го накара да я желае дори още повече.

Роджър без ентусиазъм преведе чираците си през серия упражнения. Леко бяха напреднали, но винаги щом Кендъл се наведеше за калъфа на цигулката си, той виждаше горния край на белезите, които минаваха през гърдите й. Раните от демон може и да бяха почетен знак, обаче те напомняха на Роджър колко много още им оставаше на чираците, докато се подготвят за нощта. Надяваше се учителите от Гилдията на жонгльорите да дойдат скоро.

Дърварите пък тренираха от другата страна на пътя в Ядронското гробище. Имаше още много работа по новата великозащита, но докато красианците лагеруваха в сечището, никой от дърварите не искаше да я върши. Гаред бе разпределил групи, които да патрулират из града, а останалите се бяха събрали на гробището, за да тренират, пък и при нужда да са в готовност. Лийша щеше да се разгневи, ако разбереше, че работата не върви, но дори след всичко преживяно тя все още се доверяваше прекалено много на хората.

Чу се вик, при който Роджър вдигна поглед и видя красианския владетел да приближава към него, следван от двамата си стражи Хасик и Шанджат. Те носеха копията и щитовете си на гръб и макар Джардир да изглеждаше спокоен и ведър, воините се оглеждаха, сякаш бяха заобиколени от врагове. Неволно свиваха юмруци, защото ръцете им зовяха копията.

Джардир се отправи към Роджър, а Гаред нададе вик и заедно с неколцина дървари дотичаха, за да им препречат пътя. Стражите на Джардир се извърнаха, за да се изправят с лице към новодошлите, а копията и щитовете им внезапно се появиха в ръцете им.

Дърварите също вдигнаха оръжията си, като видяха красианците, и сблъсъкът вече изглеждаше неминуем.

Но Джардир се обърна и погледна дърварите и шарумите.

— Ние сме гости на госпожица Лийша! — извика той. — Между нас няма да се пролее и капка кръв, докато тя не поиска друго.

— Тогава кажи на хората си да оставят копията — каза Гаред с брадва в едната ръка и защитен нож в другата.

Десетки дървари дотърчаха от гробището и застанаха зад Гаред, но това не развълнува Хасик и Шанджат, които едва ли не изгаряха от желание да се бият с всички тях. След като вече бе виждал как се сражават красианските воини, Роджър очакваше да се представят много по-добре от хралупарите.

Но в този миг Джардир изкрещя нещо на техния език и охраната му прибра копията, без да сваля щитовете.

— Не казах да ги приберете, а да ги оставите! — изръмжа Гаред.

Джардир се усмихна.

— Не можете да помолите своите гости да оставят ножовете си пред вратата, Гаред, син на Стийв.

Гаред понечи да отвърне, но Роджър го прекъсна.

— Разбира се, прави сте — каза той на висок глас, втренчил поглед в Гаред. — Прибери брадвата си — нареди той на грамадния дървар.

Гаред се опули. Роджър за пръв път му даваше заповед пред хора, и то такава, каквато дърварят лесно би отказал да изпълни, защото прибереше ли оръжието, всички дървари щяха да го сторят.

Погледите им се срещнаха, като този на Гаред се опълчваше, но понеже Роджър беше мим, лицето му лесно придоби суровото изражение на Защитения, а гласът му стана хриптящ като този, който Арлен използваше, за да плаши хората и да ги държи настрана от себе си.

— Няма да повтарям, Гаред — рече той и усети как волята на великана се пречупи.

Гаред кимна и отстъпи, върна брадвата в сбруята и ножа в канията си. Останалите дървари го погледнаха учудено, но последваха примера му донякъде спокойни заради численото си превъзходство.

Роджър се обърна към Джардир.

— Мога ли да ви помогна с нещо?

— Определено — отвърна Джардир и се поклони. — Бих искал да говоря с госпожица Лийша.

— Тя не е в града — каза Роджър.

— Разбирам. Бихте ли ми казали къде мога да я намеря?

— Ядрото да ни вземе, ако го направим! — изръмжа Гаред, но Роджър и Джардир пренебрегнаха коментара му.

— За какво? — попита жонгльорът.

— Тя ми даде невероятно скъп подарък, това наметало — обясни Джардир. — Бих искал да й предложа дар със сходна стойност.

— Какъв дар? — попита Роджър.

Джардир се усмихна.

— Това е между мен и госпожица Лийша.

Роджър се замисли по въпроса. Част от него крещеше да не се доверява на този ухилен пустинен демон, който е избил и изнасилил толкова много хора, но Джардир, изглежда, си имаше свое разбиране за честта и жонгльорът не мислеше, че ще се опита да нарани Лийша, докато траеше примирието. А и ако подаръкът, който предлагаше, наистина бе магически, щяха да сглупят да не го приемат.

— Ще ви заведа при нея, ако оставите воините си — каза Роджър.

Джардир се поклони.

— Разбира се.

Стражите зароптаха гръмогласно, както и Гаред и някои от дърварите, но Джардир и Роджър отново не им обърнаха внимание.

— Намеренията ми спрямо госпожица Лийша са почтени и аз, разбира се, съм съгласен да имам придружител в нейно присъствие.

Роджър забеляза странния подбор от думи, но не намери причини повече да се противи. Скоро вече вървяха по пътеката към колибата на Лийша. Гаред бе настоял да дойде с тях и през цялото време гледаше Джардир свирепо, ала красианският предводител, за щастие, сякаш не забелязваше.

— Защо госпожицата не живее в магическата великозащита на градчето? — попита Джардир. — Аз не бих рискувал да я оставя насред алагаите, прекалено е ценна.

Роджър се разсмя.

— И цялото Ядро да се надигне тая нощ, по-безопасно място на света от колибата на Лийша едва ли ще намерите.

На Джардир много не му се вярваше, но когато се приближиха до колибата, видя, че пътеката е застлана с каменни защити, всяка от които бе достатъчно голяма, за да можеш да застанеш върху нея, без да я развалиш.

Джардир спря намясто и погледна камъните с изумление. Клекна и докосна камъка с длан.

— На Еверам брадата! Хиляда роби трябва да са се мъчили над дялането на тези камъни!

— Ний да не сме шайка пустинни робове като вас — промърмори Гаред.

Първият импулс на Джардир бе да го убие, но така нямаше да очарова госпожицата. Той прегърна обидата, вместо да се съсредоточава върху нея, и отново върна мислите си към пътеката.

— Защитите са излети, не са издялани — обясни Роджър, — направени са от смес от камъни и вода, наречена етон, която, като изсъхне, се втвърдява. Лийша сама издълба отворите в земята, а камъка го изляха свободни хора.

Джардир огледа пътя напред с удивление.

— Това са бойни защити, и то свързани.

Роджър кимна.

— Всеки демон, който стъпи на пътечката, би могъл със същия успех да легне под слънчев лъч.

Джардир осъзна, че е бил надменен и наивен, като им се е присмивал. Въпреки всичките им варварски обичаи, дори Шарик Хора не притежаваше силата на някои от защитите на северната жена.

Дворът не беше по-малко забележителен, покрит с още от онези етонни пътечки, които изплитаха сложна защитна мрежа около колибата и обкръжаващите я части. В ярки цветове цъфтеше обширна градина, където билките и цветята бяха подредени в спретнати лехи, а линиите им образуваха още защити. Много от тях бяха непознати за Джардир, но той разбираше достатъчно, за да знае, че силата им не се изчерпва с гоненето или убиването на демони.

Усети волята на Еверам да бие в него по-силно отвсякога. Тази жена беше предопределена за негова съпруга. Какво ли не би могъл да постигне с нейната подкрепа и тази на Иневера?

Лийша слушаше успокояващия ритъм от цепенето на дърва на Уонда, докато билкарката готвеше обяда. Простата задача изчисти съзнанието й и й помогна да обмисли случилото се от миналата нощ, и да съпостави мъжете, с които се бе запознала, с историите на бежанците, както и с предупрежденията на Арлен.

Не че не вярваше на разказите им, просто Лийша предпочиташе сама да си създава мнение. Много от бежанците повтаряха клюки и преувеличаваха, а понякога сърцето на Арлен беше сурово и непримиримо. В Красия се беше случило нещо с него, бяха го наранили някак и той не можеше да прости, но след като не бе пожелал да говори за това, Лийша можеше само да гадае каква е истината.

Ала каквото и да беше вярно за красианците, едно беше сигурно — действително нямаха равни на бойното поле. Лийша беше забелязала това веднага щом ги видя да се впускат в битката. Дърварите като цяло бяха по-едри и с по-големи мускули, но въобще не се движеха с ловкостта, която отличаваше дал’шарумите. Петдесетте, които лагеруваха на сечището, биха могли да прокарат линия от разруха право през градчето още преди хралупарите да успеят да ги спрат, а ако и останалите воини на Джардир бяха наполовина толкова изкусни, Хралупата не би издържала дълго под напора им, независимо от благословените тайни на огъня.

И така, тя реши, че няма да се бият с тях, стига да можеше да се избегне. Едно беше да убиваш демони, но всеки човешки живот беше ценен. Според книгите от стария свят човечеството някога бе наброявало милиарди, но колко бяха останали след Завръщането? Четвърт милион може би? Самата мисъл, че последните хора на света могат да се сражават помежду си, я отвращаваше.

Но тя също така нямаше да се предаде. Не би наплюнчила пръстите си, за да навлажни Хралупата за красианците. Беше вложила прекалено много труд, за да обедини хралупарите след заразата да приемат бежанците от Райзън и Лактън, та да ги предаде просто ей така. Ако имаше начин да сключат мирен договор, тя трябваше да открие какъв е.

Според първата среща с красианския предводител сякаш излизаше, че това е възможно. Той беше културен и интелигентен, нямаше нищо общо с бясното животно, какъвто го описваха. Очевидно се придържаше към вярванията си, макар че Лийша на моменти ги смяташе за брутални и жестоки. Тя беше погледнала дълбоко в очите му и там не намери жестокост. Като строг баща, който раздаваше необходими шамари, Ахман Джардир действаше, както смяташе, че е най-добре за човечеството.

Лийша прекъсна работата си за миг и осъзна, че цепенето отвън е спряло. Вдигна поглед, щом Уонда отвори вратата и застана на прага.

— Измий се и сложи масата — заръча й Лийша. — Обядът ще бъде готов след няколко минути.

— Извиня’ам се, госпожице, но Роджър и Гаред са дошли да ви видят — каза Уонда.

— Кажи им да дойдат и сложи още два комплекта прибори — рече Лийша.

Но Уонда не помръдна.

— Не са сами.

Лийша остави ножа си на дъската за рязане, избърса ръцете си в пешкира и отиде до вратата. На предната веранда стоеше Ахман Джардир напълно спокоен, сякаш без да забелязва свирепия поглед на Гаред. Над воинските си черни одежди носеше изтънчена роба, бяла като тюрбана му, в който бе загнездена короната му. Очите на Лийша потанцуваха по защитите й, но тя се застави да не се зазяпва. Свали поглед към очите му, ала това беше още по-лошо, защото те си пробиваха път към душата й с такава сила, щото билкарката бе убедена, че прозират през нея.

Джардир се поклони дълбоко.

— Госпожице, простете ми, че идвам без предупреждение.

— Само кажи, Лийша, и ще го завлека там, откъдето е дошъл — закани се Гаред.

— Глупости — отвърна Лийша. — Добре дошли — обърна се тя към Джардир. — С Уонда тъкмо щяхме да сядаме да обядваме. Бихте ли желали да се присъедините към нас?

— За мен ще бъде чест и удоволствие — заяви Джардир и отново се поклони.

Последва Лийша в колибата, но спря на вратата, за да си свали сандалите. Лийша забеляза, че дори краката му бяха покрити със защити. Ритникът му едва ли щадеше ядроните повече от този на Защитения.

Госпожица Лийша бе сготвила постна яхния, която поднесоха с пресен хляб и сирене. Джардир сведе глава, докато тя казваше молитвата, и всички започнаха да се хранят едновременно. Джардир понечи да надигне паницата си, за да пие, но забеляза, че зеленоземците държат своите на масата и използват някакъв инструмент, за да поднесат храната към устата си.

Погледна собствените си прибори и сред тях видя подобен инструмент — дървена лента с вдлъбнатина в края. Погледна Лийша и повтори движенията й, вкусвайки яхнията й. Беше изключителна, с тежки зеленчуци, каквито досега не бе опитвал. Излапа я на един дъх и по примера на Гаред и Уонда обра последните капки от паницата си с плътния зеленоземски хляб.

— Великолепно — похвали той Лийша и по него премина тръпка, щом видя радостта й от комплимента. — Подобна храна нямаме в Красия.

Лийша се усмихна.

— Бихме могли да научим много едни от други, стига да намерим начин да заживеем в мир.

— Мир ли, госпожице? — попита Джардир. — Той е невъзможен на Ала. Не и докато алагаите властват в нощта, а мъжете се крият от тях.

— Значи слуховете са верни? — попита Лийша. — Искате да ни завладеете и да вдигнете нашите хора на Шарак Ка?

— Защо ще искам да завладявам вас? — попита Джардир. — Вашите хора са смирени пред Създателя и се изправят гордо в нощта, като проливат кръв в алагай’шарак редом с воините ми. Това ви прави евджахи, независимо дали го знаете, или не.

— Нищо не ни прави! — изръмжа Гаред. — Ня’аме нишо общо с твоите гнусни…

— Гаред Кътър! — изплющя гласът на Лийша като даматски камшик и го накара да млъкне. — Ако няма да се отнасяш любезно с госта ни, ще си държиш езика зад зъбите, иначе така ще го посипя с пипер, че цял месец дума няма да можеш да кажеш.

Гаред се сви, а Джардир отново онемя пред силата на тази жена. В сравнение с нея дама’тингите изглеждаха плахи.

Лийша се обърна към него.

— Извинете ни, Ахман — тя се стресна, щом той се засмя ведро насреща й. — Какво толкова казах?

— Името ми — отвърна простичко Джардир.

— Простете ми — рече Лийша. — Беше ли неуместно от моя страна?

— Напротив — каза Джардир. — От вашата уста звучи прекрасно.

Тя нямаше було, под което да скрие бузите си, и Джардир видя как бялата й кожа поруменя при тези думи. За пръв път му се случваше да ухажва жена, но сякаш самият Еверам напътстваше езика му.

— Преди повече от три хиляди години — започна Джардир — моят прародител Каджи управлявал тази земя между Южното море и ледената пустош.

— Така ни учат историческите книги — съгласи се Лийша, — макар че три хиляди години са доста време и описанията са се… позамазали.

— Може би тук на север — предположи Джардир, — но храмът Шарик Хора в Пустинното копие е видял тези времена, че и по-ранни. Архивите ни са точни. Каджи наистина е властвал по тези земи, понякога със силата на копието си, друг път, като е сключвал съюзи с племената им, гарантирани с кръв.

Той се огледа около масата.

— Кръвта на Каджи бумти тук с пълна сила. Дори името ви, Хралупата на Избавителя, е в негова почит. Вие не сте чини, които да превземаме, а изгубени братя, които ще приемем в обятията си. Наричам ви племето хралупа и ви отдавам всички права, които произтичат от тази титла.

— Какви права? — попита Лийша.

Джардир бръкна в робата си и извади личния си Евджах. Корицата му беше от гъвкава кожа, украсена с релефни защити, а страниците му бяха позлатени. От него висеше червена панделка, готова да отбележи страница. Хартията беше мека и изтъняла от ежедневната употреба.

— Тези права — каза той и й подаде томчето.

Лийша взе книгата като някой, който осъзнаваше стойността й, и когато обърна тома, за да разгледа гръбчето му, Джардир си припомни, че тя беше дъщеря на книговезец. Тя избута паницата си настрана и разстла пред себе си кърпата, която бе лежала на коленете й — чак тогава остави книгата на масата и я разлисти.

— Прекрасна е — каза тя след малко. — Но колкото и да ми се ще да науча езика, трябва да призная, че и дума не разбирам от него.

Тя затвори книгата и му я подаде обратно.

Джардир вдигна ръка, за да я спре.

— Задръжте я. Каква по-добра книга, върху която да се учите? Може би ще откриете, че истините в нея са по-близо до вашите вярвания, отколкото си мислите.

— О, не бих могла да я взема! — възрази Лийша. — Прекалено е ценна!

Джардир се засмя.

— Дадохте ми наметало, което може да се мери само с това на Каджи, но не искате да приемете книга с истините му? И друга мога да направя.

Лийша сведе поглед към книгата и пак вдигна очи към него.

— Сам сте я преписвали?

— Със собствената си кръв — отвърна Джардир, — през годините, докато учех в Шарик Хора.

Лийша се опули.

— Разбирам, че не е злато или скъпоценни камъни — каза Джардир. — Бих ви обсипал с тях, ако можех, но не съм донесъл на север такива дрънкулки. Това е най-ценното ми притежание, освен короната ми, копието и новото ми наметало. Надявам се, че ще го приемете, докато Абан уговори откупа ви с вашата майка.

— Откуп ли? — попита изненадано Лийша.

— Разбира се — рече Джардир. — Баща ви ми разреши да ви ухажвам, а майка ви ще се погрижи да определим подходяща цена. Не са ли ви казали?

— Не, по демоните, не са ми казали! — извика Лийша и се изправи така рязко, че столът зад нея изстърга по пода.

В същия миг всички се вдигнаха на крака. Джардир изпита внезапен страх. Беше я обидил, но тъй като не разбираше как точно, не можеше дори да й се извини.

— Ядронски син! — извика гигантът и замахна с тежкия си юмрук през масата към Джардир.

Джардир не помнеше последния път, когато някой бе посмял да го нападне. Да бяха другаде, а не точно на масата на госпожица Лийша, той щеше да го убие само заради обидата, но си спомни ненавистта на Лийша към насилието и стори само най-нужното, за да се защити. Улови китката на Гаред и се извъртя, като по този начин го издърпа през масата и го преметна по гръб. С палеца на крака си притисна гърлото на гиганта, а с два пръста задържа едрата му като дънер китка и въпреки че Гаред се мяташе, той беше притиснат здраво към земята, напълно безпомощен, а лицето му почервеняваше все повече с всяка изминала секунда.

— Разговаряха по-високопоставени от теб, шарум — каза Джардир. — Търпях безкрайната ти грубост само от уважение към госпожица Лийша, но ако отново опиташ да ме докоснеш и с пръст, ще ти откъсна ръката.

Джардир дръпна леко и Гаред изрева от болка. Всички погледнаха Лийша, за да разберат как да реагират.

Лийша скръсти ръце.

— Така ти се пада, Гаред Кътър. Никой не те е молил да нападаш никого в моя дом — тя кимна към вратата. — Вън. Роджър и Уонда, вие също. Всичките можете да изчакате на двора.

— Ядрото да ме вземе, ако го направим! — кресна Роджър, а Уонда закима с него. — Ако си мислиш, че ще те оставим сама с този…

Нещо гръмна и просветна в краката им и те подскочиха от ужас. Лийша не каза нищо, но физиономията й беше буреносен облак, докато им сочеше вратата. И двамата изчезнаха на мига. Джардир пусна Гаред и той също изприпка навън.

Джардир се обърна към Лийша и направи дълбок и дълъг поклон.

— Простете ми, госпожице, въпреки че не разбирам как ви оскърбих. Обърнах се към вас и семейството ви с почит, а вие се държите, сякаш съм се опитал да ви задигна, след като съм откраднал кладенеца ви.

Лийша дълго време не отговори, а на него му беше толкова трудно да гледа гнева й, че чак му се прииска да покрие очи, като че ли имаше пясъчна буря. Тя бавно прегърна чувствата си и чертите й отново се отпуснаха.

— И аз се извинявам — отвърна тя. — Не ме наскърбявате вие, а това, че последна разбирам за намеренията ви да ме ухажвате.

— Абан уведоми родителите ви, че ще пристъпя към вас незабавно — обясни Джардир. — Предположих, че са ви известили.

Лийша кимна.

— Вярвам ви. Не за пръв път се случва майка ми да прави подобни уговорки, без да ми каже.

Джардир се поклони.

— Ако искате да го обмислите, не е нужно да отговаряте сега.

— Да… — започна Лийша. — Имам предвид — не. Тоест — поласкана съм, но не мога да се омъжа за вас.

Ще го направиш — помисли си Джардир. — Съдбата ти е отредила да ме обичаш, така както аз вече те обичам.

— Защо не? — попита той вместо това. — Майка ви е казала, че не сте обещана, а аз ще платя всяка сума, която семейството ви поиска. Скоро ще управлявам цялата Северна земя, а вие ще бъдете до мен. Кой съпруг би могъл да ви предложи повече?

Лийша се умълча за момент, но после поклати глава, като че ли за да я прочисти.

— Това няма значение. Почти не ви познавам, откупът ви не значи нищо за мен, а и честно казано, не мисля, че бих искала да „управлявате“ каквото и да било.

— Елате с мен в Изобилието на Еверам — предложи Джардир. — Елате да видите народа ми и какво строим. Ще ви науча на нашия език, както поискахте, а вие ще ме опознаете и сама ще решите какво съм… достоен да управлявам.

Лийша го гледа дълго време, но Джардир я изчакваше търпеливо, с ясното съзнание, че отговорът й ще е иневера.

— Добре — съгласи се тя накрая, — но ще дойда с подходящи придружители и няма да давам отговор, докато не ме върнете невредима в Хралупата.

Джардир се поклони.

— Разбира се. Кълна се в Еверам.

Роджър крачеше из двора, втренчен в колибата на Лийша. Свитите юмруци на Гаред приличаха на бутове, а дори Уонда бе изтичала да вземе лъка си и бе опънала тетивата му. Накрая вратата се отвори и Лийша последва Джардир навън на верандата.

— Уонда, придружи господин Джардир обратно към града — каза тя. — Гаред, ти можеш да довършиш връзването на цепениците.

Гаред изсумтя и взе брадвата на Уонда. Тя и Джардир потеглиха надолу по пътеката. Роджър погледна Лийша, която кимна към вратата и влезе, а той я последва. Билкарката седна в стола на Бруна и се уви с шала й. Това никога не беше добър знак.

— Как прие отказа ти? — попита Роджър, без да си прави труда да сяда.

Лийша въздъхна.

— Не го е приемал. Каза ми, че ми дава колкото време искам, за да обмисля въпроса. Покани ме да вървя с него в Райзън.

— Не можеш да отидеш — отсече Роджър.

Лийша вдигна вежда при тези думи.

— Нямаш право да ми нареждаш за кого да се омъжвам, също както и майка ми, Роджър.

— Да не би да казваш, че искаш да се омъжиш за него? — попита той. — Само след един чай и неловкия ни обяд?

— Разбира се, че не — отвърна Лийша. — Нямам никакво намерение да приемам предложението му.

— Тогава защо, по ядроните, ще му се хвърлиш в ръцете? — попита Роджър.

— Пред прага ни има войска, Роджър — започна Лийша. — Не виждаш ли смисъл да ги видим със собствените си очи? Да преброим палатките им и да разберем как мисли предводителят им?

— Не и на цената на собствения ни владетел — отвърна Роджър. — Херцог Райнбек не ходи лично в Мливари, за да види какви ги върши Юкор. Изпраща шпиони.

— Аз нямам никакви шпиони — рече Лийша.

Роджър изсумтя.

— Имаш над хиляда райзънци, които ти дължат живота си, а много от тях са оставили семействата си там. Със сигурност ще можем да убедим няколко да се върнат по домовете си и да се ослушват.

— Няма да казвам на хората да се излагат на опасност — възпротиви се Лийша.

— Но за себе си ще го направиш? — попита Роджър.

— Не мисля, че Ахман би ме наранил — допусна Лийша.

— Преди два дни беше пустинният демон, а сега е Ахман? Какво, да не би да си падаш по всеки, който се мисли за Избавителя?

Лийша се намръщи.

— Не искам да слушам повече такива приказки, Роджър.

— Не ме интересува какво искаш — сопна й се Роджър. — Чувала си как красианците се държат с жените си. Каквото и да ти казва мазната змия, в момента, в който излезеш от обсега на нашите лъкове, ставаш негова собственост, а придружителят ти ще получи копие в окото.

— Значи няма да дойдеш с мен, така ли? — попита Лийша.

— Нощите да ме вземат, чу ли какво ти казах току-що? — настоя Роджър.

— Всяка дума — отвърна Лийша, — но все пак отивам. Ако Ахман е такъв човек, значи войната е неизбежна и няма значение какво правим. Но ако съществува дори малък шанс да е мислел това, което каза на масата, тогава може би ще има възможност да намерим начин да съжителстваме, без да се избием взаимно, а това е по-важно за света от съдбата на Лийша Пейпър.

Роджър въздъхна и се отпусна на един стол.

е?

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ЗАВРЪЩАНЕ В ПОТОКА НА ТИБИТ

333 СЗ, ЛЯТО

Крепостта Мливари се смаляваше в далечината, докато Защитения яздеше мрачно напред. Щастието, което бе изпитал на излизане от имението на Рейджън и Елиса, беше пометено от срещата с Джейк. Разговорът се въртеше безспирно в ума му, но едва сега се появиха всички думи, които трябваше да изрече, макар че и те не му помогнаха да се отърси от измъчващото го чувство, че приятелят му е прав.

Искаше му се да се разсее и отвори книгата, която му беше дал Ронел, ала в нея не намери никаква утеха. На страниците й бяха Лийшините безценни тайни на огъня, наред със скици на метални изделия, които използваха мощта му за точна стрелба. Изделия, създадени не за да убиват демони, а хора.

Ядроните ли са ни довели до ръба на унищожението — замисли се той, — или сами сме си го причинили?

Забеляза останките на някаква кула встрани от пътя точно когато слънцето вече клонеше към залез. Един от предшествениците на Юкор бе поддържал гарнизон на това място, но крепостта бе паднала под набезите на демоните и така и не я бяха възстановили. Повечето вестоносци вярваха, че е обитавана от духове, и страняха от нея. Ръждясала порта висеше, огъната и начупена, от изкривени панти, а по външната стена бяха пробити огромни дупки.

Той влезе в крепостта и върза Здрачен танцьор в защитен кръг. Съблече всичко от себе си освен препаската и си избра копие и лък. Когато се спусна мрак, смрадливите пари започнаха да се просмукват измежду потрошените камъни на двора. Ядроните се надигаха на талази сред незащитените останки, защото инстинктът им казваше, че съществува голяма вероятност един ден плячката да се завърне. Петдесет души бяха умрели при падането на крепостта, вероятно убити от същите демони, които сега излизаха. Тези хора заслужаваха да бъдат отмъстени.

Защитения изчака, докато демоните го забележат и тръгнат към него, и чак тогава вдигна лъка си. Начело тичаше огнен демон, но още с първата стрела Защитения го отпрати от света на живите. Следващият беше каменен демон, по когото се наложи да стреля няколко пъти, преди да го убие.

Когато каменният падна, другите демони поспряха за миг, някои даже тръгнаха да бягат назад, ала защитените камъни, които Арлен бе поставил по дупките в стените и пред вратата, задържаха чудовищата в крепостта при него. Когато му свършиха стрелите, той тръгна към тях с копие и щит, но накрая захвърли и тях и продължи боя с голи ръце и крака.

С отминаването на нощта силата му само нарастваше, докато поемаше все повече и повече магия. Потънал в касапницата, той не мислеше за нищо друго, докато накрая, целият покрит в демонска сукървица, която цвърчеше по защитите му, не откри повече нито демон. Скоро след това небето се озари и малкото останали демони в околността се превърнаха в пара, за да избягат от жарките лъчи на слънцето, което изгаряше покварата им от повърхността на земята.

Тогава обаче светлината достигна до него и той я усети като огън по кожата си. Блясъкът й запари на очите му. Зави му се свят и му се догади, а гърлото му гореше. Беше мъчително да стои на слънце.

Не се случваше за пръв път. Лийша казваше, че слънчевата светлина просто изгаря излишната магия, но една друга част от него, по-първичната, знаеше истината.

Слънцето го отблъскваше. Той се превръщаше в демон и спираше да принадлежи на повърхността на земята.

Ядрото го зовеше, предлагаше му убежище. Защитеното му око виждаше безпогрешно пътеките, магически отвори, които се издигаха изпод земята. Всичките пееха една и съща песен. Никакво слънце нямаше да го гори в прегръдката на Ядрото.

Защитения започна да се разпада, приплъзвайки част от собственото си същество надолу по една от пътеките, за да я опита.

Само този път — каза си той. — За да видя дали имат слабости. Дали не можем да прехвърлим битката под земята.

Мисълта беше благородна, макар и не съвсем вярна. По-вероятно беше да го унищожат.

И без това светът би бил по-добър без мен.

Но преди да успее да се стопи, едно от димящите тела из двора изпука и присветна под влиянието на слънчев лъч, след което избухна в пламъци. Защитения се огледа и видя как телата се палеха едно по едно като празнични огнетии.

Докато ядроните горяха, собствената му болка утихна. Слънцето го изтощаваше, както винаги, но не го унищожаваше.

Засега — помисли си той. — Но скоро сигурно щеше. Най-добре да дадеш защитите на Потока на Тибит, докато още можеш.

Пред очите на Защитения започнаха да изникват познати места на път за Потока на Тибит и откъснаха вниманието му от Ядрото, връщайки го обратно в настоящето. Тук беше вестоноската пещера, където бе нощувал с Рейджън и Кийрън. Оттатък се мъдреха останките, където го бяха намерили. Там поне нямаше демони. Глутница нощни вълци бяха завзели територията и Защитения взе разумното решение да ги заобиколи отдалече. Дори ядроните гледаха да не смущават нощните вълци. Демоните бяха избивали най-дребните и най-слабите в продължение на векове и сега малкото останали хищници бяха наистина огромни. Наречени така заради гарвановочерната им козина, възрастните екземпляри достигаха сто и петдесет килограма, а глутница можеше да се справи дори с дървесен демон, стига да го притисне.

След това видя и малкото сечище, където бе осакатил Едноръкия. Защитения очакваше да завари мястото, както го бе оставил — овъглена, почернена пустош, обикаляща непокътнатия кръг, където бе устроил защитите си.

Обаче бяха минали повече от четиринайсет години и мрачното място беше обрасло с богата растителност, по-ярка дори от тази наоколо. Би го сметнал за добра поличба, ако вярваше в подобни неща.

В толкова отдалечено село като Потока на Тибит рядко се срещаха вестоносци или каквито и да било непознати, дори от Слънчево пасище или от градчето след него, и нямаше начин да не привлече внимание. Когато Защитения наближи градчето още в ранни зори, спря и зачака. Щеше да е по-добре да прекоси покрайнините и самото селище по-късно през деня, когато хората щяха да си проверяват защитите, вместо да гледат кой се задава по пътя. Щеше да стигне до Градски площад привечер, тъкмо навреме, за да си наеме стая в хана на Шопара. На сутринта единствената му работа щеше да бъде да намери градския говорител или говорителка и да предаде гримоар с бойни защити, а също и да подари няколко оръжия на онези, които междувременно ги поискат. После щеше да си замине, преди да се усетят, че е бил там. Зачуди се дали Силия все още беше говорителка на града, както в детството му.

Първата ферма, която подмина, беше на Мак Пасчър, но макар да чу животни в обора, не видя никого наоколо. Не след дълго стигна тази на Харл. Фермата на Танър беше напълно изоставена. Явно се беше случило неотдавна, тъй като защитите си бяха по местата, а нивите не бяха изгорели. Обаче животните ги нямаше, а посевите бяха в окаяно състояние, сякаш никой не ги беше поглеждал напоследък. Нямаше следи от демонско нападение. Зачуди се какво ли може да се е случило.

Фермата на Харл имаше специално значение за Защитения. До единайсетата си годишнина той не беше стигал по-далече от този чифлик, но по-важното беше, че там целуна Бени и Рена в нощта, преди майка му да умре. Каква ирония. Вече бе забравил лицето на майка си, ала помнеше всичко около тези целувки. Начинът, по който зъбите му бяха изтракали неловко с тези на Бени, и как двамата се бяха отдръпнали ужасено, мекотата и топлината на устните на Рена, вкусът на дъха й.

Много време беше минало от последния път, когато се беше сещал за Рена Танър. Бащите им ги бяха обещали един на друг и ако Арлен не беше избягал, сега сигурно щяха да са женени, да гледат децата си и да се грижат за фермата на Джеф. Защитения се замисли какво ли ще да е станало с нея.

Всичко по пътя му изглеждаше все по-странно. Не се наложи да внимава, когато наближи Потока на Тибит, защото наоколо нямаше жива душа. Всички къщи бяха здраво заключени. Потърси датата в съзнанието си, но още беше рано за празника на лятното слънцестоене. Сигурно са ги извикали с Огромния рог.

Огромният рог се намираше в Градски площад и го надуваха при опасност. С него даваха напътствия, така че тези, които се намираха най-близо, да дойдат на помощ, за да потърсят оцелели или да построят нещо наново, стига да беше възможно. В такъв случай хората заключваха добитъка и потегляха, понякога се прибираха чак на другия ден.

Защитения знаеше, че е осъдил хората около себе си прекалено строго, когато напусна дома си. Те не бяха по-различни от тези в Хралупата на дърваря или което и да е друго село сред десетките му познати. Народът от Потока на Тибит едва ли щеше да се изправи срещу ядроните като красианците, но се съпротивляваше по свой начин — събираха се отново и отново и затвърждаваха връзката си един с друг. Когато се караха, то бе за дреболии. Никой в Потока на Тибит не би оставил съседа си гладен или без убежище, както често се случваше в Свободните градове.

Защитения подуши въздуха и огледа небето, но нямаше следи от пушек — най-сигурният знак, че е имало нападение. Наостри уши, ала не чу нищо, което да го насочи. Полута се за кратко и се отправи по пътя за Градски площад. Там някой щеше да му разкаже за атаката.

Почти се бе стъмнило, когато наближи Градски площад, и до ушите му стигна жуженето на стотици гласове. Успокои се, защото вече знаеше, че страховете му са били неоснователни, но се зачуди по какъв ли повод са се събрали всички от Потока на Тибит, за да прекарат нощта в Градски площад. Да не би най-накрая да се омъжваше някоя от дъщерите на Шопара?

Улиците бяха пусти, ала, изглежда, целият Поток на Тибит, се бе събрал. По всички веранди, врати и прозорци с изглед към площада имаше скупчени хора. Някои, като постовчаните, си бяха нарисували кръгове и стояха настрана от останалите, хванали каноните си и мълвейки молитви. Те се отличаваха явно от хората от Хълма на Богин, които се прегръщаха и плачеха. Сред тях видя и сестрата на Рена, Бени, която се бе уловила за Люсик Богин.

Проследи погледите им до средата на площада, където красива млада жена бе вързана на кол, забит в земята.

А слънцето залязваше.

Само след миг Защитения разпозна Рена Танър. Може би защото си бе мислил за нея или защото току-що бе видял сестра й — просто не можеше дори след толкова много време да сбърка кръглото лице на Рена, както и дългата й кестенява коса, която падаше почти до кръста.

Тя се беше отпуснала безсилно, провесена на въжетата около ръцете и гърдите си. Очите й бяха отворени, но погледът й блуждаеше в нищото.

— Какво, по ядроните, става тук? — изрева той и удари с пети хълбоците на Здрачен танцьор.

Огромният жребец се хвърли към площада, изривайки пръстта под копитата си, и се вдигна на задни крака пред потресената публика. Площадът бе осветен от бледата, мъждукаща светлина на факлите и фенерите, а небето над тях беше тъмнолилаво. Ядроните щяха да изскочат всеки момент.

Защитения се хвърли от коня си, изтича при Рена и започна да я развързва. Към него пристъпи старец и размаха голям ловджийски нож с изцапано острие. С острото си обоняние Защитения долови миризмата на съсирена кръв и в следващия момент разпозна Радък Закона, говорителя на Рибарска дупка.

— Не се меси, където не ти е работа, вестоносецо! — извика Закона и насочи оръжието към него. — Това момиче уби мой роднина, както и собствения си баща, и затова искаме да я видим изядрена!

Защитения погледна потресен Рена и всичко като плесница се навърза в съзнанието му. Игрите на женитба, които Бени и Рена искаха да играят с него на сеновала, игри, които бяха научили, гледайки Илейн и баща си. Тайната на Илейн, молбите й към Джеф да я вземе със себе си. Среднощното пъшкане от стаята на Харл.

Спомените нахлуваха, но този път той ги разчиташе като голям човек, а не като наивно момче. Обзе го ужас, който бързо бе изместен от гняв. Посегна към Радък тъй внезапно, че говорителят не можа да реагира — улови го за китката и го преметна с хватка от шарусахк, поваляйки го на земята, а ножът изскочи от ръцете на Закона.

Защитения вдигна ножа, така че всички да го видят.

— Ако Рена Танър е убила баща си — извика той, — тогава, казвам ви, той си го е просел!

Понечи да пререже въжетата на Рена, но няколко рибарци начело с Гарик тръгнаха към него с харпуните си. Защитения заби окървавения нож в кола и се обърна, за да ги посрещне.

Това, което последва, трудно можеше да се нарече битка. Рибарците бяха силни мъже, но не бяха воини. Защитения бе обучен боец и беше по-силен от всички тях, взети заедно. Само милостта му не му позволи да ги рани сериозно, след като падаха по земята.

— Докато аз съм наоколо, никой няма да бъде изядрен! — изрева той. — Взимам я и вие не можете да ме спрете, ако ще демони да станете!

Чу се думкане и той вдигна поглед, а очите му се ококориха от почуда. Там стоеше Джордж Уоч, почти същият, както преди повече от шестнайсет години, когато Защитения го бе видял за последно, а тогава старецът вече беше прехвърлил деветдесетте.

— Може и да не успеем да направим нищо — каза той, кимна и посочи с тоягата си, — ала май не сме единствените, с които ще трябва да се мериш, момче. Напастта ще ви отнесе и двамата!

Защитения погледна накъде сочеше тоягата и разбра, че старецът беше прав. Из целия площад се надигаше мъгла и някои ядрони вече се материализираха. Рибарците по земята изпищяха и припнаха към защитите си.

По лицето на Джордж Уоч бе изписана сурова усмивка, породена от неговото праведно удовлетворение, но Защитения дори не трепна. Вместо това свали качулката си и срещна очите на пастира от Южен пост.

— Борил съм и по-страшни врагове, старче — изръмжа той и свали и робата си.

Тълпата затаи дъх при вида на татуираната му кожа.

Както винаги, първи го нападнаха огнените демони. Един скочи към Рена, но Защитения го хвана за опашката и го метна през площада. Друго изчадие се хвърли срещу него, но защитите по кожата му припламнаха и ноктите не намериха къде да се захванат. Арлен хвана челюстта на ядрона, преди да съумее да го захапе, и съществото му изплю огън в очите.

Защитите по лицето му присветнаха, поглъщайки силата на нападението, и единственото, което достигна Защитения, беше един студен полъх. През това време символите по дланите му засияваха все по-ярко и по-ярко, докато накрая не смачка муцуната на демона, след което го захвърли.

Материализира се и дървесен демон и се спусна към Здрачен танцьор, но жребецът се изправи на задните си крака и го стъпка, а защитените му копита заискриха.

Над тях отекна писък и Защитения се извъртя навреме, за да улови спускащия се въздушен демон, като използва инерцията на ядрона срещу самия него — запрати го в земята и смаза гръкляна му със защитения си крак и гръмотевичната му магия.

Нападнаха го още два дървесни демона — ритна първия в корема, магията лумна и ядронът падна на земята, а после сграбчи и втория. Направи му шарусахкски ключ на ръцете и го издърпа с всичка сила, при което откъсна ръката на демона. Метна я към Джордж Уоч, но тя отскочи от защитите на пастира.

Три огнени демона нападнаха осакатения дървесен и скоро той се разпищя, погълнат от пламъците. Другият дървесен демон се съвзе и тръгна към Защитения, но боецът се озъби насреща му и ядронът реши да не приближава повече.

— Това е Избавителя! — извика някой от тълпата.

И други подеха възгласа, някои даже паднаха на колене, обаче Защитения само се намръщи.

— Няма да избавям никого, който би оставил едно момиче на нощта! — изрева той.

Обърна се към Рена, извади ножа от стълба и сряза въжетата. Тя падна в обятията му и само за миг погледите им се срещнаха. Погледът на Рена се проясни и тя разтърси глава, сякаш за да я прочисти. Той я вдигна на гърба на Здрачен танцьор.

— Тази вещица уби сина ми! — извика Гарик Фишър.

Защитения се обърна, а в ума му изникнаха спомени от безбройните побои, които Коуби Фишър му бе нанасял като дете.

— Твоят син беше побойник и животът му не струваше една ядронска пикня! — сряза го той и се качи на седлото зад Рена. Тя се сгуши в него като дете, цялата трепереща, въпреки че нощта бе топла.

Защитения се обърна към тълпата и огледа ужасените лица. Там видя и баща си, вкопчен в Илейн Танър, и нова вълна от гняв го заля. Нищо не се беше променило, щом Джеф можеше да стои и да гледа как оставят Рена на нощта, макар да знаеше за Харл.

— Дойдох да ви науча как да се борите с демоните! — извика той на тълпата. — Но виждам, че Потокът на Тибит все още отглежда само страхливци и глупаци!

Обърна се, за да препусне нататък, ала нещо го зачовърка отвътре и той отново погледна тълпата за последен път, предлагайки й последен шанс.

— Всички мъже, жени и деца, които биха предпочели да убиват ядрони, вместо да ги хранят със съседите си, да ме чакат тук утре по здрач — извика той. — Ако ли не, Ядрото да ви погълне дано!

Тогава Джеф срещна погледа му, ала си личеше, че не го разпознава.

— Рена Танър е моя роднина! — провикна се той и привлече погледите на всички наоколо. — Пренощувайте в моята ферма нагоре по северния път! Рена знае пътя!

На Защитения не му трябваха указания, за да намери фермата на Джеф, но кимна и обърна Здрачен танцьор на север.

— Ей, ей, не можеш сега да приютяваш тая проклета убийца, Джеф Бейлс! — извика Радък Закона. — Съветът вече гласува!

— ’Начи най-добре да не признавам вече съвета — кресна му Джеф, — щото ако ти или който и да било дойде във фермата ми да я търси, нощта ми е свидетел, ще има още кръвопролития, та и отгоре!

Радък понечи да отвърне, но тълпата зашептя гневно и той със смущение се заоглежда наоколо, тъй като не беше сигурен на чия страна са.

Защитения изсумтя и срита Здрачен танцьор, който запрепуска през Градски площад и се отправи по пътя към фермата на неговия баща.

Рена мълча през цялото време. Беше се облегнала на него и се държеше за робата му. Няколко демона тръгнаха към тях, но Здрачен танцьор ги заобиколи и забърза, като скоро ги остави зад себе си. На два пъти жребецът направо стъпка демоните по пътя, без дори да забави ход.

Фермата на баща му си беше почти същата, каквато я помнеше. Имаше само една нова пристройка отзад на къщата. Някои от защитните стълбове по ечемиченото поле бяха издялкани от Арлен още от едно време, а през годините ги бяха лакирали многократно. Джеф поддържаше ревностно защитите си и беше внушил същото отношение и на сина си — нещо, което често бе спасявало живота на Арлен, а до голяма степен бе предопределило и съдбата му.

Дворът гъмжеше от ядрони, привлечени от къщата, които изпробваха магическата й стена. Защитения утрепа два с лъка, за да очисти пътя до обора, и щом влезе на сигурно зад защитите, вкара Здрачен танцьор в едно от отделенията, застана на вратата и се зае да стреля по ядроните. Скоро пътят се очисти и той придружи Рена до къщата.

Защитения трепереше, когато остави момичето във всекидневната. Отиде да запали лампите и накладе огън в камината. Всичко наоколо му беше толкова познато, че чак сърцето го болеше. Даже миришеше по същия начин. Той едва ли не очакваше и майка му да излезе от зимника и да му заръча да се измие преди вечеря. Приближи се стара котка, която го подуши и се отърка в крака му, мъркайки. Той я вдигна и я почеса зад ушите, припомняйки си как майка му бе изродила котилото зад счупената каручка в обора.

Отиде при Рена, която седеше точно там, където я бе оставил, и си играеше с полите си.

— Добре ли си?

Рена поклати глава, забила поглед в земята.

— Не мисля, че някога въобще ще бъда добре.

— Познавам това чувство — рече Защитения. — Гладна ли си?

Щом тя кимна, той остави котката на пода, слезе в зимника и без да се учудва, видя, че той беше подреден почти по същия начин, както си го спомняше. Имаше пушена шунка и свежи зеленчуци, както и хляб в кутията. Остави всичко на дъската за рязане и напълни гърне с вода от бъчвата. Скоро над огъня къкреше яхния, която изпълни къщата с уханието си. Отвори шкафа и подреди лъжици и паници на масата. Отиде да извика Рена и намери котката, сгушена в скута й. Момичето я галеше разсеяно, а сълзите й капеха и сплъстяваха козината на животинчето.

Рена почти не продума, докато се хранеха, а той я наблюдаваше, съжалявайки, че не се сеща за думите, които да върнат живеца в очите й.

— Хареса ли ти яхнията? — попита той, когато тя си отчупи залък, за да попие последните капки по паницата си. — Има още, ако искаш.

Тя кимна, той взе гърнето от огъня и й сипа втора порция.

— Благодаря ти — каза тя. — Чувствам се кат’ че ли дни наред не съм слагала залък в устата си. Всъщност не съм, де. Не бях гладна.

— Май че доста неща са ти се насъбрали тая седмица — рече той.

Тя най-накрая срещна погледа му.

— Ти уби ония демони. Уби ги с голи ръце.

Защитения кимна.

— Защо? — попита тя.

Защитения повдигна вежда.

— Трябва ли ми причина, за да убивам демони?

— Но те ти казаха какво съм направила — обясни Рена. — И са съвсем прави. Нищо от това нямаше да се случи, ако просто бях слушала баща си. Може би наистина тря’аше да ме изядрят.

Тя отново отклони поглед, но Защитения я сграбчи за раменете и я накара да се обърне с лице към него. Очите му пламтяха, а нейните се разшириха от страх.

— Чуй ме сега добре, Рена Танър — започна той. — Баща ти не е заслужавал никой да го слуша. Знам какво е сторил с теб и сестрите ти в оная ферма. Един човек да го е слушал, пак е щяло да му е много. Той е причината за всички тия проблеми сега. Ти никога не си била.

Тя остана втренчена в него и той я разтърси.

— Чуваш ли ме?!

За миг Рена не помръдна, вперила поглед в него, но после бавно кимна. После кимна отново, този път по-решително.

— Т’ва, дето ни го стори, не беше редно.

— Меко казано — изсумтя Защитения.

— А горкият Коуби никому нищо лошо не беше направил — продължи Рена все по-сигурно. Тя се взря в него. — Не беше ник’ъв побойник, поне аз не съм го виждала в тая светлина. Искаше само да се ожени за мен, както си му е редът, а тате…

— … го уби по този повод — довърши Защитения, когато тя се поколеба.

Рена кимна.

— Такива мъже не са много по-добри от демоните.

Защитения се съгласи.

— А ти трябва да се бориш с демоните, Рена Танър. Само така се живее с високо вдигната глава. Не можеш да разчиташ, че някой друг ще направи това, което сама не би направила за себе си.

Рена лежеше сгушена до огъня и спеше дълбоко, когато каручката на Джеф спря на двора рано сутринта. Защитения гледаше през прозореца и преглътна буца в гърлото си, когато видя четири деца да слизат от задната страна на каруцата — братя и сестри, които така и не беше опознал.

Последваха ги здравата старица Норийн и Илейн. Като малък Защитения си беше падал по Илейн, която дори сега беше красива, но щом видя баща си да й помага да слезе, както някога бе помагал и на майка му, нещо го загложди отвътре. Не винеше Илейн, задето бе искала да се спаси от Харл — поне вече не я винеше, — но въпреки това не му стана леко, като видя колко бързо бе заела мястото на майка му.

Погледна нагоре по пътя, ала не забеляза преследвачи. Отвори вратата и излезе да ги посрещне. Децата спряха на място и го зяпнаха, а той отиде при Джеф.

— Тя спи край огъня — рече той.

Джеф кимна.

— Благодаря ви, вестоносецо.

— Разчитам, че ще удържите на обещанието си да я предпазвате от всеки, който поиска да й навреди — каза Защитения и насочи към баща си татуирания си пръст.

Джеф преглътна, но кимна.

— Ще удържа.

Защитения присви очи. Джеф беше пълен с искрени на вид обещания, които имаше огромното желание да спази, но дойдеше ли моментът за действие, той често се отмяташе.

Защитения обаче нямаше друг избор и кимна.

— Взимам си коня и тръгвам.

— Почакайте, моля ви — каза Джеф и го хвана за рамото.

Защитения погледна нахалната ръка и Джеф бързо я отдръпна.

— Аз просто… — поколеба се той. — Бихме искали да останете за закуска. Най-малкото, което можем да направим за вас. Вечерта може целият град да се изтърси на площада, както казахте. Починете си тук дотогава.

Защитения го погледна. Искаше му се да се разкара от това място, но някак си копнееше да се запознае със своите братя и сестри, а и стомахът му закъркори при мисълта за една хубава закуска, както я правеха в Потока на Тибит. Като малък не бе оценявал такива неща, ала сега те му бяха скъпи спомени.

— Е, мога да поостана — каза той и им даде да го придружат обратно към къщата, след което децата тръгнаха да изпълняват домашните си задължения, а Норийн и Илейн се отправиха към зимника.

— Това тук е Джеф младши — рече Джеф и представи най-големия си син, когато се събраха на масата за закуска.

Момчето кимна към посетителя, но вниманието му бе насочено по-скоро към татуираните ръце и му се искаше да надзърне в сенките на качулката му.

— До него е Джени Тейлър — продължи Джеф. — Обещани са един на друг вече почти два сезона. В края на масата са най-малките ни, Силви и Чоли.

Защитения, седнал срещу децата до Рена и Норийн, се покашля, като чу имената — бяха на загиналите му майка и чичо. Отпи вода от чашата си, за да прикрие изненадата си.

— Имате прекрасни деца.

— Пастир Харал казва, че вие сте възкръсналият Избавител — изтърси малката Силви.

— Е, не съм — отвърна Защитения. — Аз съм просто един вестоносец, дошъл да съобщи добра вест.

— Вече всички вестоносци ли са като вас? — попита Джеф. — Целите изрисувани?

Защитения се усмихна.

— Само аз съм така — призна той. — Но все пак съм обикновен човек. Не съм дошъл да избавям никого.

— Но определено го сторихте за нашата Рена — намеси се Илейн. — Не можем да ви благодарим достатъчно за това, което направихте.

— Ако не го бяхте допуснали, нямаше да е нужно да ми благодарите — отвърна Защитения.

Джеф се умълча за миг при този укор.

— За това сте прав — каза той накрая, — но понякога, когато човек е сам в тълпата и тя отсъди…

— Стига си си измислял извинения, Джеф Бейлс — сопна му се Норийн. — Човекът е прав. Какво имаме на тоя свят, освен близки и роднини? Не би трябвало да ги оставяме, независимо от обстоятелствата.

Защитения я погледна. Това не беше онази Норийн от спомените му, която остана на верандата в нощта, когато майка му бе изядрена. Стоя безучастно, опита се само да спре Арлен, който искаше да помогне на майка си. Той кимна и очите му отново се стрелнаха към Джеф.

— Права е — съгласи се той. — Човек трябва да се изправя срещу тези, които биха наранили него или близките му.

— Звучите като сина ми — промълви Джеф, а очите му охладняха.

— Не ви разбрах — каза Защитения, а гърлото му се сви.

— Като мен ли? — попита Джеф Млади.

Джеф поклати глава.

— Твоят по-голям брат — каза той на сина си и всички на масата освен Рена и Защитения изписаха бърза защита във въздуха.

— Много отдавна имах друг син на име Арлен — обясни Джеф, а Илейн пое ръката му в своята и я стисна за подкрепа. — Всъщност с тази Рена тук бяха обещани.

Той кимна към момичето.

— Изядриха майката на Арлен и той избяга — погледна надолу към масата и продължи с напрежение в гласа: — Все питаше за Свободните градове този наш Арлен. Ще ми се да вярвам, че може и да ги е достигнал…

Той млъкна и разтърси глава, сякаш за да я прочисти.

— Но сега имате това прекрасно семейство — каза Защитения с надеждата да насочи разговора към нещо по-позитивно.

Джеф кимна, взе ръката на Илейн в своите две и я стисна.

— Всеки ден благодаря на Създателя за тях, но това не значи, че не ми е тежко заради тези, които вече ги няма.

След закуска Защитения отиде в конюшнята, за да види Здрачен танцьор, макар че го направи по-скоро от желание да остане за миг насаме, отколкото от нужда. Тъкмо бе започнал да четка коня, когато вратата на обора се отвори и влезе Рена. Тя сряза ябълка на две и даде половинките на Здрачен танцьор, след което го погали по хълбоците. Жребецът изцвили нежно.

— Беше нощ, когато дотърчах дотук преди няколко дни — каза тя. — Демоните щяха да ме хванат, ако Джеф не беше прекосил защитите и не беше ударил един с брадвата си.

— Честна дума? — попита Защитения и усети буца в гърлото си, щом я видя да кимва.

— Значи си решил да не му казваш, а? — попита тя.

— Какво да му казвам? — учуди се Защитения.

— Че ти си синът му — отвърна Рена. — Че си жив и здрав и му прощаваш. Толкова дълго е чакал. Защо да го наказваш още, щом виждам прошка в очите ти?

— Ти знаеш кой съм? — попита той изненадано.

— Е, как да не знам! — сопна му се Рена. — Не съм тъпа, каквото и да си мислят останалите. Откъде ще знаеш за баща ми и какво ни е причинявал, ако не си Арлен Бейлс. Как ще знаеш, че Коуби е побойник, или коя е фермата на Джеф? Нощите да ме вземат, та ти се оправи с шкафовете, все едно си си у вас!

— Не щях никой да разбира — каза Защитения и изведнъж осъзна, че акцентът му от Потока на Тибит се бе завърнал, макар да го беше преодолял още в Мливари.

Стар вестоноски трик беше да си смениш акцента така, че да наподобява този на местните, това ги успокояваше. Бе го правил стотици пъти, но този път бе различно — сякаш беше използвал този номер от бягството си насам и чак сега говореше с истинския си глас.

Рена го ритна здраво в пищяла. Той изписка от болка.

— Това е, задето си мислеше, че не знам, и задето не каза нищо! — извика тя и го блъсна толкова силно, че той падна на купа сено в задната част на отделението. — Чаках те четиринайсет лета! Все си мислех, че ще се върнеш за мен. Бяхме обещани! Но ти въобще не си дошъл заради мен, нали така? Дори сега! Мислеше просто да наминеш и да изчезнеш, нали никой няма да разбере!

Отново го ритна и той бързо се изправи и застана зад Здрачен танцьор.

Тя беше права, разбира се. С Мливари беше същото, той си беше мислил, че може да погледне някогашния си живот, без да го докосва, сякаш искаше да махне превръзката, за да провери дали раната отдолу е зараснала. Ала той по-скоро бе оставил тези рани да гноясат и вече беше крайно време да се изцедят.

— Петминутен разговор между бащите ни не ни прави обещани, Рен — оправда се той.

— Аз помолих баща ми да говори с Джеф — каза Рена. — Тогава ти казах, че сме обещани, а после повторих думите и на верандата по залез в деня, когато потеглихте. Това ни прави такива.

Но Защитения поклати глава.

— Това, че си казала нещо по залез, не го прави истина. Не съм ти се обещавал, Рена. Всички си решихте някакви работи оная нощ, без да ме питате.

Рена го погледна, а в очите й личаха сълзи.

— Може би ти не си ми се обещавал — отстъпи тя, — обаче аз го направих за теб. Това е единственото нещо, което съм правила, и е било само мое, така че ня’а си върна думите назад. Още като се целунахме, знаех, че ни е писано да бъдем заедно.

— Но ти щеше да се омъжиш за Коуби Фишър — възрази той, опитвайки безуспешно да скрие горчивината в гласа си, — който ме биеше заедно с приятелите си.

— Ти им го върна — каза Рена. — Коуби винаги се е държал мило с мен…

Тя подсмръкна и докосна огърлицата си.

— Не знаех дали въобще си жив, а исках да се измъкна…

Той сложи ръка на рамото й.

— Знам, Рен. Не исках да го кажа по този начин. Не те виня за стореното. Просто исках да кажа, че нищо не е „писано“ да се случи. Ние всички просто вървим през живота и правим това, което смятаме за най-добре.

Тя го погледна.

— Искам да замина с теб. Мисля, че така ще е най-добре.

— Знаеш ли какво значи това, Рен? — попита Защитения. — Когато залезе слънцето, аз не се скривам зад защитите. Тоя живот не е безопасен.

— Да не мислиш, че тук съм в безопасност? — възкликна Рена. — Дори да не ме вържат отново на площада веднага щом тръгнеш, към кого да се обърна сега? Кой беше този, който отказа да стои отстрани и да гледа как ме ядрят?

Защитения я гледаше и се опитваше да намери думите, с които да й откаже. Рибарците не бяха по-различни от които и да е побойници — той щеше да ги сплаши през нощта, ако вече не го бе сторил. Рена щеше да бъде в безопасност в Потока на Тибит. Тя заслужаваше да е на сигурно място.

Но беше ли достатъчно да имаш една проста сигурност? За него не беше, така че кой можеше да каже дали за нея ще бъде? Той винаги бе гледал с презрение на тези, които живееха в страх от нощта.

Присъствието на Рена край него сякаш сипваше сол в раната му, припомняше му всичко, което бе пожертвал в момента, в който татуира кожата си. Беше му достатъчно тежко да стои около онези, които го виждаха за пръв път. Рена го караше да се чувства, сякаш отново е на единайсет.

Но тя се нуждаеше от него и това заглуши зова на Ядрото. Днешното утро беше първото, което бе очаквал с нетърпение от Мливари насам. Дълбоко в сърцето си Защитения знаеше, че никога не би оцелял в демонския свят, но щом видя собствения си род да предлага Рена на нощта, му се бе приискало да загърби човечеството завинаги. Напуснеше ли Потока на Тибит, може би дори щеше да успее.

— Добре — каза той накрая, — стига да издържиш пътуването. Ако ме забавиш, ще те оставя в първия град, през който минем.

Рена се огледа в обора и забеляза слънчевия лъч, който се процеждаше през вратата на сеновала горе. Тя пристъпи внимателно под светлината на лъча и срещна погледа му.

— Слънцето ми е свидетел — каза тя и извади ножа на Харл, — няма да те забавя.

— Стиснала си тоя нож, все едно може да ти помогне срещу демон — отбеляза Защитения. — Дай да ти го защитя.

Рена премигна и погледна ножа, след което му го подаде. Той посегна да го вземе, но тя го дръпна изведнъж и отказа да му го остави.

— Този нож е единственото нещо на света, което си е само мое — каза тя. — Бих искала сама да си го защитя, стига да ме научиш.

Защитения я погледна със съмнение, припомняйки си колко кьопаво бе защитавала като дете. Рена забеляза изражението му и се намуси.

— Вече не съм на девет, Арлен Бейлс — сопна му се тя. — Защитавам фермата вече близо десет години и досега демон не е влизал, така че да не ме гледаш така отвисоко. Аз па си мисля, че мога да нарисувам един проклет кръг или топлинна защита не по-зле от теб!

Защитения тръсна глава в изумлението си.

— Извинявай. Защитниците в Свободните градове се държаха с мен по същия начин, като напуснах Потока на Тибит. Забравил съм колко обидно ми беше.

Рена отиде при дисагите му и извади защитен нож от канията на седлото му.

— Ето — каза тя и се върна при него. — Тая к’во прави?

Тя посочи единствената защита на върха на острието.

— И защо по острието нататък се повтаря само тази, другата защита, само дето е завъртяна? Как прави мрежа, щом няма свръзки? — тя обърна ножа в ръцете си и прокара пръст по десетките защити по плоскостта.

Защитения посочи върха.

— Това е пробождаща защита, чупи им бронята. Тези отстрани са режещи защити — позволяват на острието да се вмъкне, след като бронята вече е счупена. Режещите защити се свързват сами, ако ги завъртиш както трябва.

Рена кимна, а очите й затанцуваха по линиите.

— А тези? — тя посочи символите по острието на ножа.

След вечеря Джеф впрегна каруцата и цялото семейство се отправи към Градски площад. Рена яздеше Здрачен танцьор, седнала зад Защитения.

Пристигнаха само няколко минути преди залез. Ако миналия ден площадът беше претъпкан, то сега той направо се пръскаше по шевовете. Всеки район на Потока на Тибит беше дошъл в пълен състав — мъже, жени, деца. Наброяваха повече от хиляда души и бяха напълнили улиците и по-голямата част от площада. Единственото им убежище бяха набързо замъкнатите, изрисувани със защити камъни.

Всички ги загледаха, когато пристигнаха, и без дори да отбележат семейството на Джеф, зяпнаха непознатия с качулката, яхнал грамадния защитен жребец, и момичето зад него. Тълпата се раздели, когато Защитения поведе Здрачен танцьор към средата на площада и го накара да се обърне няколко пъти, така че всички да ги видят. Свали качулката си и цялата тълпа ахна едновременно.

— Дойдох от Свободните градове, за да науча благородните хора от Потока на Тибит да убиват демони! — извика той. — Но до този момент „благородни хора“ не съм видял. Благородните хора не хвърлят беззащитни момичета на ядроните! Благородните хора не стоят със скръстени ръце, докато други ги ядрят!

Говорейки, обръщаше коня си и срещаше погледите на колкото се може повече хора.

— Тя не беше ник’во беззащитно момиче, вестоносецо! — викна Радък Закона и излезе пред тълпата от Рибарска дупка. — Тя е хладнокръвен убиец и съветът реши, че заслужава да бъде изядрена за злодеянията си!

— Тъй, тъй — съгласи се Защитения на висок глас. — И никой не се възпротиви на решението им!

— Хората имат доверие на своите говорители — заяви Радък.

— Истината ли казва? — обърна се Защитения към цялата тълпа. — Имате ли доверие на говорителите си?

От всички части на гъмжилото се нададоха пламенни възгласи на съгласие. Народът от Потока на Тибит се гордееше с районите си и с фамилиите, които споделяха.

Защитения кимна.

— Тогава най-добре да подложа говорителите ви на изпитание.

Той скочи от коня си, извади десет леки копия, закачени за седлото на Здрачен танцьор, заби ги в земята и ги остави да треперят в калта.

— Всеки представител на градския съвет, мъж или жена, който се бие редом с мен тази нощ, ще получи копие с бойни защити — каза той и вдигна едно от оръжията. — Ще научи и тайните на изписването им, за да можете да си направите свои оръжия. Ако той умре, може да го замести роднина.

Настана потресено мълчание и всички се обърнаха към своите говорители.

— Може ли да си помислим малко? — попита Мак Пасчър. — Да не прибързваме.

— Разбира се — каза Защитения и погледна небето. — Мисля, че имате около… десет минути. Утре по това време смятам вече да съм по пътя за Свободните градове.

Силия Яловата излезе от тълпата.

— Очаквате от нас, старейшините на Потока на Тибит, да застанем в голата нощ само с едни копия?

Защитения погледна Силия, която все още се извисяваше заплашително дори след всичките тези години. Неведнъж го беше пердашила с пръчка по задните части, и то всеки път за негово добро. Самата идея да застане до нея му беше по-чужда, отколкото да се втренчи в каменен демон, но този път тя се нуждаеше от един хубав пердах.

— На Рена Танър не сте й дали и толкова — рече той.

— Не всички гласувахме против нея, вестоносецо — възропта Силия.

Защитения сви рамене.

— Няма значение, допуснали сте го да се случи.

— Никой не е над закона — отвърна Силия. — Когато съветът гласува, трябваше да мислим първо за града, а после за собствените си чувства.

Защитения плю в краката й.

— Да върви по ядроните вашия закон, щом налага да дадете ближния си на нощта! Като искате да мислите първо за града, излезте и докажете, че сте готови да получите това, което сте отредили на другите! Иначе си взимам копията и си тръгвам.

Силия присви очи, хвана полите си и със смела крачка излезе напред. От всички страни се чуха шокирани ахкания, но Силия не им обърна внимание и взе едно от копията. Веднага я последваха пастир Харал и Брайн Широкоплещия. Грамадният дървар грабна копието си с жаден поглед. Площадчани и дървари нададоха възторжени викове.

— Някой друг да има въпроси? — попита Защитения и се огледа.

Като малък никой тук не му беше давал правото да говори, обаче сега мислеше да каже всичко, което му беше на ума. Изведнъж тълпата се оживи, но той бързо различи говорителите — островчета в потока.

— Ей, аз имам — каза Джордж Уоч.

Защитения се обърна към него.

— Питай и ще ти отвърна откровено.

— Откъде да знаем, че ти наистина си Избавителя? — попита Джордж.

— Както вече ти казах, пастире — отвърна Защитения, — не съм. Аз съм просто един вестоносец.

— Чий вестоносец? — зададе Джордж нов въпрос.

Защитения се поколеба, прозирайки капана. Ако кажеше, че е ничий, много щяха да решат, че е вестоносец на Създателя. Най-мъдро щеше да е да нарече Юкор свой покровител. Потокът на Тибит на практика беше част от Мливари и хората щяха да предположат, че защитите са подарък от херцога. Но той беше обещал да отговаря честно.

— Тази вест няма изпращач — призна той. — Намерих защитите в руини от стария свят и сам се нагърбих със задачата да ги дам на всички благородни хора, така че да започваме битката срещу демоните.

— Напастта няма да приключи, преди да се е появил Избавителя — настоя Джордж, все едно Защитения бе попаднал в логически капан.

Но Защитения просто сви рамене и подаде на Джордж магическо копие.

— Може да се окаже, че си ти. Убий демон и разбери.

Джордж пусна бастуна си и хвана оръжието, а очите му заблестяха свирепо.

— Видял съм повече от сто години от тази Напаст — каза той. — Видял съм смъртта на всичките ми познати, даже на правнуците. Винаги съм се чудел защо е така, защо Създателя ме пази толкова дълго жив, щом привиква при себе си много други. Може да е, щото вярно съм имал някаква мисия.

— В Красия казват, че един мъж не може да отиде в Рая, ако не убие ядрон — каза Защитения.

Джордж кимна.

— Мъдър народ — той продължи напред и застана до Силия, а докато минаваше, постовчаните пишеха защити във въздуха.

Руско Шопара пристъпи тежко напред и запретна ръкави на едрите си месести ръце. Сам си взе копие.

— Татко, какво правиш? — викна дъщеря му Катрин, втурна се и го хвана за ръката.

— Мисли с тая глава бе, момиче! — сопна й се Шопара. — Всеки, който продава защитени оръжия, ще натрупа цяло състояние!

Той отскубна ръката си и застана до другите говорители.

Имаше раздвижване в групата на тресавците, където Коран Марш седеше на стол с твърда облегалка.

— Баща ми не може дори да се изправи без бастуна си — извика Кевин Марш. — Нека се бия вместо него.

Защитения поклати глава.

— Копието е не по-лош бастун за човека, който смята, че може да си седи в съвета и да си играе на Създател.

Тресавците размахаха юмруци срещу него и се развикаха гневно, но Защитения не им обърна внимание. Предизвикваше с поглед Коран да пристъпи напред. Остарелият говорител на Тресавище се намръщи, но се вдигна от стола си и закрета към копията. Остави бастуна си на земята до тояжката на Джордж.

Сега Защитения насочи взор към Меада Богин, която тъкмо се откъсваше от обятията на сина си и излезе от тълпата от Хълма на Богин. На минаване тя погледна Колийн, но билкарката поклати глава.

— Имам да се грижа за болни — каза тя, — да не говорим за тези, които ще извадят късмет, ако се върнат живи от голата нощ.

Мак Пасчър също поклати глава.

— Не съм толкоз тъп, че да изляза от защитите — каза той. — На мен разчитат хора, добитък… Не съм дошъл да ме ядрят!

Той отстъпи и в следващия момент балинци и пасищари нададоха недоволен рев.

— Позволи ни да изберем нов говорител, щом тоя няма топки! — извика глас от тълпата.

— Че защо да го правя? — сопна им се Защитения. — Никой от вас нямаше топките да се застъпи за Рена Танър!

— Туй не е вярно! — извика Рена и Защитения се обърна изненадано към нея.

Тя го срещна с твърд поглед.

— Джеф Бейлс се изправи срещу огнен демон заради мен преди не повече от пет нощи.

Всички погледи се извърнаха към Джеф, който се сви под всеобщото внимание. Защитения се почувства, все едно Рена го бе ритнала в устата, ала сега баща му бе поставен пред изпитание и той искаше да разбере до какво ще доведе това повече от всеки друг.

— Така ли е, Бейлс? — попита той. — Бил си се с демон на двора си?

Джеф дълго време стоя, забил поглед в земята, а после погледна към децата си. Сякаш само като ги видя, възвърна куража си и изправи гръб.

— Тъй е.

Защитения погледна балинци и пасищари, фермери и овчари от всички краища на Потока на Тибит.

— Направете Джеф Бейлс свой говорител преди залез-слънце и ще му позволя да се изправи срещу демоните.

Веднага гръмнаха радостни възгласи и Норийн побутна Джеф, за да го накара да тръгне. Накрая Защитения се обърна към Радък Закона.

— Ня’а ник’во доказателство, че тия копия въобще вършат работа! — викна Закона.

Защитения сви рамене.

— Излизаш на доверие или въобще не излизаш.

— Не ви познавам, вестоносецо — заяви Закона. — Не ви знам нито откъде идвате, нито в к’во вярвате. Не знам нищо, освен т’ва дето ни го казвате, а то е, че за рибарците няма справедливост!

Много от тях закимаха и засумтяха в знак на съгласие.

— Та ще ме прощавате — продължи Радък и пристъпи на площада, обръщайки се не само към своите, а към цялата тълпа, — но не мога да ви се доверя на думите.

Защитения кимна.

— Прощавам ви — той посочи парата, която вече се вдигаше под краката на говорителя. — Сега ви съветвам или да си вземете копие, или да се върнете зад защитите си.

Радък Закона издаде съвсем непристоен звук и изприпка обратно към защитите на рибарците с всичката бързина, на която бяха способни дъртите му крака.

Защитения се обърна към говорителите, които бяха посмели да излязат. Държаха копията неумело, тъй като бяха свикнали да си служат с инструменти, а не с оръжия, но за негова изненада не изглеждаха уплашени. Освен Джеф, който беше по-блед от люспите на снежен демон, останалите изглеждаха спокойни. Говорителите не роптаеха срещу решения, щом вече бяха взети.

— Сега демоните са най-уязвими, докато още не са се оформили напълно — обясни Защитения. — Ако побързате…

Още преди да е довършил мисълта си, Шопара изсумтя и отиде при един почти материализирал се дървесен демон. Защитения си спомни ежегодните празненства от детството си по случай слънцестоенето. Шопара изкарваше цели прасета на дълги шишове и плащаше на деца да ги въртят над огъня. Той вдигна копието си и го заби в гърдите на ядрона със същата бързина и спокойствие, с които бе набучвал онези прасета.

Защитите по върха на копието лумнаха и демонът изпищя. Тълпата изрева във възторг, щом видя как магията се разклони като светкавица в полупрозрачното тяло на ядрона и го разтърси. Шопара държеше здраво, докато демонът размахваше крайници, а магията затанцува по ръцете му. Копието се бе съживило и защитите му светеха. Накрая ядронът спря да се мята и Шопара издърпа оръжието от вече материализиралия се напълно труп, който падна на земята.

— Да не ’зема да се пристрастя към т’ва чувство — изсумтя Шопара и плю по трупа.

Силия беше следващата, която нападна. Избра огнен демон, който тъкмо се оформяше. Започна да го мушка от горе на долу, сякаш биеше масло, и магията залумтя, изгаряйки го от света на живите.

Коран последва примера и замахна към огнен демон по същия начин, по който би намушкал жаба в Тресавище. Кракът му обаче се сгъна, той загуби равновесие и въобще не можа да уцели ядрона. Чудовището изклокочи, щом се материализира напълно, и изкашля огнена плюнка.

— Татко! — извика Кевин Марш и изтича на площада.

Грабна едно от двете стърчащи в калта копия, замахна с него като с брадва и изби плюнката от устата на демона, който се претърколи. Плюнката остави огнена диря в калта, която Кевин проследи и намушка демона по същия начин, по който баща му се бе опитал.

Погледна решително към Защитения.

— Да не ’зема просто да стоя и да гледам как баща ми го ядрят — каза той и се озъби, предизвиквайки Защитения да се възпротиви.

Синът му Фил хвана Коран и му помогна да се върне зад магическите символи.

Защитения обаче се поклони.

— Само така.

Джеф побърза да промуши почти материализирал се огнен демон, но не стигна навреме и изчадието плю огън по него. Джеф изкрещя и вдигна копието пред себе си, сякаш за да спре плюнката.

Тълпата изкрещя от страх, ала защитите по дръжката на копието лумнаха и огънят се превърна в хладен полъх. Джеф бързо се осъзна и намушка ядрона, сякаш забиваше мотиката си в упорит корен. Стъпи върху димящия гръб на демона и измъкна копието, като че ли стъпваше върху снопче сено, закачило се за зъбците на греблото му.

Материализира се въздушен демон и Защитения захвърли робата си, улови демона и го засили към защитите на богинци. Ядронът се разтресе при досега с мрежата и падна на земята в несвяст.

— Меада Богин — викна той и посочи просналия се, безпомощен демон.

Дървесен ядрон замахна към него с клоновидната си ръка, но Защитения го хвана за китката и обръщайки силата му срещу самия него, го преметна по гръб пред Джордж Марш. Старецът го прободе, сякаш удряше с бастун в земята. Магията премина през него и погледът му доби фанатичен плам.

Пастир Харал и Брайн Широкоплещия придружиха Меада до плячката й и останаха с копията си в готовност, в случай че демонът се съвземе, преди тя да го убие. Притесненията им се оказаха напразни. Тя го намушка под наклон, сякаш вкарваше кози крак под капака на бъчва.

Друг дървесен демон се оформи и Брайн и Харал го прободоха едновременно.

Сега вече всички демони се бяха материализирали. Само на площада бяха солиден брой, но повечето вече лежаха мъртви, а защитите на тълпата препречваха пътя на нови подкрепления.

Огнен демон нападна Рена и тя изкрещя, но понеже все още седеше на гърба на Здрачен танцьор, жребецът се изправи на задните си крака и го стъпка.

— Група, съберете се! — нареди Защитения на говорителите. — Копия напред!

Те изпълниха командата му, притиснаха два въздушни демона и ги убиха заедно. Защитения им даваше спокойни напътствия из площада и организираше попаденията им, готов да се притече на помощ в случай на нужда.

Но говорителите повече не потърсиха съдействието му и скоро и последните демони загинаха. Старейшините се заоглеждаха, хванали копията си вече по съвсем различен начин.

— Не съм се чувствала толкоз добре отпреди двайсет години, когато сама си цепех дървата — възкликна Силия.

Останалите изсумтяха в знак на съгласие.

Защитения погледна събралата се тълпа.

— Вашите старейшини се справиха! — извика той. — Спомнете си това следващия път, когато в двора ви изникне демон!

— Ня’а повече демони на площада — отбеляза Шопара. — Изпълнихме нашата част от сделката, сега остава и вие да изпълните своята.

Защитения се поклони.

— Сега ли?

Шопара кимна.

— В задната стаичка имам празен пергамент, на който можем да пишем.

— Добре — отвърна Защитения.

Шопара се поклони и посочи магазина си. Останалите говорители и Защитения се отправиха нататък, а Руско се обърна към тълпата.

— От утре сутринта — викна той — в магазина приемаме поръчки за защитени копия и набираме способни защитници, които да ги направят! Всичко на принципа „кой превари, той завари!“.

При тези новини тълпата зажужа.

т.

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ДА ИЗБЯГАШ НАНЯКЪДЕ

333 СЗ, ЛЯТО

Рена седеше в ъгъла, докато Арлен преподаваше бойно защитаване на говорителите в задната стаичка на Шопара. Дейзи и Катрин сновяха напред-назад и поднасяха горещо кафе. Гледаха Рена подозрително, сякаш очакваха да скочи и да ги нападне с ножа на Харл, който стоеше на масичката до нея. Беше изписала по острието стегнати защити и сега дълбаеше символите върху метала с един от арленовите прецизни инструменти за гравиране. Арлен намина, за да види как върви работата, но Рена се обърна на другата страна. Никога повече нямаше да поиска помощ.

Утринната светлина се процеждаше през пролуките на капаците, когато говорителите приключиха и всеки се изправи със свитък в ръце.

Арлен поговори с Шопара още няколко минути, а после отиде при Рена.

— Добре ли си?

Тя кимна и преглътна прозявката си.

— Просто съм уморена.

Арлен кимна и си сложи качулката.

— Може и да успееш да поспиш няколко часа във фермата, докато Шопара ни даде провизиите за из път — той изсумтя. — Старият мошеник имаше наглостта да ми иска пари за тях дори след като му осигурих луди печалби.

— Не знам що си очаквал нещо друго — каза Рена.

— Значи, напускате града, а? — попита Силия, когато тръгнаха към вратата. — Преобръщате Потока на Тибит с главата надолу и се изсулвате, преди да видите какво ще излезе от всичко това?

— Като дойдох, градът вече си беше с главата надолу — рече Арлен. — Мисля, че по-скоро ви го оправих.

Силия кимна.

— Може би е така. Има ли новини от Свободните градове? Всичките ли защитават оръжия и избиват демони?

— Свободните градове не са ви грижа в момента — каза Арлен. — Когато Потокът на Тибит се освободи от демоните, тогава разширете кръгозора.

Джордж Уоч удари с новото си копие по пода.

— Погрижи се за собствената нива, преди да погледнеш тая на съседа — цитира той известен стих от Канона.

Арлен се обърна към Руско Шопара.

— Искам да препишете защитите и да ги изпратите на говорителите на Слънчево пасище.

— Е, няма да излезе евтино — започна Шопара. — Само пергаментът струва почти двайсет кредита, а и записването…

Арлен го прекъсна с тежка златна монета. Шопара се ококори, като видя размера и дебелината й.

— Ако не си получат защитите, аз ще узная за това — каза Защитения и подаде монетата на Руско — и ще си направя пергамент от кожата ти.

Рена видя как червендалестото лице на търговеца пребледня и как самият той се сви под взора на Арлен, преглъщайки тежко, въпреки че бе доста по-едър.

— До две седмици — промълви той. — Кълна се.

— Май и ти си научил номерата на побойниците — отбеляза тихо Рена, когато Арлен се върна при нея.

Той не я погледна, а качулката му все още скриваше лицето му. За миг тя реши, че може да не я е чул.

— Направо ми ги преподадоха, докато учех за вестоносец — отвърна той, този път без да използва застрашителния глас, с който се обръщаше към всички останали. Тя можеше да си представи как се хили в момента със защитените си устни.

Шопара отвори вратите на магазина си, а отпред на стълбите го чакаше многолюдна тълпа.

— Назад — избумтя той. — Дайте път на говорителите! Не приемам поръчки, докато не го направите!

Хората замърмориха от недоволство, че могат да си изгубят реда на опашката, но направиха път и ги пуснаха да минат.

Радък Закона чакаше пред тълпата, когато Рена Танър слезе по стълбите на верандата на Шопара.

— Не сме приключили, Рена Танър! Не можеш вечно да се криеш във фермата на Джеф!

— Вече не се крия от никого — отвърна Рена и го погледна право в очите. — Напускам този ядронски град и никога повече няма да се върна.

Радък понечи да отговори, но Арлен вдигна защитен пръст и той си замълча, като остана да гледа свирепо как Защитения преплита ръце и прави стъпало на Рена, за да й помогне да възседне Здрачен танцьор.

Арлен извади малък тефтер от дисагите си, обърна се и огледа тълпата. Забеляза Колийн Триг и тръгна към нея. Като го видя, билкарката се дръпна, спъна се в хората зад нея и всички изпопадаха с крясъци.

Арлен я изчака да се пооправи, тъй като лицето й беше почервеняло от притеснение, и пъхна тефтера в ръцете й.

— Всичко, което знам за лечението на демонски рани, е тук — каза той. — Ти си умна, бързо ще научиш нещата и ще ги предадеш нататък.

Колийн се беше опулила, но кимна. Защитения изсумтя и скочи на седлото.

Арлен напусна фермата на Джеф по обед, за да си вземе обещаните провизии от Шопара.

— Стягай си багажа — каза той на тръгване. — Потегляме веднага щом се върна.

Рена кимна и остана да го гледа как се отдалечава. Нямаше багаж, дори във фермата на Харл не притежаваше нищо. Само роклята на Силия на гърба й, бащиния й нож на кръста й и омотаната на врата й огърлица от речни камъчета, която Коуби й беше подарил. Щеше й се да можеше да предложи на Арлен нещо в замяна, задето я взима за спътница, но не разполагаше с нищо освен със себе си. Коуби беше сметнал това за достатъчно, но тя се съмняваше, че ще може да се отплати на Арлен толкова лесно.

Илейн излезе на верандата и застана до сестра си, която седеше и дълбаеше острието на баща им.

— Нося ти нещо за из път — каза тя и й подаде кошница. — Шопара готви така, че храната да издържи по-дълго, а не да е вкусна. Беконът му е повече пушек, отколкото месо.

— Благодаря ти — отвърна Рена и взе кошницата.

Погледна сестра си, която й бе липсвала толкова много години, и се зачуди защо нямаше какво повече да й каже.

— Не е нужно да ходиш, Рен — продължи Илейн.

— Напротив — отвърна сестра й.

— Тоя вестоносец е суров човек, Рена, а ние не знаем нищо за него, освен че убива демони — рече Илейн. — Може да е мно’о по-зле от татко. Тук с нас ще си в по-голяма безопасност. След миналата нощ хората ще се държат добре с теб.

— Щели да се държат добре — присмя се Рена. — Т’ва да не ги извинява, че се опитаха да ме дадат на ядроните?

— И какво, по тоя повод ще избягаш с ня’къв непознат, който е достатъчно луд, за да се бележи целият със защити? — попита Илейн.

Рена се изправи и изсумтя.

— Присмял се демон на ядрон! Ти, Лейни, не беше точно влюбена в Джеф Бейлс, като избяга с него! Не знаеше нищо за него, освен че е от тия, дето биха си взели нова съпруга, преди да е изстинала още старата.

Илейн зашлеви Рена, но момичето дори не трепна. Погледът й остана твърд и накрая Илейн се сви.

— Разликата между нас, Лейни — започна Рена, — е, че аз не бягам оттука, аз бягам нанякъде.

— Бягаш нанякъде ли? — попита Илейн.

Рена кимна.

— Не искам да живея на място като Потока на Тибит, където хората оставят такива като татко да вършат каквото си искат, а тези като мен ги хвърлят на демоните. Не знам к’ви са Свободните градове, но не може да са по-зле от тук.

Тя се наведе и понижи глас, така че никой да не ги чуе.

— Аз убих баща ни, Лейни — изрече тя и вдигна наполовина защитения нож. — Аз. Така му се падаше на тоя ядронски син. Някой трябваше да го стори не само заради това, което ни причини, а и за това, което можеше още да направи. Той така и не беше получил отплата и за най-дребната си жестокост.

— Рена! — извика Илейн и се отдръпна от сестра си, сякаш се бе превърнала в ядрон.

Рена поклати глава и се изплю през парапета на верандата.

— Ако ти беше по-оправна, отдавна щеше да си го направила, докато с Бени бяхме още малки.

Илейн се облещи, но си замълча и Рена не разбра дали беше поради вина, или от ужас. Рена се обърна и се загледа към двора.

— Не те упреквам — рече тя след малко. — И аз да бях оправна, щях да го свърша още първия път, като ме набоде. Но не го направих, щото ме беше страх.

Обърна се отново и срещна погледа на Илейн.

— Ама вече не ме е страх, Лейни. Нито от Радък Закона, нито от Гарик Фишър, нито от тоя вестоносец. Мисля, че е добър човек, пък ако се окаже като татко, ще направя услуга на света, като го убия. Слънцето ми е свидетел, ще го сторя!

Защитения пристигна в галоп няколко часа по-късно. Рена го бе чакала на верандата и отиде при него, докато Здрачен танцьор все още подскачаше и вдигаше прах из двора.

— Хабим светлината — каза той и без да си прави труда да слезе, подаде ръка на Рена.

— Дори няма да се сбогуваш? — попита Рена.

— Животът в Потока на Тибит и без това ще стане много интересен — каза той. — По-добре да не давам повод на хората да си мислят, че имам нещо общо с Джеф и Лейни Бейлс, освен че те крада от тях.

Но Рена поклати глава.

— Баща ти заслужава повече, отколкото си му дал.

Той я изгледа свирепо и изръмжа:

— Няма да му кажа кой съм!

Рена вече говореше решително.

— Поне му кажи, че синът му е жив, иначе от къде на къде ще съдиш кой бил достатъчно благороден, за да получи защитите ти, и кой не.

Защитения се намръщи, но слезе от коня. Рена беше права и той бе наясно с това, колкото и да не искаше да си го признае.

— Тръгваме! — извика тя и всички дотичаха от различни страни.

Защитения погледна баща си и му кимна да се измъкнат от блъсканицата. Джеф го последва.

— Бях в един керван заедно с някакъв Арлен Бейлс от Гилдията на вестоносците — каза той, когато останаха насаме. — Може да е бил синът ви. Бейлс се среща често като фамилия, но Арлен е по-особено име.

Очите на Джеф светнаха.

— Наистина ли?

Защитения кимна.

— Беше преди години, но си спомням, че работеше за защитническата фирма на Коб в крепостта Мливари. Сигурно там още могат да ви кажат за него.

Джеф се пресегна и хвана ръката на Защитения в дланите си.

— Слънцето да осветява пътя ви, вестоносецо!

Защитения кимна, отдръпна се и отиде при Рена.

— Хабим светлината — повтори той.

Този път тя кимна и го остави да я качи на седлото на Здрачен танцьор. Той се покатери пред нея, тя го хвана през кръста и двамата потеглиха в лек тръс към пътя, където завиха на север.

— Пътят за Свободните градове не е ли на юг? — попита Рена.

— Знам откъде ще минем напряко — отвърна той. — По-бързо е, а и няма да ни се налага да минаваме през града.

Здрачен танцьор тръгна с по-бърза стъпка и те полетяха нагоре по пътя. Вятърът заплющя в косите на Рена и Защитения се присъедини към нея, когато тя се разсмя от вълнение.

Верен на думата си, Арлен си спомни всяка пътека и поляна от местните ферми на север от Потока на Тибит. Преди Рена да се усети, вече бяха на главния път извън града и бяха подминали дори фермата на Мак Пасчър.

До края на деня препускаха с всичка сила и най-накрая, когато Защитения спря около четвърт час преди залез, двамата вече се намираха съвсем близо до Свободните градове.

— Не спираме ли прекалено близо до целта? — попита тя.

Арлен сви рамене.

— Имаме си достатъчно време да сложим кръговете. Да бях сам, може би въобще ня’аше да спирам.

— Тогава недей — промълви Рена, преглъщайки страха си от откритата нощ. — Обещах ти, че ня’а те забавям.

Той не я послуша, а слезе и извади от дисагите два преносими кръга. Хвърли единия на Здрачен танцьор, а другия в малко сечище и бързо заподрежда защитите.

Рена преглътна, но не се възпротиви. Стоеше вцепенена, озърташе се и с ножа в ръка чакаше демонската мъгла да се надигне. Арлен вдигна поглед и забеляза притеснението й. Изостави работата си, отиде до дисагите и зачовърка в тях.

— А, ей го на — каза той накрая, разгърна внезапно едно наметало и наметна Рена с него.

Завърза го и й вдигна качулката.

Тя усети плата толкова мек по бузата си, като котешка козина. Рена беше свикнала с грубите домашни платове, а тази тъкан бе по-нежна, отколкото момичето си бе представяло, че е възможно. Тя погледна надолу и отново ахна. Целият плат бе извезан с изключително фини защити. На практика стотици.

— Това е Непрозримо наметало — поясни Арлен. — Ако се загърнеш хубаво с него, никой демон няма да разбере, че си наоколо.

— Честно ли? — попита тя слисана.

— Кълна се в слънцето — отвърна Арлен.

Изведнъж тя осъзна, че все още стиска ножа си. Кокалчетата вече я боляха, когато отпусна здравата хватка и го остави. Сякаш си пое дъх за пръв път от около час.

Арлен отново се наведе над кръговете и бързо ги дооправи, а Рена огради местенце, за да накладе огън, и извади кошницата на Илейн. Седнаха заедно и си разделиха студени месни пайове, шунка, пресни зеленчуци, хляб и сирене. От време на време по кръговете им се мятаха ядрони, но Рена имаше доверие на Арлен като защитник и не им обръщаше внимание.

— Зарад тая рокля седиш странно на коня — отбеляза Арлен.

— А? — попита Рена.

— Здрачен танцьор не може да развие пълна скорост, като седиш неправилно — поясни той.

— Значи препуска дори още по-бързо? — възкликна изненадано Рена.

Арлен се засмя.

— И то доста.

Тя се наведе към него и сложи ръце около врата му.

— Ако се опитваш да ме измъкнеш от роклята ми, Арлен Бейлс, само кажи.

Усмихна се, но Арлен се отдръпна, хвана я през кръста и я вдигна от себе си, както тя би махнала госпожа Драс от скута си. После веднага се изправи на крака.

— Не съм те довел за т’ва, Рен — каза той и заотстъпва назад.

— Ама то не е като да се възползваш от мен — отвърна тя смутено.

— Не става въпрос за т’ва — рече Арлен, извади комплект за шиене от дисагите си, подаде й го и се обърна. — Раздели си полите и гледай да е по-бързо. Имаме си работа още тая нощ.

— Работа ли? — попита Рена.

— До изгрев да си убила демон — отвърна той, — или те оставям в следващия град.

— Готово — извика Рена.

Тя си беше махнала фустата, а полата й беше скъсена и имаше дълги цепки от двете страни. Арлен вдигна поглед от мястото, където беше седнал да защитава стрела в края на кръга, и очите му зашариха по голите й бедра.

— Харесва ли ти т’ва, което виждаш? — попита тя и се подсмихна на неудобството на Защитения, който се сепна и се взря в очите й. — Приближи се до огъня, вижда се по-добре.

Арлен погледна ръцете си за миг, после бавно потри защитените си пръсти. Погледът му издаваше, че се е зареял в мисли. Накрая тръсна глава, стана и отиде при нея.

— Вярваш ли ми, Рен? — попита той.

Тя кимна, а той извади четка и някакво плътно, лепкаво мастило.

— Това е чернострък — обясни той. — Ще остави петна по кожата ти за няколко дни, може би седмица.

Внимателно, почти любящо отмести дългата коса от лицето й и изрисува защити около очите й. Когато приключи, ги подуха, за да засъхнат. Устните му бяха на сантиметри от нейните и на нея й се прииска да ги притисне към устата си, но все още се чувстваше жегната от неговия отказ и не смееше.

Когато свърши със защитите, той я погледна.

— Какво виждаш отвъд светлината на огъня?

Рена се огледа. Нощта беше черна като катран.

— Нищо.

Арлен кимна и сложи длани на очите й. Ръцете му бяха груби, целите в белези и мазоли, но бяха също така внимателни. Рена усети успокояващо гъделичкане там, където я докосна, и потрепери от удоволствие. Той сне ръцете си и усещането се изпари, но сега защитите около очите й бяха топли.

— Какво виждаш сега? — попита той.

Рена се огледа наоколо с удивление. Сега дърветата и растенията сияеха със собствена светлина, а изпод краката й се процеждаше светеща пара като ниска и ленива мъгла.

— Всичко — възкликна тя с възхита. — Повече, отколкото виждам на слънце. Всичко свети!

— Виждаш магията — обясни Арлен. — Тя извира от Ядрото и отдава искрица от себе си на всяко живо същество, а то засиява.

— Това душата им ли е? — попита Рена.

Арлен сви рамене.

— Не съм пастир. Ядроните преливат от тази магия и сега ще ги виждаш съвсем ярки.

Рена се обърна към шумолящ храст и ето че един дървесен демон, допреди секунди невидим за нея, грееше в осветения от магия свят. Тя погледна собствените си ръце, които светеха едва доловимо. Здрачен танцьор бе по-ярък, а защитите по копитата и сбруята му лъщяха като звезди в небето.

Но Арлен светеше най-силно, а защитите по кожата му определено пращяха от мощ. Изглеждаха, сякаш бяха изписани с нестихваща светлина.

— Прекалено много защити — поясни той, като видя погледа й, и си сложи обратно качулката. — Попил съм твърде голямо количество демонска магия, за да стана отново обикновен човек.

— Че защо ще искаш да се откажеш от такава сила? — попита Рена.

Арлен се умълча, сякаш беше объркан. Отвори уста и я затвори.

— Не знам дали бих могъл — призна си той накрая. — Но тръгнеш ли веднъж по тоя път, не можеш да се върнеш обратно, а не бих казал, че когато го избрах, бях добре с главата.

Той посочи Рена.

— И ти не си наред в момента.

— Кой си ти, Арлен Бейлс, че да ми казваш кога съм наред? — поиска да узнае Рена.

Той я пренебрегна по своя вбесяващ начин, взе копие и й го подаде. Тя го погледна със съмнение и дори не посегна да го вземе.

— Всичките говорители го направиха — припомни й Арлен.

— Знам т’ва — отвърна Рена, — но ако ще се бия, ще съм си с моя нож.

Тя беше довършила защитите за пробождане и срязване, ако не друго. Подаде му ножа, за да го огледа.

— Хубаво острие — отбеляза Арлен, щом го взе.

Докосна ръба с палец и само при лекия натиск ножът му пусна кръв.

— Достатъчно остър, за да обръсне човек.

— Татко се грижеше за него по-добре, отколкото за собствената си рода — въздъхна Рена.

Арлен я погледна, но не каза нищо. Обърна ножа от двете страни и провери издълбаните защити.

— Добра работа — призна той малко неохотно. — Става. Може и още, но като за начало е достатъчно.

Върна й го с дръжката напред и Рена изсумтя, като го взе.

— Остава само да го изпробваме — допълни Арлен. — Време е да излезем от кръга.

Рена знаеше през цялото време, че ще се стигне дотук, но това не попречи на страха да я изпълни в същия миг като надигаща се повърня. Беше казала на сестра си, че повече няма да се страхува от нищо, но това не беше напълно вярно. Може би вече не се страхуваше от хора, но от ядрони… Все още я спохождаха спомени от онази нощ във външния нужник и я плашеха дори наяве.

Арлен сложи ръка на рамото й.

— Делят ни километри от каквото и да било, Рен. Демоните се трупат там, където има хора или едър дивеч. Тук няма да срещнем много. Имаш си наметалото, а и аз съм с теб.

— За да ме спасиш — каза Рена.

Той кимна и внезапно я обзе гняв. Беше й втръснало да чака други да я спасяват, но погледна дървесния демон, който дебнеше от края на пътя, и потрепери.

— Не съм готова за т’ва — призна тя, въпреки че не искаше да показва слабостта си.

Арлен обаче не я сгълча така, както бе направил с говорителите.

— Знам, че си загиваш от страх — каза той. — И аз бях така първия път. Но в Красия се научих да прегръщам страха.

— Как така? — попита Рена.

— Открий се за чувството — обясни той — и отведи съзнанието си на друго място, някъде отвъд.

Рена изсумтя.

— Т’ва звучи безсмислено.

— Напротив — каза Арлен. — Виждал съм как момчета, два пъти по-малки от мен, нападат демони само с по едно обикновено копие. Виждал съм как пренебрегват болката и продължават да се бият, сякаш слънце им грее, до победа или смърт. Страхът и болката могат да те завладеят само ако им позволиш.

— Наистина ли? — попита Рена.

Той кимна, Рена затвори очи и се откри за отвратителното чувство на страх, което таеше. За напрежението в крайниците и преобръщащия се стомах. За стиснатите си юмруци и студенината по лицето си. Когато почувства, че осъзнава всяко едно от тях, тя ги пренебрегна вкупом.

Арлен вдигна пръст и посочи дребен дървесен демон, който се държеше за дърво край тях. Иначе ядронът би изглеждал напълно слят със ствола, но сега светеше ярко пред защитения поглед на Рена и изпъкваше край бледото сияние на дървото.

Рена излезе от кръга, осланяйки се на силата на наметалото, и тръгна спокойно към демона. Той подуши въздуха с леко учудено изражение, но с нищо не показа, че усеща присъствието й. Преди да осъзнае какво прави, тя го намушка в гръб. Защитите лумнаха и бронята на демона като дървесна кора се разтвори с лекота. Рена усети как дясната й ръка се разтресе, сякаш я беше пъхнала в бушуващ огън, а болката беше пропита с екстаз.

Демонът се дръпна назад и изпищя, но Рена измъкна ножа и го намушка отново. И отново. Миг по-късно демонът падна на земята и магическата пара около него се разпръсна наоколо на малки водовъртежи и спирали.

Рена се изправи и вдиша сладкия летен въздух. Никога досега не се беше чувствала толкова силна, толкова жива.

От другата страна на пътя мерна светещите очи на огнен демон и този път не се поколеба. Тръгна право към него със суров поглед, падна на коляно и заби ножа в главата му. Този път сама пожела болката от лумналата магия, а демонът се замята и накрая се отпусна. Земята бе обляна с черна сукървица, която димеше и палеше всичко, до което се докоснеше.

Първият дървесен демон, който бе видяла на пътя, беше почти два метра и забеляза суматохата. Рена можеше просто да се скрие под наметалото си, но тази мисъл дори не й мина през ума. Вместо това се озъби и се хвърли към него. Демонът изрева и замахна към нея, но Рена се движеше с такава бързина и сила, каквато не бе сънувала дори. Тя се изсмя, докато избягваше неумелата му атака, и го прободе с ножа в гърдите. Този път се почувства, сякаш коли прасе.

Огледа се наоколо. Дишаше тежко, но не от преумора. Усещаше го по-скоро като… похот. Тя искаше да има още демони. Искаше да й дойдат цяло стадо.

Но нямаше други.

— Нали ти казах — рече Арлен с усмивка.

Той събра кръговете и хвана юздите на Здрачен танцьор.

— Хайде да пояздим в голата нощ. Свободни.

Рена кимна и с лекота се качи на седлото на грамадния жребец, без дори да докосва стремето. Застана отпред, а на Арлен направи място отзад на седлото. Той се засмя и се хвърли на коня със същата лекота, с която и тя. Обгърна я с ръце, тя срита Здрачен танцьор, нададе радостен вик и жребецът запрепуска надолу по светещия нощен път.

Беше изминал пълен цикъл, откакто ядронският княз зърна плячката си в оградения развъдник. Наложи му се да похаби две нощи, докато го издири, но накрая долетя до една изоставена развалина, от която миризмата му се носеше на талази. Постройката бе запазена от чисто нови защити, при това силни, но пак можеше да се преминат с лекота.

Нямаше нужда обаче, защото мисловният демон забеляза човешкия ум да се движи из гората, далече от стените.

С един размах на грамаданските си криле мимикът се спусна към човека, тих като смъртта. Ядронският княз се пресегна с мислите си и потърси достъп до тези на избрания, но могъщи защити препречиха пътя му. Демонът изсъска, ала когато започна да дълбае по-нашироко, разбра, че избраният не беше сам. Човешкият ум пътуваше с женска, чийто разум беше открит като небето. Принцът се промъкна тихо в мислите й, установи се там незабелязано и погледна през очите й.

Рена заби ножа в сърцето на дървесния демон и завъртя острието му. До нея Арлен се беше преборил с другия демон и го държеше проснат на земята, докато смъртоносните защити по цялото му тяло си вършеха работата.

Чу се ръмжене. Рена погледна нагоре и видя трети демон по клоните над главата си. Тя се опита да измъкне ножа, когато ядронът се спусна, но дръжката се закачи за набраздената броня на първия демон. Той падна мъртъв и ножът се измъкна от ръцете й.

— По ядроните — изруга тя, падна по гръб и сви крака, както я бе учил Арлен. Хвана ръцете на дървесния демон и ги разтвори, а в същия момент го срита, използвайки собствената му инерция срещу него. Демонът се приземи точно пред Арлен, който смаза черепа му.

— Ако ме оставиш да си изрисувам кокалчетата, и сама бих могла да го напра’я — каза Рена.

— Няма нужда да ти защитаваме кожата — рече той. — Засега ножът ти е достатъчен.

Рена отиде при дървесния демон и извади ножа си. Вдигна го, за да го види Арлен.

— Ножът не беше у мен.

— Значи се справяш достатъчно добре и без него.

— Само защото беше приключил с онзи, другия — отвърна Рена. — Няма да използвам игла, само четка и малко чернострък.

Арлен се намръщи.

— Обратната връзка е различна кат’ са ти по кожата, Рен. Достатъчно силни са, за да се изгубиш в тях. Изгубих се доста по-късно, след като бях започнал да се рисувам, а дори и сега не съм на себе си. Не искам и с теб да стане тъй. Много си важна за мен.

— Вярно ли? — попита Рена.

— Хубаво ми е, че има с кого да говоря освен с Танцьора — обясни Арлен, без да забележи внезапния й интерес. — Иначе е… самотно.

— Самотно — повтори Рена. — Познато ми е. И в това можеш да се изгубиш. Светът е пълен с неща, в които човек се изгубва. Т’ва не значи, че трябва да прекараме целия си живот зад защитите.

Арлен я гледа дълго време. Накрая сви рамене.

— Не мога да ти казвам к’во да правиш, Рен. Щом искаш да не ме слушаш и да си изрисуваш ръцете, твоя си работа.

Ядронският княз наблюдава ухажването още няколко минути, забавляваха го човешките ритуали преди чифтосване. Беше ясно, че избраният има повърхностна представа за магията, защото не усещаше присъствието на мисловния демон или дори собствените си способности. Имаше потенциал да стане обединител, но тук, сред пустошта, не представляваше опасност и можеше да бъде наблюдаван без риск.

Демонът пусна мислите на женската от повърхността и се внедри по-дълбоко в ума й в търсене на информация за избрания, но там не намери нищо съществено. Ядронът постави въпрос на устните й.

— Как успя да върнеш изгубените защити? — попита Рена, изненадана от самата себе си.

Знаеше, че Арлен мрази да говори за всичко, което му се беше случило, след като бе напуснал Потока.

— Казах ти. Намерих ги сред едни развалини — отвърна той.

— Какви развалини? Къде? — настоя тя.

— Има ли значение? — сопна й се Арлен. — Т’ва да не ти е някоя жонгльорска сага?

Рена тръсна глава, за да я прочисти.

— Извинявай. Не знам защо се заинтересувах изведнъж. Няма значение. Не ща да ти се бъркам.

Арлен изсумтя и се отправи към имението, което двамата защитаваха от няколко седмици, докато той я учеше да лови демони.

Ядронският княз изсъска, когато избраният отказа да отговори. Разумът му казваше да ги убие и двамата, но нямаше нужда да бърза. Броят защити около убежището им подсказваше, че скоро няма да тръгнат. Можеше да изчака още няколко цикъла и да ги наблюдава.

а.

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ДВОРЕЦЪТ С ОГЛЕДАЛАТА

333 СЗ, ЛЯТО

Отдавна вече се беше стъмнило, когато съветът приключи заседанието. Както очакваше Лийша, членовете му гласуваха единодушно против пътуването й до Райзън с Джардир и всички, естествено, се възмутиха от нейното напомняне, че гласовете им нямат никакво значение.

Лийша не можеше вече да се възползва от защитеното си наметало по пътя за къщи, но Роджър образува предпазно музикално поле около групата, също толкова силно, колкото каквато и да било защитна мрежа. Въздействието му сякаш се беше увеличило десетократно, след като се сдоби с новата си цигулка, но Уонда и Гаред стояха с оръжията си в готовност, докато придружаваха Дарси и Вика.

— ’Се още мисля, че си си загубила ума — изръмжа Дарси.

Тя беше също толкова страховита, колкото Уонда — по-широка, макар да й отстъпваше по височина, и също толкова грозновата, само че не заради белези.

Лийша сви рамене.

— Имаш пълното право на мнение, но въпросът не подлежи на обсъждане.

— А к’во ше пра’им ние, ако те отвлекат? — попита Дарси. — Не е като да имаме достатъчно коне за спасителен отряд, а и ти си т’ва, дето обединява града, особено се’а, след като Избавителя избяга един Създател знае къде.

— Принц Тамос и Дървените войници ще пристигнат скоро — рече Лийша.

— И те ня’а да тръгнат да те спасяват — намеси се Дарси.

— Аз не го очаквам от тях — рече Лийша. — Просто ще трябва да ми се доверите, че ще се оправя.

— Повече се притеснявам за нас — каза Вика. — Ако се омъжиш за онзи човек, ще те загубим завинаги, а ако не го сториш… Вероятно пак ще те загубим. Какво ще правим тогава?

— Точно затова ви доведох тук тази вечер — обясни Лийша.

Пред тях изникна колибата й и още в момента, в който влязоха, Лийша даде знак на Уонда да вдигне капака за подземната работилница.

— Всички освен Вика и Дарси да останат тук — нареди Лийша. — Това е работа за билкарки.

Останалите кимнаха, а Лийша поведе жените надолу по стълбите, палейки студените си химически лампи.

— Създателю — прошепна Дарси.

Виждаше мазето за пръв път от много години, откакто Бруна я бе изпъдила като чирачка. Лийша го беше разширила и сега то бе разгърнато под цялата основа на колибата и под по-голямата част от двора. Пространството беше огромно. Покрай стените на основното помещение се издигаха защитени подпорни греди, които продължаваха и по многото разклоняващи се тунели.

Там, където Бруна бе държала шепа гърмящи пръчки, в случай че на пътя й се окаже някой упорит дънер, както и два буркана течен демоногън, сега се намираха запасите на Лийша, които изглеждаха неизчерпаеми.

— Тук има достатъчно огнетии, за да направим от Хралупата второ слънце — каза Вика.

— Защо, мислиш, държа колибата толкова далече от града? — попита Лийша. — Варя демоногън и завивам гърмящи пръчки всяка нощ от година насам.

— Защо не си казала на никой? — попита Вика.

— Защото не им е работа — отвърна Лийша. — Няма да позволя на дърварите или на градския съвет да определят как ще използваме всичко това. Това е работа за билкарки, а вие ще бъдете пестеливи, докато ме няма. Ще отпускате само ако са застрашени човешки животи. И искам да се закълнете, че като мен ще си мълчите за видяното, или така ще ви сваря чайовете, та да не можете да си спомните дали сте идвали въобще.

Двете жени я погледнаха смутено, сякаш се опитваха да преценят дали се шегува, но Лийша беше напълно сериозна и знаеше, че го виждат в очите й.

— Заклевам се — каза Вика.

Дарси се поколеба за миг, но накрая кимна.

— Заклевам се в слънцето — рече тя. — Но ако не се върнеш, не отговарям.

Лийша кимна и се обърна към маса, отрупана с книги.

— Това са тайните на огъня.

Джардир се усмихна широко, когато Лийша и придружителите й пристигнаха. Групичката беше по-малка, отколкото очакваше за такава влиятелна жена: само родителите й, Роджър, великанът Гаред и женският шарум Уонда.

— Тази ще разгневи даматите — каза Абан за Уонда. — Ще настояват да си остави оръжията и да се покрие. Дали няма да е по-добре да помолите за нея да остане.

Джардир поклати глава.

— Обещах на Лийша да си избере свитата и няма да се отметна от думите си. Нашият народ ще трябва да приеме обичаите на племето хралупа. Може би ако видят жена, която упражнява алагай’шарак, това ще положи едно добро начало.

— Ако се справи добре пред тях — предположи Абан.

— Виждал съм я да се бие — рече Джардир. — При правилно обучение би могла да стане толкова опасна, колкото всеки шарум.

— Стъпвайте леко, Ахман — каза Абан. — Ако насилите промяната у хората прекалено бързо, много от тях ще я отхвърлят.

Джардир кимна, осъзнавайки напълно истината в думите на Абан.

— Искам да стоиш близо до Лийша по пътя за Изобилието на Еверам — заръча му той. — Под предлог че ще я учиш на езика ни, както тя сама пожела. Ще е непристойно, ако стоя до нея прекалено дълго, но нейните придружители зеленоземци би трябвало теб да те приемат.

— Със сигурност — по-добре от дал’шарумите — промърмори Абан.

Джардир кимна.

— Искам да знам всичко за нея. Храната, която обича, ароматите, които й доставят удоволствие, всичко.

— Разбира се — съгласи се Абан. — Ще имам грижата.

Докато дал’шарумите раздигаха лагера, Абан докуцука до закритата каруца, с която щяха да пътуват Лийша и родителите й. Абан с изненада забеляза, че жената сама направляваше конете. Нямаше прислуга, която да се грижи за нея или да я отменя в работата. Уважението му към нея нарасна.

— Може ли да се возя при вас, госпожице? — попита той и се поклони. — Моят господар ми заръча да ви помогна с езика ни, както сте пожелали.

Лийша се усмихна.

— Разбира се, Абан. Роджър може да продължи на кон. — Роджър, който беше седнал отпред при нея, изръмжа и изкриви лице.

Абан се поклони дълбоко, вкопчен в патерицата си. Опасенията на дама’тингата се бяха сбъднали и кракът му така и не заздравя напълно — дори сега се подгъваше в неподходящи моменти.

— Ако предпочитате, сине на Джесъм, бихте могли да яздите камилата ми — каза той и посочи вързаното животно.

Роджър го погледна подозрително, докато не забеляза седалката с възглавници, покрита с балдахин, която беше просторна и богато оборудвана. Очите му блеснаха.

— Тя е мила гадинка, ще следва останалите и без да я водите — отбеляза Абан.

— Е, щом ще ви направя услуга… — каза Роджър.

— Разбира се — съгласи се Абан.

Роджър грабна цигулката си, скочи със салто от каручката и се втурна към камилата. Абан, разбира се, беше излъгал. Добичето имаше упорит нрав, но веднага щом наплю Роджър, той засвири и го укроти със същата лекота, с която би укротил алагай. Лийша може и да беше по-ценна за Ахман, обаче Роджър също би бил качествена придобивка.

— Може ли да ви задам един въпрос, Абан? — попита Лийша, откъсвайки го от мислите му.

Абан кимна.

— Разбира се, госпожице.

— По рождение ли куцате? — попита тя.

Абан беше немалко учуден от дързостта й. Красианците или се подиграваха на недостатъка му, или не му обръщаха внимание. Никой не се интересуваше чак толкова от кхафита, че да пита такива неща.

— Не, не съм се родил така — отвърна Абан. — Пострадах, докато бях на Хану Паш.

— Хану Паш ли? — попита Лийша.

Абан се усмихна.

— Защо пък да не започнем уроците оттук — каза той, качи се на каручката и зае мястото до нея. — На вашия език би означавало „пътеката на живота“. Още като малки момчетата в Красия биват отнети от майките им, след което отиват в шараджа на своето племе… то е като тренировъчно училище, където разбираш дали Еверам те е предопределил за шарум, дама или кхафит.

Той тупна куция си крак с патерицата.

— Това беше неизбежно. Никога не съм бил воин и си го знаех още от първия ден. Роден съм кхафит и… при условията на Хану Паш това се доказа.

— Глупости — възрази Лийша.

Абан сви рамене.

— И Ахман мислеше като вас.

— Така ли? — попита Лийша, изненадана. — Не си личи по отношението му към вас.

Абан кимна.

— Моля да го извините за това, госпожице. Моят господар бе привикан за Хану Паш същия ден, когато и аз, и той поведе ежедневна битка с ръката на Еверам, едва ли не ме изнесе на гърба си през Каджи’шараджа. Даваше ми всеки възможен шанс, а аз го предавах при всяко изпитание.

— Бяха ли честни изпитанията? — попита Лийша.

Абан се засмя.

— Нищо на Ала не е честно, госпожице, а какво остава за живота на воина. Или си слаб, или си силен. Кръвожаден или смирен. Смел или страхлив. Хану Паш разкрива мъжа, скрит в момчето, и поне в моя случай беше успешно. Не нося шарумска душа.

— Това не е повод за срам — каза Лийша.

Абан се усмихна.

— Наистина не е и аз не се срамувам. Ахман знае, че съм ценен, но би било… непристойно да се държи добре с мен пред останалите мъже.

— Добротата никога не е непристойна — рече Лийша.

— Животът в пустинята е суров, госпожице — започна Абан, — и народът ни е станал такъв. Моля ви, не ни съдете, преди да сте ни опознали.

Лийша кимна.

— Затова идвам. А междувременно ми позволете да ви прегледам. Може би бих могла да направя нещо за крака ви.

Пред очите на Абан изникна картината как Ахман го хваща със свалени копринени панталони пред погледа на Лийша. След подобно нещо животът му не би струвал и торба пясък.

Абан отхвърли с махване на ръка предложението й.

— Аз съм кхафит, госпожице. Не съм достоен за вниманието ви.

— Вие сте човек като всеки друг — отвърна Лийша — и щом смятате да прекарвате време с мен, предупреждавам ви, че няма да търпя да ме убеждавате в обратното.

Абан се поклони.

— Някога познавах един зеленоземец, който мислеше точно като вас — каза той, стараейки се това да изглежда като небрежен коментар.

— Така ли? — попита Лийша. — Как се казваше?

— Арлен, син на Джеф, от Потока на Тибит — каза Абан и видя как очите й блеснаха — беше разпознала името, но лицето й не се промени издайнически.

— Потокът на Тибит е далеч от тук, в херцогство Мливари — каза тя. — Никога не съм имала удоволствието да се запозная с някой от местните. Какъв беше като човек?

— Много хора го знаеха като Пар’чин, или „смелия външен“ — отвърна Абан, — и беше обигран както в пазарлъка, така и в шарумския Лабиринт. За съжаление напусна града ни завинаги.

— Може би един ден ще се срещнете отново — предположи Лийша.

Абан сви рамене.

— Иневера. Ако такава е волята на Еверам, бих се радвал да видя своя приятел отново и да се уверя, че е добре.

Возиха се заедно до края на деня и обсъдиха всевъзможни теми, но тази за Пар’чин не изникна отново. Мълчанието на Лийша по въпроса казваше достатъчно много на Абан.

Клатушкащата се каручка бавеше дал’шарумите и те не можеха да пришпорят конете си през нощта, за да не би пътниците й да станат жертва на демони. Ахман нареди да спрат и да лагеруват. Абан тъкмо издигаше палатката си, когато Ахман го повика.

— Как мина първия ден? — попита той.

— Има остър ум — започна Абан. — Започнах с по-прости фрази, а само след минути анализираше структурата на изречението. Докато стигнем Изобилието на Еверам, ще може да се представи на когото си поиска и да завърже разговор за времето. До зимата ще владее езика.

Ахман кимна.

— Еверам иска тя да научи езика ни.

Абан сви рамене.

— Какво друго научи? — настоя Ахман.

Абан се усмихна.

— Обича ябълки.

— Ябълки ли? — попита объркано Ахман.

— Плодове, които растат по северни дървета — отвърна Абан.

Ахман се намръщи.

— Цял ден говори с жената и единственото, което си разбрал, е, че обича ябълки?

— Твърди и червени, току-що набрани. Оплака се, че при толкова много гърла за хранене ябълките са станали рядкост.

Абан се усмихна, а Ахман се навъси още повече. Търговецът бръкна в джоба си и извади плод.

— Ябълки като тази.

Усмивката на Ахман едва не стигна до ушите му.

Абан излезе от палатката на Джардир, изпитвайки известна вина, задето бе премълчал за реакцията на Лийша при споменаването на Пар’чин. Не беше излъгал, но дори пред собственото си сърце не можеше да извини това затаяване. Пар’чин наистина му бе приятел, ала Абан не позволяваше на приятелства да застават на пътя му към благосъстоянието, а благосъстоянието на търговеца беше пряко свързано с успеха на Ахман в завземането на Севера. Най-сигурният път към успеха беше Ахман да намери колкото се може по-бързо Пар’чин и да го убие. Синът на Джеф не беше враг за подценяване.

Но досега Абан беше оцелявал като кхафит, пазейки тайни, които впоследствие експлоатираше за собствена изгода, а на света нямаше по-голяма тайна от тази.

Лийша разбъркваше съдържанието на едно котле, когато Джардир влезе в кръга й. Подобно на Защитения той се разхождаше из откритите територии на импровизирания красиански лагер съвсем небрежно. На раменете си носеше защитеното наметало на Лийша, но то бе отхвърлено назад, така че не му предлагаше никаква защита от ядронските очи.

Не че би му потрябвала защита, освен ако въздушен демон не го зърнеше отвисоко. Дал’шарумите се забавляваха, като преследваха полските демони, върлуващи из лагера след залез, и трупаха телата на недоразвитите събратя на дървесните демони на огромни купчини, които щяха да пламнат като факли, щом светлината ги застигнеше.

— Може ли да се присъединя към вас край огъня? — попита Джардир на тесански.

— Разбира се, сине на Хошкамин — отвърна Лийша на красиански.

Както я бе научил Абан, тя отчупи крайшник от пресния хляб и му го подаде.

— Споделете хляба с нас.

Джардир се усмихна широко и с дълбок поклон прие хляба.

Роджър и останалите също застанаха край котлето, за да ядат, обаче Лийша им хвърли един многозначителен поглед и те се разотидоха. Само Илона остана наоколо, колкото да чува, но това се стори на Джардир напълно приемливо, макар Лийша да мразеше шпионирането.

— Храната ви продължава да носи наслада на езика ми — похвали я Джардир, когато спря да обира яхнията от втората си паница.

— Обикновена яхния — отвърна Лийша, но не успя да сдържи усмивката си пред комплимента.

— Надявам се, че коремът ви не е препълнен — каза Джардир и извади голяма червена ябълка. — Този северен плод ми стана любим и аз бих го споделил с вас, както вие споделихте хляба си.

Щом я видя, устата на Лийша се напълни със слюнка. Колко време бе минало, откакто беше вкусила зряла ябълка за последен път? С всичките тези прегладнели бежанци, които тършуваха из покрайнините на Хралупата на Избавителя като скакалци, ябълките изчезваха от дърветата в момента, в който станеха за ядене, а често и преди това.

— Ще ме зарадвате — отвърна тя, опитвайки се да прикрие нетърпението в гласа си.

Джардир извади малък нож и я наряза на малки кръгчета за двама им. Лийша се наслаждаваше на сладкото хрупане с всяка хапка и след малко плодът вече беше изяден. Лийша забеляза, че той въпреки страстта си към ябълките остави почти всичко на нея, докато самият той отхапваше само от парченцата с неправилна форма и я гледаше удовлетворен как дъвче.

— Благодаря ви, беше чудесно — възкликна Лийша, когато приключиха.

Джардир се поклони от мястото си срещу нея.

— Удоволствието беше мое. А сега, ако желаете, бих искал да ви прочета пасажи от Евджаха, както обещах да направя.

Лийша се усмихна и кимна, след което извади тънката книга с кожена подвързия от един от дълбоките джобове на роклята си.

— С най-голямо удоволствие, но щом ще ми четете вашата книга, ще трябва да започнете от самото начало и да се закълнете, че няма да пропускате нито ред.

Джардир наклони глава и за миг Лийша си помисли, че може да го е обидила. Но тогава по лицето му бавно се прокрадна усмивка.

— Това ще отнеме много нощи — предупреди я той.

Лийша се огледа из лагера и празните полета.

— Нощите ми сякаш са свободни за момента.

Изненадващото бе, че не Уонда събра най-много погледи в Изобилието на Еверам, а Гаред. Джардир наблюдаваше как очите на шарумите мереха огромната фигура на дърваря и мощните му мускули, търсеха слабите му места и налучкваха по-лесен начин да го убият, както правеха с всички. Шарумите бяха такива — готови да се бият с всеки, независимо дали беше враг, брат, баща или приятел. Всеки един от воините му би се радвал да премери сили с великана боец от севера. Шарумът, който го победеше, би се окичил с огромна слава.

Чак когато воините огледаха добре Гаред като най-очевидната заплаха, очите им се стрелнаха към Уонда и някои от шарумите се сепнаха, щом осъзнаха, че тя всъщност е жена.

Те не бяха известили за пристигането си, но когато прекрачиха двора на палата, там ги очакваха Иневера и дамаджи’тингите. Иневера лежеше на паланкин, покрит с възглавници, който се крепеше на ръцете на мускулести чински роби само по бида и елеци. Тя беше облечена възможно най-скандално и дори зеленоземците ахнаха и се изчервиха, като я видяха да слиза от паланкина. Бедрата й се поклащаха хипнотично, докато вървеше към Джардир с протегнати ръце.

— Коя е тази? — попита Лийша.

— Това е моята Първа съпруга, Иневера — обясни Джардир. — Другите са по-маловажните ми съпруги.

Лийша го погледна остро и както Абан вече го беше предупредил, лицето й стана буреносен облак.

— Вече си женен?! — възмути се тя.

Джардир я погледна любопитно. Ето че го научаваше, дори да страдаше от ревност.

— Разбира се. Аз съм Шар’Дама Ка.

Лийша понечи да отвърне, но Иневера дойде при тях и билкарката преглътна останалото за казване.

— Съпруже — каза Иневера, прегърна го и го целуна страстно. — Как само ми липсваше топлината ти в леглото.

Джардир се слиса за момент, но видя как очите на Иневера прескачаха към Лийша и се почувства омърсен, сякаш го бе препикало куче.

— Позволи ми да ти представя моята почетна гостенка — рече той. — Госпожица Лийша, дъщеря на Ърни, Първа билкарка на племето хралупа.

Като чу титлата, Иневера присви очи и изгледа злобно Джардир, после Лийша.

Лийша пък се представи добре и вместо да се смути от погледа на Иневера, го прие спокойно и се поклони, разпервайки поли, както беше обичайно за зеленоземските жени.

— За мен е чест да се запозная с вас, Дамаджаха.

Усмивката на Иневера и поклонът й бяха също толкова неразгадаеми и Джардир разбра, че Абан е бил прав. Иневера нямаше да приеме тази жена за дживах сен и със сигурност не би приветствала факта, че Джардир въпреки всичко щеше да се ожени за нея и щеше да й даде власт над жените от Севера.

— Бих желала да си поговорим насаме, съпруже — рече Иневера и Джардир кимна.

Сега беше моментът да се изправи срещу нея и той нямаше намерение да се бави. Благодари на Еверам, че слънцето все още беше високо и на тази светлина Дамаджахата нямаше да може да използва магията на костите.

— Абан, погрижи се Дворецът с огледалата да бъде подготвен за престоя на госпожица Лийша и придружителите й — нареди той на красиански.

Дворецът не подхождаше на човек като Лийша, но това беше най-доброто, което можеше да се намери в Изобилието на Еверам — три етажа, богато украсени с килими, гоблени и посребрени огледала.

— Мисля, че в момента Дамаджи Ичах използва двореца — каза Абан.

— Тогава Дамаджи Ичах ще трябва да си намери ново жилище — отвърна Джардир.

Абан се поклони.

— Разбирам.

— Моля да ме извините — рече Джардир на Лийша. — Налага се да поговоря с жена си. Абан ще се погрижи да се настаните. Когато сте готови, ще ви навестя.

Лийша кимна — студен жест, който подсказваше пламъка зад него. Като видя това, Джардир усети как пулсът му се ускори и това му даде сила, когато с Иневера влязоха в неговия дворец.

— Защо си довел тази жена тук? — поиска да узнае Иневера, щом останаха насаме в стаята й с възглавниците до тронната зала.

— Костите не са ли ти казали? — подсмихна се Джардир.

— Разбира се, че ми казаха — сопна му се Иневера, — но аз се надявах, че поне този път може да са сгрешили и че ти не си чак такъв глупак.

— Браковете заздравиха властта ми в Красия — обясни Джардир. — Толкова ли е глупаво, дето съм решил, че ще свършат същата работа и на север?

— Те са чини, съпруже — припомни му Иневера. — Нека дал’шарумите се размножават с тях, но по тези земи няма една жена, достойна за семето ти.

— Не съм съгласен — каза Джардир. — Тази Лийша е не по-малко достойна от всяка друга.

Иневера се намръщи.

— Е, това няма значение. Костите са против нея и аз няма да одобря съюза ви.

— Права си, няма значение — рече Джардир. — Аз все пак ще се оженя за нея.

— Не можеш — отсече Иневера. — Аз съм дживах ка и аз решавам за кого можеш да се жениш.

Но Джардир поклати глава.

— Ти си моята красианска дживах ка. Лийша пък ще бъде моята зеленоземска дживах ка и ще властва над съпругите ми на север.

Иневера се опули и Джардир за момент си помисли, че очите й ще изскочат от лицето. Тя изпищя и тръгна към него, наперила дългите си лакирани нокти. Гърбът на Джардир, често страдал от същите нокти, макар и при съвсем различни обстоятелства, можеше да свидетелства за остротата им.

Бързо се извъртя от пътя й. Спомняйки си последния път, когато го бе ударила, той я блокираше и избягваше атаките й почти без да я докосва. Дългите й крака, облечени единствено в тънка, прозрачна коприна, ритаха високо и бързо, а тя замахваше с пръсти към него, търсейки слабите места, където мускулите се свързваха с нервите. Ако успееше да го удари, крайниците му щяха да спрат да му се подчиняват.

Джардир виждаше за пръв път дама’тингски шарусахк и наблюдаваше с възхита прецизните, смъртоносни движения. Разбра, че Иневера вероятно би могла да убие дамаджи, преди той да осъзнае дори, че го е ударила.

Но Джардир беше Шар’Дама Ка. Беше най-великият жив майстор на шарусахк, а тялото му беше по-силно и по-бързо отвсякога благодарение на Копието на Каджи. Сега вече, след като уважаваше уменията й като боец, се пазеше наистина, а така дори Иневера не можеше да се мери с него. В един момент той я хвана за китката и я преметна върху купчина възглавници.

— Още веднъж ме нападни — закани се той — и, дама’тинга или не, ще те убия.

— Неверницата блудница ти е омагьосала ума — изсъска Иневера.

Джардир се засмя.

— Може. Но може и да го е пуснала на свобода.

Дамаджи Ичах им се озъби, докато напускаше Двореца с огледалата, придружен от жените и децата си.

— Ако очите можеха да ядрят, тези щяха — каза Роджър.

— Ще речеш, че той не е откраднал имението от някой райзънски аристократ — допълни Лийша.

— Кой знае какво им е в главата на тия хора — рече Роджър. — Може би щяхме да му направим чест, ако бяхме проявили любезността първо да го убием със семейството му.

— Не е смешно, Роджър — възмути се Лийша.

— Не знам дали се шегувах — отвърна той.

Скоро след това от двореца излезе Абан и се поклони ниско.

— Вашият палат ви очаква, госпожице. Съпругите ми ще приготвят долните етажи за вашите спътници, но вашите лични покои — целият горен етаж — са готови да ви приемат.

Лийша погледна нагоре към гигантското имение. Само по най-горния етаж имаше десетки прозорци. Цялото това място беше само за нея? Беше сигурно десет пъти по-голямо от колибата, която деляха с Уонда.

— Горният етаж е за нея ли? — попита Роджър, зяпнал нататък заедно с Лийша.

— Разбира се, и вашите покои ще бъдат богато обзаведени, сине на Джесъм — увери го Абан и се поклони, — но традицията повелява булката девица да обитава сама най-горния етаж, а долу да я пазят придружителите й, за да е сигурно, че ще сложи булото с ненакърнена чест.

— Не съм се съгласявала на предложението на Ахман — отбеляза Лийша.

Абан се поклони.

— Така е, но не сте и отказали, така че оставате годеница на господаря ми, докато не решите. Страхувам се, че правилата на традицията са непоклатими в това отношение.

Той се приведе напред и прикри устните си, под предлог че гали брадата си.

— И силно ви съветвам, госпожице, да не издавате решението си тук, в Изобилието на Еверам, в случай че не приемете предложението.

Лийша кимна, тъй като сама бе стигнала до същото заключение.

Влязоха в имението и видяха навсякъде жени в черни одежди, които чистеха и подреждаха. Целите стени на главния салон бяха окичени с огледала, които отразяваха стените до безкрай. Килимът, който разполовяваше излъскания каменен под, беше пищен и дебел, а в мотива му бяха вплетени ярки цветове. Парапетът на широкото стълбище за нагоре беше боядисан в златно и слонова кост. Портрети, най-вероятно принадлежащи на предишните собственици, висяха по стената и ги наблюдаваха мрачно, докато компанията изкачваше стълбите. Лийша се зачуди какво ли се бе случило със самите собственици след идването на красианците.

— Ще бъдете ли така любезна да изчакате тук с вашите придружители — попита Абан, — аз ще се върна след малко и ще ги заведа до личните им покои.

Лийша кимна, Абан се поклони и ги остави в огромна всекидневна, от чиито прозорци се виждаше целият Райзън.

— Гаред, иди отвън и пази вратата — нареди Лийша, след като Абан си тръгна.

Когато вратата се затвори, Лийша се извърна към майка си.

— Казала си им, че съм девствена? — нападна тя.

Илона сви рамене.

— Те предположиха. Аз просто не им възразих.

— А ако наистина се омъжа за него и той разбере, че не съм? — попита Лийша.

Илона изсумтя.

— Няма да си първата булка, легнала в брачното ложе като жена. Никой мъж не би отхвърлил тази, която желае, заради нещо подобно.

Тя погледна Ърни, който се взираше в обувките си, като че ли четеше от тях.

Лийша се намръщи, но поклати глава.

— Няма значение. Не искам да съм поредната съпруга в харема. Как смее да ме води тук, без да ми каже!

— За Създателя! — сопна й се Роджър. — Нямаш никакво извинение да не знаеш! Всяка красианска история, разказана някога, започва с владетел и десетките му отегчени съпруги, затворени в харема. И без това какво значение има? Вече каза, че нямаш никакво намерение да се омъжваш за него.

— Никой не те е питал — сопна се Илона.

Лийша я погледна изненадано.

— Ти си знаела, че е женен, нали така? — обвини я Лийша. — Знаела си и все пак се опита да ме изтъргуваш, като че ли съм някое добиче!

— Да, знаех — отвърна Илона. — Знам също, че би могъл да направи Хралупата на пепел или да превърне дъщеря ми в кралица. Толкова ли е грешен изборът ми?

— Не ти решаваш за кого да се омъжа — скастри я Лийша.

— Е, все някой трябва да го реши — сопна й се Илона. — Беше ясно като бял ден, че ти няма да го направиш.

Лийша я изгледа свирепо.

— Я кажи какво точно им обеща, майко. И какво ти предложиха те в замяна.

— Да съм обещала ли? — изсмя се Илона. — Това е брак. Всичко, което иска съпругът, е играчка в леглото и някой да му достави бебета. Обещах, че си плодовита и че ще му родиш синове. Това е всичко.

— Отвращаваш ме — отвърна Лийша. — А и как по-точно би могла да знаеш това?

— Възможно е да съм споменала шестимата ти по-големи братя — призна Илона, — които, за нещастие, са измрели в бой с демоните.

Тя цъкна тъжно.

— Майко! — извика Лийша.

— Мислиш ли, че шест са прекалено много? — попита Илона. — Притесних се, че може да съм попрекалила, но Абан веднага се съгласи и даже изглеждаше леко разочарован. Мисля, че можех да кажа и по-голямо число.

— Дори един е прекалено много! — кресна Лийша. — Да лъжеш за мъртви деца? Нищо свято ли нямаш?

— Че какво да е свято? — попита Илона. — Клетите душици на децата, които не съществуват ли?

Лийша усети как мускулът зад лявото й око започна да трепка и разбра, че я очаква ужасно главоболие. Тя потри слепоочието си.

— Беше грешка, че дойдохме.

— Малко късно го осъзнаваш — отбеляза Роджър. — Дори да ни пуснат да си тръгнем сега, ще го приемат, сякаш им плюем в лицата.

Болката зад окото на Лийша направо пламна и на нея й се догади.

— Уонда, донеси ми кесията с билките.

Щеше да се оправи по-лесно с майка си, ако първо вземеше тинктура за кръвооросяване, та да й попремине главата.

Джардир пристигна почти веднага след като новите обитатели на двореца се бяха настанили по стаите си. Лийша се замисли дали не беше изчакал с посещението си нарочно, за да я завари сама.

Той застана на вратата, поклони се, но не влезе.

— Не искам да ви позоря. Бихте ли предпочели майка ви да присъства?

Лийша изсумтя.

— По-скоро бих взела ядрон за компания! Мисля, че бих могла да се справя с вас, ако сложите ръка там, където не й е мястото.

Джардир се засмя, поклони се отново и влезе.

— Не се и съмнявам, че е така. Искам да ви се извиня за скромния подслон. Бих желал да разполагам с дворец, достоен за вашата сила и красота, но за нещастие тази бедна колиба е единственото, което Изобилието на Еверам може да предложи в момента.

На Лийша й се прииска да му каже, че никога не бе виждала толкова красиво място, освен двореца на херцог Райнбек, но преглътна комплимента, тъй като знаеше, че красианците бяха превзели това място и не заслужаваха похвала за разкоша му.

— Защо не ми казахте, че вече сте женен? — попита тя рязко.

Джардир се сепна и тя видя по лицето му искрено учудване. Той се поклони дълбоко.

— Моите извинения, госпожице. Предположих, че знаете. Майка ви ме посъветва да не говоря за това, защото ревността ви била равна на красотата ви и следователно трябва наистина да ви се струва ужасно.

Лийша усети как слепоочието й отново избумтя, щом той спомена майка й, но не можеше да не си признае колко приятно й стана от комплимента, макар да бе сладникав.

— Вашето предложение ме поласка — каза Лийша. — Създателю, та аз дори го обмислях! Но не ми харесва идеята да съм част от тълпа, Ахман. Такива неща не се правят на север. Бракът е съюз между двама, а не две десетки.

— Не мога да променя положението — отвърна Джардир, — но ви моля да не бързате с решенията си. Ще ви направя своя Първа съпруга на Северната земя и тогава ще можете да отхвърляте всяка следваща. Ако пожелаете да не взимам други зеленоземски жени за съпруги, така ще бъде. Помислете внимателно над предложението. Ако ми родите синове, моят народ няма да има друг избор, освен да приеме Хралупата като племе.

Лийша се намръщи, но нямаше да сглупи да му откаже направо. Бяха в ръцете му и го знаеха. Отново съжали за прибързаното си решение да дойде тук.

— Скоро ще падне мрак — каза Джардир, за да смени темата, след като тя не отговори. — Дойдох да поканя вас и вашите придружители на алагай’шарак.

Лийша го погледна за миг, обмисляйки предложението.

— Битката, която водим с алагаите, е общото между народите ни — поясни Джардир. — Воините ми биха ви приели по-лесно, ако видят, че сме… роднини в нощта.

Лийша кимна.

— Добре, но родителите ми ще останат.

— Разбира се — рече Джардир. — Кълна се в брадата на Еверам, че тук ще са в безопасност.

— Има ли причина да се притесняваме за тях? — попита Лийша, припомняйки си злобния поглед на Дамаджи Ичах.

Джардир се поклони.

— Разбира се, че не. Просто казах очевидното. Простете ми.

Лийша бе впечатлена от стегнатите отряди, които красианските воини сформираха за проверка, когато Джардир поведе билкарката и останалите на алагай’шарак. Абан куцукаше до нея, а Лийша не можеше да му бъде по-признателна за присъствието. Тя напредваше бързо в красианския, но срещаше стотици културни норми, които не разбираше, както и останалите. Подобно на Роджър и Абан можеше да говори, без да си мърда устата, и им подсказваше шепнешком кога да се поклонят, кога да кимнат, кога да се успокоят и кога да не спорят. Всичко това ги беше опазило досега от неприятности.

Ала Лийша бе открила също така, че харесва Абан. Въпреки травмата, която го поставяше в най-ниския ешелон на обществото, кхафитът бе успял да запази духа и чувството си за хумор и се беше домогнал до някаква особена власт.

— Не може това да са всичките — промърмори Роджър и погледна събраните които наброяваха повече от хиляда. — Няма начин толкова мъже да са превзели цяло херцогство. И Хралупата би могла да излезе с толкова войници.

— Не е така, Роджър — прошепна Лийша и поклати глава. — Ще излезе с дърводелци и пекари. Перачки и шивачки, които само при нужда биха хванали оръжие, за да се защитят в нощта. А тези мъже са професионални войници.

Роджър изсумтя и отново погледна строените мъже.

— Пак не са достатъчно.

— Прав сте, разбира се — каза Абан, очевидно чул всяка дума от прошепнатия им разговор. — Виждате само малка частица от воините на моя господар.

Той посочи дванайсетте отряда на двора пред грамадната порта.

— Тези са най-елитните бойци от всяко от дванайсетте племена на Красия, избрани за почетни пазачи на дамаджите си в самия град. Пред вас стои най-непобедимата военна сила в света, но дори те са нищо в сравнение с близо милион копия, който Шар’Дама Ка може да свика. Останалите от племената се разпръснаха из стотиците села на Изобилието на Еверам.

Милион копия. Ако Джардир можеше да призове дори четвърт от тях, Свободните градове щяха направо да си направят услуга, ако се предадат, а тя трябваше вече да свиква с идеята да бъде играчка в леглото на Джардир. Арлен изглеждаше сигурен, че красианската войска е много по-малка. Лийша погледна Абан и се зачуди дали той говори истината. В ума й заизскачаха десетки въпроси, но тя мъдро ги запази за себе си, за да не би да разкрият нещо повече за истинското й отношение.

Никога не казвай на никого какво си мислиш, докато не им стане наложително да го чуят — бе я учила Бруна. Философия, която херцогиня Арейн, изглежда, следваше.

— А хората, които живеят в тези села? — попита Лийша. — Какво е станало с тях?

— Там си живеят още — отвърна Абан, искрено обиден. — Сигурно ни мислите за чудовища, щом се опасявате, че избиваме невинни.

— Страхувам се, че из севера се носят такива слухове — обясни Лийша.

— Е, значи не са истина — отвърна Абан. — Действително облагаме с данък завладените народи, а момчетата и мъжете обучаваме за алагай’шарак, но извън това животът им не се променя. Същевременно се носят с гордост в нощта.

Лийша отново огледа лицето на Абан за някакъв издайнически знак, че преувеличението му е прераснало в лъжа, но не откри нищо. Мобилизирането на момчета и мъже за война беше ужасно, ала поне щеше да каже на обезумелите бежанци в Хралупата, че заловените им съпрузи, братя и синове са най-вероятно живи.

Из редиците на воините се надигна шепот, щом зърнаха Лийша и останалите, но техните водачи, забулени с бяло, им креснаха и шарумите замлъкнаха и застанаха за проверка. Пред тях стояха двама мъже, единият — с бял тюрбан над воинските черни одежди, а другият с белите дрехи на даматите.

— Първият син на моя господар, Джаян — каза Абан за воина, — и вторият му, Асъм.

Той посочи духовника.

Джардир излезе пред мъжете, а силата, която излъчваше, беше осезаема. Воините го гледаха със страхопочитание и дори очите на синовете му заблестяха фанатично. Лийша се изненада, че само след две седмици обучение разбираше почти всичко, което той каза.

— Шаруми на Пустинното копие! — извика Джардир. — Днес ще имаме честта към нас да се присъединят за алагай’шарак шарумите от северното племе хралупа, нашите братя в нощта.

Той посочи групата на Лийша и редиците зашепнаха възмутено.

— Те ще се бият? — поиска да узнае Джаян.

— Татко, в Евджаха ясно пише, че на жените им е забранен шарак — заропта Асъм.

— Евджахът е написан от Избавителя — отвърна Джардир. — Сега аз съм Избавителя и аз казвам как се води шарак.

Джаян поклати глава.

— Няма да се бия редом до жена.

Джардир нападна като лъв, ръката му се размаза пред чуждите погледи и той улови сина си за врата. Джаян се опитваше да си поеме въздух, докато дърпаше ръката на баща си, но хватката на Шар’Дама Ка бе желязна и синът не можа да се измъкне. Краката му се повдигнаха от земята, като пръстите му едва докосваха прахта, а Джардир изпъна ръката си.

Лийша ахна и тръгна напред, но Абан с изненадваща сила препречи пътя й с патерицата си.

— Не правете глупости — прошепна той рязко.

По някакъв начин решителността в гласа му спря Лийша, тя отстъпи назад и остана да гледа как Джардир изстискваше живота от тялото на сина си. Отдъхна си облекчено, когато момчето бе хвърлено на земята, където остана да се мята и да пъхти, но поне беше напълно живо.

— Какъв е този звяр, който напада собствения си син? — попита Лийша втрещено.

Абан отвори уста да отвърне, но Гаред го превари.

— Как инак? Никой ня’а да последва в нощта баща, който не мо’е да строи дори своите си синове.

— Не ми трябва съвет от побойника на града, Гаред — сряза го Лийша.

— Не, той е прав — додаде Уонда за изненада на Лийша. — Не ги разбрах к’во викат, но моят баща щеше да ми изкърти носа, ако му кажех нещо с тоя тон. Мисля, че добре ще му се отрази да хапне малко земя.

— Изглежда, нашите обичаи не са толкова различни, колкото ви се струват отначало, госпожице — отбеляза Абан.

Алагай’шарак беше нощна чистка около града. Шарумите излязоха през северната порта и се разпростряха рамо до рамо и щит до щит. Шест племена се отправиха на изток, а другите шест на запад, помитайки по пътя си всеки изпречил им се алагай, докато не се срещнаха отново при южната порта. За да избегне още спорове, Джардир нарочно изпрати Джаян и Асъм на изток, а Лийша и останалите поведе на запад. Абан остана до портата.

Никой от племето хралупа не носеше щит и Джардир ги сложи в задната редица, като лично придружи Лийша заедно с Хасик и неколцина от Копията на Избавителя. Демоните бързо се нароиха след дал’шарумите и нападнаха труповете на събратята си, оставени за слънцето. Същите не се поколебаха да нападнат и малката групичка.

Отначало красианците се опитаха да ги защитят, но Лийша и останалите оправдаха надеждите на Джардир и бързо извадиха воините от заблудата, че им е нужна защита. Цигулката на Роджър подмамваше ядроните в капани или ги настройваше един срещу друг. Лийша замеряше алагаите с огнената си магия и ги пръскаше в пясък на вятъра. Гаред и Уонда дръзко се нахвърляха на глутници демони, като грамадният дървар ги разсичаше на парчета с брадвата и мачетето си, а лъкът на Уонда бучеше като струните на цигулката на Роджър и уцелваше всеки демон, дори едва да беше изникнал в полезрението на момичето. Тя свали дори няколко от небето, преди да успеят да се стрелнат надолу към стената от щитове.

Уонда беше доста далече от останалите, когато стрелите й свършиха. Огнен демон изсъска и я нападна, но един от Копията на Избавителя нададе вик и се втурна да я защити.

Нямаше нужда да си прави труда. Уонда преметна лъка на рамо и хвана демона за рогата, извъртайки се, за да избегне огнената му плюнка. С елегантно шарусахкско завъртане тя го метна на земята. В ръката й изникна защитен нож и тя преряза врата на демона.

Погледна нагоре и очите й разкриха копнеж за сукървица не по-различен от този на всеки шарум, който Джардир бе виждал. Тя се усмихна на слисания дал’шарум, който миг по-рано бе тичал, за да я спаси, ала очите й се разшириха и тя посочи небето.

— Внимавай! — извика тя, но прекалено късно.

От небето се спусна въздушен демон, разкъса бронята на воина и го остави открит за смъртоносните си нокти.

Всички реагираха на мига. В ръката на Роджър се появи защитен нож, който той запрати по демона едновременно с камата, която Уонда метна, последвана от три копия. Повалиха ядрона, преди да успее да отнесе плячката си в небето. Лийша вдигна полите си и се затича към ранения воин. Алагаят все още се мяташе на сантиметри от тях, когато тя коленичи до шарума. Джардир побърза да се присъедини към нея, а Гаред и Копията му довършиха демона и останаха да ги пазят.

Воинът Рестави години наред беше служил вярно на Джардир. Бронята му беше пропита с кръв. Той се мяташе, докато Лийша се опитваше да погледне раната му.

— Дръжте го на земята — нареди тя, а тонът й не беше по-различен от този на една дама’тинга, свикнала да й се подчиняват. — Не мога да си свърша работата, ако мърда така.

Джардир се подчини, хвана Рестави за раменете и го притисна към земята. Воинът срещна погледа на Джардир с широко отворени, подивели очи.

— Готов съм, Избавителю! — проплака той. — Благословете ме и ме изпратете по самотния път!

— Какво казва? — попита Лийша, докато режеше дебелата му роба и захвърляше изпотрошените керамични плочици от нея. Изруга, когато видя размера на зейналата рана.

— Каза ми, че душата му е готова за Рая — отвърна Джардир. — Помоли ме да го благословя за бърза смърт.

— Няма да правите нищо подобно — сопна му се Лийша. — Можете да му предадете, че дори душата му да е готова, тялото му не е.

Колко много си приличат с Пар’чин — помисли си Джардир и изведнъж усети силно липсата на стария си приятел.

Рестави очевидно умираше, но северната лечителка отказваше да го пусне да си отиде, без да се бори за него. В това имаше доблест, а и Джардир беше съвсем наясно колко много щеше да я обиди, ако не изпълнеше желанието й и го убиеше, макар воинът сам да го бе помолил за това.

Джардир пое лицето на Рестави в ръцете си и го погледна право в очите.

— Ти си Копие на Избавителя! Ще тръгнеш по самотния път, когато аз наредя, не преди това. Приеми болката с отворени обятия и стой мирен!

Рестави потрепери, но кимна, след което си пое дълбоко въздух и буйстването му утихна. Лийша погледна изненадано мъжете, после избута Джардир и се захвана за работа.

— Нека стената от щитове продължи напред — каза Джардир на Хасик. — Аз ще изчакам с госпожицата, докато се погрижи за Рестави.

— И за какво? — попита Хасик. — Дори да оцелее, никога повече няма да може да вдигне копието.

— Нито ти, нито аз сме в позиция да го обсъждаме — каза Джардир. — Това е иневера. Няма да преча на моята годеница повече, отколкото бих го сторил с някоя дама’тинга.

Копията на Избавителя останаха след него и образуваха кръг, в чийто център бяха Лийша и Рестави, но от тях всъщност нямаше нужда. Роджър изтъка музикален щит и нито един алагай не посмя да припари.

— Можем да го изнесем — рече Лийша накрая. — Спрях кървенето, но се нуждае от операция и затова ще ми трябва маса и по-добра светлина.

— Ще доживее ли да се включи в нова битка? — попита Джардир.

— Жив е — отвърна Лийша. — Това не е ли достатъчно за момента?

Джардир се намръщи и започна да подбира думите си внимателно.

— Ако не може да се бие, най-вероятно сам ще отнеме живота си.

— Защото иначе ще се превърне в кхафит? — попита навъсено Лийша.

Джардир кимна.

— Това е нечовешко — отбеляза тя.

Джардир сви рамене.

— Така правим ние.

Лийша го погледна и поклати глава.

— Ето я и разликата между нас. Вашият народ живее, за да се бие, а моят се бие, за да живее. Какво ще правите, когато спечелите Шарак Ка и не ви остане нищо друго, за което да се биете?

— Тогава Ала и Небесата ще са едно — отвърна Джардир — и ще се възцари рай.

— Тогава защо не убихте този човек, когато ви помоли? — попита Лийша.

— Защото ме помолихте да не го правя — рече Джардир. — Веднъж направих грешката да пренебрегна подобна молба от ваш сънародник и това едва не коства приятелството ни.

Лийша наклони глава любопитно.

— Говорите за онзи, когото Абан нарича Пар’чин?

Джардир присви очи.

— Какво ви е казал кхафитът за него?

Лийша му отправи строг поглед.

— Нищо, освен че са били приятели и че съм му напомняла за него. Защо?

Гневът на Джардир към Абан се изпари също толкова бързо, колкото се беше появил, и остави воина с чувство на празнота и тъга.

— Пар’чин беше и мой приятел — каза той накрая — и вие сте като него в някои отношения, а в други сте различна. Пар’чин носеше сърцето на шарум.

— В смисъл?

— В смисъл, че се биеше, за да живеят другите, както вие правите, но за себе си той живееше, за да се бие. Дори когато тялото му бе изпочупено и всичко сочеше към неговата гибел, той се изправи на крака и се би до последния си дъх.

— Той е мъртъв? — попита Лийша изненадано.

Джардир кимна.

— От много години.

Лийша работи до късно през нощта в операционната на бивша райзънска лечебница. Режеше и съшиваше отново и отново ранения дал’шарум. Ръцете й бяха покрити с кръв, а гърбът я болеше от навеждане над масата, но Рестави щеше да живее и вероятно щеше да се възстанови напълно.

Дама’тингите, които бяха превзели сградата, си шепнеха помежду си, докато наблюдаваха работата й едновременно с изумление и ужас. Тя усещаше гнева им, задето се беше натрапила, и то през нощта, както и нежеланието им да изпълняват нарежданията, които тя крещеше. Преводачът й обаче беше самият Джардир и нито една от жените в бели одежди не смееше да се противопоставя на Шар’Дама Ка. Уонда и Гаред бяха принудени да останат отвън, както Роджър и охраната на Джардир.

Дама’тингите, които се държаха като пленници в собствения си дом, си отдъхнаха почти осезаемо, когато Иневера връхлетя в операционната. Лицето й беше посиняло от гняв, когато с тежки крачки стигна до Лийша и застана пред нея, нос срещу нос.

— Как смееш? — изръмжа Иневера със силен акцент, но на ясен тесански; около нея се носеше облак от парфюм, а разголената й рокля напомни на Лийша за майка й.

— Какво как смея? — поиска да узнае Лийша, без да отстъпи и на сантиметър. — Да спася живота на човек, който ти би оставила да кърви до сутринта?

Единственият отговор на Иневера бе да удари плесница на Лийша, а острите й нокти й пуснаха кръв. Лийша падна на земята и още преди да успее да се съвземе, жената извади нож с извито острие и тръгна към нея.

— Не си достойна да стоиш в една стая със съпруга ми, а още по-малко да лежиш в леглото му — изсъска Иневера.

Ръката на Лийша се стрелна към един от многото джобове на престилката й и щом Иневера се приближи, билкарката щракна с пръсти в лицето на Дамаджахата и пръсна ослепяващия прах на малък облак.

Иневера изпищя и падна, обхващайки лицето си, а Лийша се изправи. Иневера изля кана с вода върху лицето си и когато отново погледна Лийша, целият й грим се беше разтекъл на грозни ивици. Почервенелите й, изпълнени с омраза очи обещаваха смърт.

— Достатъчно! — извика Джардир и застана между двете. — Забранявам ви да се биете!

— Ти ми забраняваш на мен? — повтори Иневера невярващо.

Лийша се чувстваше по същия начин — Джардир не можеше да й забранява точно както и Арлен, — но сега Джардир се беше обърнал само към Иневера. Той вдигна Копието на Каджи, така че всички да го видят.

— Да, аз ти забранявам — рече той. — Смяташ ли да откажеш подчинение?

В стаята настана мълчание и другите дама’тинги се спогледаха учудено. Въпреки че Иневера беше техен предводител, Джардир беше гласът на техния бог. Лийша можеше да си представи какво би последвало, ако Дамаджахата продължи да упорства.

И наистина жената, изглежда, също го осъзнаваше и се укроти. Обърна се на пета и излезе с гневни стъпки от лечебницата, като щракна с пръсти на останалите дама’тинги да я последват.

— Ще си платя за това — промърмори си Джардир на красиански, но Лийша го разбра.

За миг раменете му се приведоха и вече не изглеждаше като непобедимия, безгрешен водач на Красия, а като собствения й баща след кавга с Илона. Виждаше как Джардир вече си представя хилядите неща, които Иневера можеше да направи, за да стъжни живота му, и билкарката го съжали.

а.

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

ЩИПКА ЧЕРНОЛИСТ

333 СЗ, ЛЯТО

Зеленоземският гигант ревеше като лъв, когато Джардир изскочи от убежището на дама’тингите, следван по петите от Лийша. Амкаджи и Колив бяха вързали китките на Гаред, а три дал’шарума дърпаха въжетата на ръцете му и го теглеха като побеснял жребец. Друг воин пък се държеше здраво за грамадния му гръб, скръстил ръце пред гърлото на великана в опит да го удуши, но Гаред не даваше никакви признаци, че въобще го усеща. Краката на воина се мятаха високо над земята и дори мъжете, които дърпаха въжетата, се препъваха, опитвайки се да го задържат.

Роджър беше притиснат безпомощно към една стена от друг дал’шарум, който почти небрежно го държеше на място само с една ръка, докато гледаше ухилен случващото се.

— Какво става тук? — поиска да узнае Джардир. — Къде е жената?

Преди някой от шарумите да успее да отговори, чуха нов писък, който дойде от уличка между сградите.

— Воинът, който дръзне да докосне с пръст зеленоземците, докато ме няма, ще загуби престъпните си ръце! — извика той и се стрелна към уличката, прелетявайки край другите с ослепителна скорост.

В началото на улицата беше Уонда, уловена откъм гърба от един воин, който зави, когато тя захапа ръката му. На земята лежеше друг воин и стискаше чатала си, а трети, Джурим, се беше облегнал на стената и с ужас гледаше ръката си, изкривена под невъзможен ъгъл.

— Пуснете я! — изрева Джардир и всички вдигнаха поглед към него.

Уонда беше освободена на мига и заби лакътя си в стомаха на воина зад нея. Той се сгърчи, а тя посегна към ножа на колана си.

Джардир насочи копието си към нея.

— Недей — предупреди я той.

Точно тогава пристигна и Лийша и ахна, като видя сценката. Веднага изтича при Уонда.

— Какво се случи? — попита тя.

— Тези ядронски синове се опитаха да ме изнасилят! — оплака се Уонда.

— Северната курва лъже, Избавителю — изсъска Джурим. — Нападна ни и ми счупи ръката! Настоявам да й отнемете живота!

— Очаквате да ви повярваме, че Уонда е подмамила трима ви тук и ви е нападнала? — попита невярващо Лийша.

Джардир пренебрегна и двете страни. Знаеше точно какво се беше случило. Той се бе надявал мъжеството на Уонда на бойното поле така да впечатли воините, че те да не проявят подобно поведение, ала Джурим и останалите очевидно бяха изпитали нуждата да й напомнят, че извън бойното поле тя все още е жена, и то неомъжена. Според евджахския закон тя нямаше право да откаже на шарум или да нападне мъж без причина. Джурим и останалите не бяха извършили никакво престъпление и имаха правото да искат живота на момичето.

За зеленоземците обаче нещата не стояха така и Джардир го знаеше, а той се нуждаеше от воините им за Шарак Ка — не само от мъжете, а и от жените. Погледна Лийша и си припомни, че дори неговите доводи не бяха напълно безкористни. Трябваше да научи шарумите да се възпират. С унизителен урок, какъвто бе дал на Хасик преди вече доста години.

Джардир махна с ръка към Джурим и останалите, след което посочи стената. Те се строиха покорно и изправиха гърбове, пренебрегвайки раните, които момичето им бе нанесло. Тя беше роден боец, какъвто и да бе полът й.

Джардир чу как Лийша си пое дъх и вдигна ръка, преди тя да успее да каже нещо. Отиде при воините си.

— Аз съм сгоден за госпожица Лийша — каза той спокойно. — Обидата към нейните слуги е обида към нея. Обида към нея е обида към мен.

Той погледна Джурим в очите и докосна леко гърдите му с върха на Копието на Каджи.

— Обиди ли ме, Джурим? — попита той нежно.

Джурим изцъкли очи. Погледна нервно Уонда, после пак Джардир. Сгърчи се под допира на копието, въпреки че беше лек като перце, и се разтрепери. Знаеше, че животът му може би зависеше от отговора, но излъжеше ли Избавителя, никога нямаше да стигне Рая.

Джурим се свлече на земята и захлипа. Притисна чело в прахта и започна да ридае, стискайки краката на Джардир.

— Простете ми, Шар’Дама Ка!

Джардир го ритна, отстъпи назад и сега вече виждаше и другите воини от двете страни на Джурим. Те също паднаха на колене и затъркаха чела в земята, стенейки.

— Тишина! — скастри ги Джардир и мъжете млъкнаха на мига. Той посочи Уонда. — Тази жена уби повече алагаи от вас тримата взети заедно, така че нейната чест струва колкото животите на трима ви.

Мъжете се свиха, но не посмяха да се защитят.

— Идете в храма и се молете тази нощ и на другия ден — заповяда Джардир. — Ще вземете копията си и утре вечерта ще излезете на бой без щитове и само по черни бида. Когато ви убият, костите ви ще отидат в Шарик Хора.

Мъжете потрепериха от облекчение и заплакаха, целувайки краката на Джардир, защото с думите си той им обеща единственото, което шарумите наистина се страхуваха да изгубят: смъртта в битка и достъп до Небесния рай.

— Благодарим ви, Избавителю — повтаряха те отново и отново.

— Вървете! — сопна им се Джардир и мъжете избягаха на мига.

Джардир погледна назад към Лийша, чието лице бе същинска пясъчна буря.

— Просто ги пуснахте, така ли? — попита тя.

Джардир осъзна, че разговорът им бе протекъл на красиански и тя вероятно бе разбрала само малка част от думите му.

— Разбира се, че не — отвърна Джардир, този път на нейния език. — Осъдени са на смърт.

— Но те ви благодариха! — заинати се Лийша.

— Защото не ги скопих и не им отнех черните одежди — обясни Джардир.

Уонда плю на земята.

— Добре щеше да им дойде на тия ядронски синове.

— Как пък не! — възмути се Лийша.

Джардир виждаше, че тя все още е ядосана, но нямаше представа защо. Трябваше ли да ги убие лично, пред погледа й? Зеленоземците имаха различни норми спрямо жените си и нямаше представа как решават подобни ситуации.

— Какво друго бихте пожелали? — попита Джардир, той кимна с уважение към Уонда. — Те не успяха да осквернят или дори да наранят момичето, така че не се очаква от тях да я овъзмездяват за девствеността й.

— И без т’ва не съм девствена — изтърси Уонда.

Лийша я погледна остро, но момичето само сви рамене.

— Но се изисква да платят с живота си? — попита Лийша настоятелно.

Джардир я погледна странно.

— Те ще умрат достойно. Утре ще излязат в голата нощ и ще се защитават само с копията си.

Лийша се ококори.

— Това е варварщина!

Едва тогава Джардир я разбра. Зеленоземското табу беше смъртта. Той се поклони.

— Помислих, че наказанието ще ви удовлетвори, госпожице. Бих могъл да наредя да ги бичуват, ако предпочитате.

Лийша погледна Уонда, която сви рамене. Обърна се обратно към Джардир.

— Е, добре. Но настояваме да присъстваме, както и лично да се погрижа за раните им след като наказанието приключи.

Джардир се изненада от молбата й, но го прикри и се поклони дълбоко. Обичаите на зеленоземците бяха възхитителни.

— Разбира се, госпожице. Ще бъде изпълнено утре по залез, така че всички шаруми да видят и да запомнят. Сам ще извърша бичуването.

Лийша кимна.

— Благодаря ви. Това е достатъчно.

— Този път — изръмжа Уонда.

Джардир се усмихна, като видя жестокостта в очите й. Три Копия на Избавителя бяха нужни, за да я задържат, и нито един от тях не успя да постигне замисъла си! Още малко тренировки и дори кай’шарум щеше да падне пред нея. Докато я гледаше, той стигна до заключение, което можеше да раздели войската му, но бе избран от Еверам да поведе Шарак Ка и щеше да я води, както той решеше.

Поклони се на жената като на воин.

— Няма да има друг път, Уонда вах Флин ам’Дървар ам’Хралупа. Давам ви думата си.

— Благодаря ви — рече Лийша и сложи ръка на рамото му, а душата на Джардир потръпна при допира.

На вратата се похлопа.

— Кой е? — извика Роджър, сепнат от сън, и се заоглежда наоколо.

В стаята му беше тъмно, но виждаше светлите резки по краищата на кадифените завеси.

Леглото беше чудо, каквото Роджър не беше виждал, откакто напусна бордея на херцог Райнбек. Матракът и възглавниците бяха натъпкани с гъши пух, а чаршафите бяха гладки и меки под пухения юрган. Чувстваше се, сякаш спи в топъл облак. След като не чу нищо повече, Роджър се отпусна сред този уют и главата му отново полегна в прегръдките на възглавницата.

Вратата се открехна, Роджър поотвори едното си око и съзря една от съпругите на Абан или някоя от дъщерите му (Роджър така и не се научи да ги различава) да влиза. Беше облечена като останалите в широка черна роба, която скриваше всичко освен очите й, а те стояха сведени в негово присъствие.

— Имате посетител, сине на Джесъм — каза жената.

Тя отиде и дръпна тежките кадифени завеси, а Роджър изпъшка и покри очите си с ръка, за да ги предпази от лъчите, проникнали в богато обзаведената му стая. Лийша може и да разполагаше с етаж от огромното имение, но на Роджър все пак му бяха дали цяло крило от втория етаж, което побираше повече стаи от хана на родителите му в Речен мост. Илона се бе разгневила, научавайки за богатството, с което красианците бяха обсипали Роджър, след като тя самата беше получила само спалня и всекидневна, макар и луксозни.

— Колко е часът? — попита Роджър.

Чувстваше се, сякаш е спал не повече от час-два.

— Малко след изгрев — отвърна жената.

Роджър отново изпъшка. Не беше спал и час.

— Кажи на онзи там, който ме търси, да дойде по-късно — каза той и отново се тръшна на матрака.

Жената се поклони дълбоко.

— Не мога, господарю. Посетителката ви е Дамаджахата. Трябва веднага да се срещнете с нея.

Роджър се изправи скорострелно и забрави всякакви мисли за сън.

В цялата къща бе настанала суматоха, когато Роджър почувства, че се е привел в достатъчно приличен вид, за да напусне покоите си. С помощта на жонгльорските си гримове бе махнал кръговете под очите си, а ярката си червена коса вчеса и върза на опашка. Носеше най-красивите си шарени одежди.

Дамаджахата — помисли си той. — Какво, по Ядрото, би искала от мен?

В коридора го чакаше Гаред, който го сподири. Роджър не можеше да отрече, че се чувстваше по-сигурен с грамадния дървар зад гърба си, а когато стигна стълбището, Лийша и Уонда вече слизаха надолу, следвани от Илона и Ърни.

— Какво иска? — попита Лийша.

Тя не беше спала повече от него, но не й личеше толкова дори без боя и пудра.

— Джобовете да ми претърсиш — отвърна Роджър, — отговор няма да намериш.

Всички последваха Роджър надолу по стълбите и го накараха да се почувства, сякаш ги водеше към ръба на стръмна скала. Роджър беше артист и често се оказваше в центъра на вниманието, но този път беше различно. Сложи ръка на гърдите си и стисна медальона през ризата си. Твърдият предмет му носеше утеха, докато следваше жестикулираните напътствия на съпругите на Абан към главната гостна.

Както преди, Роджър усети как лицето му пламна при вида на Дамаджахата. Беше спал с десетки селски девойки и не една анжиерска аристократка, като всичките бяха привлекателни или хубави, или дори красиви. Лийша задминаваше всички тях по красота, но тя сякаш беше в неведение за тези си качества и не правеше никакво усилие да се възползва от тях.

Докато Дамаджахата знаеше. Идеалната извивка на брадичката й и деликатната форма на носа й зад прозрачния воал. Широките екзотични очи с дълги извити мигли и напомадените черни къдрици, които се изливаха като поточета по раменете й. Прозрачната й роба, която прикриваше всичко и нищо, показваше гладката кожа по ръцете й, извивката на бедрата й, облата пълнота на гърдите й, тъмнината на ареолите й, обезкосмените й слабини. Въздухът около нея сладнеше от парфюма й.

Но не беше само това, ами и всеки неин жест, поза, изражение събираха качествата й в едно хармонично цяло, което пееше на мъжете около нея. Това, което Роджър постигаше при демоните с цигулката си, Дамаджахата го причиняваше на мъжете с тялото си. Той усети, че се възбужда и се почувства благодарен задето шарените му панталони бяха широки.

Тя седеше в гостната, а до нея стояха две момичета, облечени според красианския обичай, който Иневера толкова презираше, макар че робите им бяха от елегантна коприна. Едната беше облечена с бялото на дама’тингите, а другата в черно. От задната страна на кърпите на главата падаха дълги черни плитки, вързани със златни нишки, и стигаха до кръста им. Очите им затанцуваха по него през воалите.

— Роджър асу Джесъм ам’Хан ам’Мост — изрече Иневера със силен акцент, който накара Роджър да потръпне от удоволствие, той се опита да си припомни, че тя беше врагът му, ала, изглежда, напразно.

— За мен е чест да се запозная с вас — продължи Дамаджахата и се поклони толкова дълбоко, че Роджър се уплаши да не би гърдите й да изскочат от робата.

Зачуди се дали би се стреснала, ако това наистина се случи. Момичетата зад нея се поклониха дори още по-ниско.

Роджър й отвърна с най-артистичния си поклон.

— Дамаджаха — каза той просто, защото не знаеше как трябваше да се обърне към нея. — Моя е честта, че сте дошли да се срещнете с някой толкова незначителен като мен.

— Да не прекаляваме, а, Роджър? — промърмори Лийша.

— Съпругът ми ме помоли да дойда — каза Иневера, — след като ми каза, че сте приели предложението му да ви намери съпруги, за да може магията ви да се предаде на следващите поколения.

— Така ли съм направил? — попита Роджър.

Той си спомни разговора в Хралупата, но беше сметнал, че е само на шега. Едва ли вярваха наистина…

— Разбира се — отвърна Иневера. — Съпругът ми ви предлага най-голямата си дъщеря Аманвах за ваша дживах ка.

Момичето в белите одежди на дама’тинга пристъпи напред, коленичи на мекия килим и притисна чело в пода. Копринената й роба се впи в тялото й и загатна женствените извивки отдолу. Роджър откъсна поглед от нея, преди да го хванат, че зяпа, и отново погледна Дамаджахата като изплашен заек.

— Трябва да има някаква… — грешка искаше да каже той, но думата се запъна в гърлото му, когато Иневера подкани и другото момиче да излезе напред.

— Това е слугинята на Аманвах, Сиквах — каза тя и момичето последва дъщерята на Джардир на пода. — Дъщеря на Ханя, сестра на Шар’Дама Ка.

— Дъщеря му и племенницата му? — попита изненадано Роджър.

Иневера се поклони.

— Съпругът ми даде да се разбере, че Еверам ви говори. Той не би ви отдал чест с нещо по-малко от собствената си кръв. Сиквах е подходяща за втора съпруга, ако я пожелаете. След това Аманвах ще поеме грижата да ви намира бъдещи съпруги в съответствие с личните ви предпочитания.

— Създателю, от колко съпруги се нуждае един мъж? — попита Лийша.

Ревнуваш, а? — помисли си Роджър раздразнено. — Много добре. Хайде и ти веднъж да видиш какво е.

Иневера хвърли презрителен поглед на Лийша.

— Ако той е достоен и те за него, един мъж трябва да има толкова, за колкото би могъл да се погрижи и да дари с деца. Но някои — тя се озъби на Лийша — не са достойни.

— Коя е майката на Аманвах? — попита Илона, преди Лийша да успее да отговори.

Иневера я погледна и повдигна вежда. Илона разпери поли и направи елегантен, изпълнен с уважение реверанс, който изглеждаше абсолютно несъвместим с жената, която Роджър познаваше.

— Илона Пейпър от Хралупата на Избавителя. Майка на Лийша.

Очите на Иневера се разшириха при тази вест, тя се усмихна широко, отиде при жената и я прегърна.

— За мен, естествено, е чест да се запозная с вас. Имаме много за какво да си говорим, но не днес. Разбирам, че майката на сина на Джесъм е при Еверам. Бихте ли я заместили в нашето начинание?

— Разбира се — отвърна Илона, кимайки, и Лийша я изгледа злобно.

— Да я замества ли? Как? — попита Роджър.

Иневера се усмихна свенливо.

— За да се увери, че ще се държите добре, когато вдигнат булата си, и за да потвърди девствеността им.

Роджър отново усети, че лицето му пламва и преглътна.

— Аз… — започна той, но Иневера го пренебрегна.

— Аз съм майката на Аманвах — каза тя на Илона. — Това среща ли одобрението ви?

— Разбира се — изрече сериозно Илона, все едно имаше и други отговори, които разумен човек би дръзнал да изрече.

Иневера кимна и се обърна към останалите.

— Бихте ли ни извинили, моля?

Всички замръзнаха за момент, но Илона плесна с ръце и ги стресна:

— Чухте я, хайде марш! Не ти, Роджър.

Тя го хвана за ръката, когато той се обърна да тръгне с другите.

Само Лийша остана.

— Нямате място тук, дъще на Ърни — рече Иневера. — Не сте от семейството на младоженеца или на булките.

— О, напротив, Дамаджаха — отвърна Лийша. — Щом майка ми замества тази на Роджър, тогава аз като нейна дъщеря мога да заема мястото на сестра му.

Тя се усмихна, наведе се напред и понижи глас самодоволно:

— Евджахът е съвсем ясен по въпроса.

Иневера се намръщи и отвори уста, но Роджър я прекъсна.

— Искам тя да остане.

Думите му завършиха с писукане, след като тя се обърна към него, но в следващия момент по лицето й се разля широка усмивка и тя се поклони.

— Както желаете.

— Лийша, заключи вратата — заповяда Илона. — Не можем да позволим Гаред да нахлуе, под предлог че си е забравил брадвата.

Иневера се засмя. Като видя как двете се забавляваха заедно, Роджър се изплаши повече отвсякога. Илона изглеждаше тъй, сякаш знаеше много по-добре от него какво се случва.

Лийша беше също толкова обезпокоена, но той не беше сигурен дали е заради смеха, или заради небрежния начин, по който Илона й нареждаше. Тя се обърна, отиде до огромните позлатени врати и спусна резето така рязко, че Роджър подскочи при звука. Почувства се, сякаш по-скоро заключваха него вътре, отколкото Гаред и останалите отвън.

Иневера щракна с пръсти и двете момичета изправиха гърбове, но останаха на колене на пода.

— Аманвах е дама’тинга — каза Иневера и сложи ръка на рамото й. — Лечителка, акушерка и избраница на Еверам. Млада е, но е направила заровете си и е преминала всички изпитания.

Иневера погледна Лийша и се усмихна.

— Може би би могла да се погрижи за тези рани по лицето ви — каза тя и посочи червените драскотини по бузата на билкарката, които сама бе направила.

Лийша се ухили в отговор.

— Май вие пък мигате прекалено често, Дамаджаха. Да не ви парят очите? Бих могла да ви дам препарат, с който да ги изплакнете, ако желаете.

Роджър погледна обратно към Иневера, очаквайки злобен отговор, но Иневера само се усмихна и продължи нататък.

— Аз лично дарих мъжа си с осмина синове и три дъщери. Жените в семейството ми са също толкова плодовити, а и костите казват, че Аманвах ще даде богато поколение.

— Костите ли? — попита Лийша.

Иневера се намръщи.

— Това не е твоя работа, чин — сопна й се тя.

В следващия миг усмивката се върна на лицето й.

— Това, което има значение, е, че Аманвах ще ви дари със синове, сине на Джесъм. Майката на Сиквах беше също толкова плодовита. И тя ще има добро поколение.

— Да, но могат ли да пеят? — попита Роджър, опитвайки се да си вдъхне повече увереност.

Репликата беше от края на един от любимите мръсни вицове на Арик за някакъв мъж, който все не успявал да се задоволи, с колкото и жени да легнел.

Ала Иневера само се усмихна и кимна.

— Разбира се — каза тя и щракна с пръсти, след което кресна заповед на красиански на момичетата.

Аманвах прочисти гърлото си и запя, а гласът й беше плътен и ясен. Роджър не разбра думите, а и сам не бе успял да се научи да пее, но след години представления с Арик, най-великият певец на своето време, знаеше добре как да слуша и оценява.

Гласът на Аманвах можеше да посрами този на Арик. Песента й го вдигна като вятър, отне теглото му и го помете с тоновете си.

Сетне се присъедини нов дъх, който обгърна първия, щом се включи и Сиквах. Гласовете им веднага се преплетоха хармонично и слисаха Роджър. Макар да бяха жени, ако се пробваха в Гилдията на жонгльорите, работата им щеше да е сигурна.

Роджър мълчеше, докато ги слушаше как пеят. Когато Иневера най-накрая махна, за да сложи край на песента им, той се почувства като марионетка, чиито конци току-що са били срязани.

— Сиквах е също така опитна готвачка — добави Иневера, — а и двете са обучени в изкуството да се любят, макар да не ги е познал мъж.

— Ъъъ… как тъй изкуството? — попита Роджър и отново усети, че лицето му пламва.

Иневера се засмя и щракна с пръсти. Аманвах веднага се изправи грациозно и вдигна ръка, за да махне булото си. Ефирната бяла коприна се понесе надолу като дим и разкри лице, което смайваше с красотата си. Аманвах беше истинска дъщеря на майка си.

Сиквах застана зад нея и отвори няколко скрити закопчалки на рамото й. Цялата роба на Аманвах сякаш се стопи — коприната падна с шумолене на пода. Тя застана гола пред него и Роджър зяпна.

Иневера завъртя пръст и Аманвах се обърна покорно, така че Роджър да я огледа от всеки ъгъл. Подобно на тялото на майка й, тялото на Аманвах беше идеално и Роджър се уплаши, че шарените му панталони може да не са достатъчно широки. Зачуди се дали няма да поискат и той да се съблече. Тогава всички жени щяха да видят възбудата му.

— Създателю, наистина ли е нужно всичко това? — попита Лийша.

— Мълчи — сопна й се Илона. — Нужно е, разбира се.

Аманвах се обърна и откопча робата на Сиквах. Дрехата изчезна като сянка на слънцето и се превърна в мастилен басейн в краката й. Може би не беше толкова красива, колкото Аманвах, но извън всички жени в стаята с него, Роджър не бе виждал равна на нея.

— Сега можете да проверите девствеността им — каза Иневера.

— Аз… ох. — Роджър погледна ръцете си и ги скри в джобовете си. — Няма нужда.

Иневера се засмя.

— Имах предвид вашите жени — поясни тя с палава усмивка. — Все пак трябва да остане нещо и за първата брачна нощ.

Тя му смигна и Роджър съвсем се замая.

Иневера се обърна към Илона.

— Може би ще искате да поемете нещата от тук?

— Аз… ами… — заекна Илона — дъщеря ми е по-опитна в тези неща…

Лийша изсумтя.

— Майка ми не би разпознала девствена ципа дори под носа си — прошепна тя на Роджър. — Отървала се е от своята, преди да успее да я забележи.

Илона чу изреченото и хвърли свиреп поглед на Лийша, но си замълча.

— Ох, добре — изпъшка накрая билкарката, — щом само така ще приключим с тая работа.

Тя се наведе и взе робите на момичетата, после ги хвана за ръцете и ги отведе в малка ниша за прислугата, отделена със завеса.

Лийша спусна завесата и ги скри от чуждите погледи. Момичетата покорно се извиха над малка маса, разкривайки се като кобили за разплод. Беше прегледала стотици млади момичета през годините си като билкарка, дори и херцогинята на Анжие, но това винаги се правеше за тяхно здраве, а не заради някакъв ритуал, установяващ честта им. Бруна не одобряваше подобни неща и чирачката й следваше нейния пример.

Ала Лийша знаеше и колко крехка бе връзката им с красианците. Нямаше да си спечели съюзници, ако открито заплюеше традициите им.

Хименът на Аманвах беше непокътнат, но когато Лийша посегна към този на Сиквах, момичето трепна и изпъшка леко. Беше покрита с тънък слой пот, а маслинената й кожа изглеждаше по-бледа от преди. Когато Лийша пъхна пръст в нея, тя стисна силно, но това не беше достатъчно. Момичето не беше девствено.

Лийша се усмихна самодоволно. Колкото и варварски да беше този обичай, току-що им бе дал основание да се направят на обидени и да отхвърлят момичетата, преди Роджър да е казал някоя глупост. Ала тогава момичето се обърна към нея, а ужасът в очите й подейства като шамар в лицето на Лийша. Аманвах забеляза погледа и се намръщи.

— Обличайте се — каза Лийша на момичетата и им подаде робите.

Сиквах се облече бързо и отиде да помогне на Аманвах, която я гледаше свирепо, докато прислужничката й закопчаваше копринената даматингска дреха.

Лийша се завърна спокойно заедно с момичетата. Роджър знаеше, че присъдата й няма значение — той нямаше да се ожени за дъщерята на Джардир, нито пък Лийша щеше да се омъжи за бащата, — ала поради някаква причина сърцето му биеше с все сила в гърдите, сякаш животът му зависеше от отговора й.

— И двете са девствени, каквото и да значи това — каза Лийша и Роджър си пое дълбоко дъх.

— Разбира се — усмихна се Иневера.

Аманвах обаче не изглеждаше съгласна. Отиде при майка си, прошепна нещо в ухото й и посочи Сиквах, а след това и Лийша.

Лицето на Иневера помръкна като небе пред буря. Тя отиде при Сиквах и я хвана за дългата плитка. Роджър понечи да се намеси, но Илона го задържа с изненадваща сила, причинявайки му болка дори.

— Не ставай глупав, цигуларче — изсъска тя.

Сиквах изпищя, докато я отвеждаха в нишата. Аманвах влезе също и спусна завесата зад тях.

— Какво, по ядроните, се случи току-що? — попита Роджър.

Лийша въздъхна.

— Сиквах не е девствена.

— Но ти каза, че е — учуди се Роджър.

— Знам какво може да се случи на едно момиче, когато хората започнат да се съмняват за нейната „чистота“ — каза Лийша, — и бих предпочела да ме вземат демоните, отколкото да го причиня на някой друг.

Илона поклати глава.

— Не можеш да спасиш хората от тях самите, Лийша. Малката ти лъжа вероятно още повече влоши нещата. Ако беше казала истината, щях да поискам торба злато за компенсация и всичко щеше да е приключило.

— Тя е човешко същество, майко, а не…!

Роджър не им обръщаше внимание, вперил поглед в завесата след горкото момиче с прекрасния глас. Чуха се някакви приглушени викове, но Роджър не можа да ги чуе, заради пискливата какофония около него.

— Вие двете ще млъкнете ли, ако обичате?!

И двете жени го изгледаха гневно, но се умълчаха. Сега от завесите не се чуваше нищо и това уплаши Роджър дори още повече. Тъкмо щеше да притича дотам, когато завесата се вдигна и Иневера излезе, следвана от Аманвах и разплаканата Сиквах. Аманвах прегръщаше с една ръка момичето, като го успокояваше и му предлагаше подкрепата си. На Роджър му беше мъчно за момичетата и ръката му се промъкна нагоре, за да докосне медальона през ризата.

Иневера се поклони към Роджър.

— Извинявам се за нанесената обида към вас, сине на Джесъм. Вашата берачка на плевели ви излъга. Сиквах е била покварена и за лъжите си, разбира се, ще бъде строго наказана. Надявам се, няма да се усъмните в честта на дъщеря ми, свързвайки я с тази уличница.

Докато говореше, тя попипваше ножа, обсипан със скъпоценни камъни, на кръста си и Роджър беше принуден да се замисли какво ли наказание считаха тези сурови хора за „строго“.

Изведнъж стаята затихна, тъй като всички очакваха отговора му. Очите на Роджър зашариха из стаята, а всички жени сякаш бяха притаили дъх. Защо? Само допреди минута не ги беше грижа, че е там.

Но тогава го осени една мисъл. Той беше обиденият.

Усмихна се, скривайки истинските си чувства зад жонгльорска маска, изправи гръб и за пръв път срещна погледа на Иневера.

— След като чух песента им, не мога да ги разделя. Гласът на Сиквах е по-важен за мен от нейната непорочност.

Иневера се поотпусна.

— Това е много милостиво от ваша страна. Повече, отколкото заслужава тази уличница.

— Още нищо не съм решил — поясни Роджър. — Но бих предпочел да не бъде излагана на… прекален тормоз, който би могъл да се отрази на гласа й, преди да се произнеса.

Иневера се усмихна зад прозрачния си воал, сякаш беше преминал някакво изпитание.

Илона дръпна Роджър за ръката.

— Това ще се отрази на зестрата, разбира се.

Иневера кимна.

— Естествено. Ако се съгласите да бъдете тяхна придружителка, момичетата биха могли да останат в крилото на сина на Джесъм и той да свикне с тях, а и да ги опази от… тормоз, преди да реши.

— О, моята майка е идеална придружителка — промърмори Лийша.

Иневера я погледна странно, сякаш не беше сигурна дали долавя сарказъм в тона на билкарката, но си замълча.

Роджър поклати глава, като че ли се свестяваше от сън. Да не би да ме обещаха току-що?

Абан пристигна точно преди залез, за да ги заведе на бичуването. Лийша провери за последен път билките и инструментите в кошницата си, дишайки дълбоко, за да успокои своя бунтуващ се стомах. Дал’шарумите не заслужаваха нищо по-малко след случката с Уонда, но това не означаваше, че Лийша иска да гледа как разпарят гърбовете им. Като видя обаче колко небрежно се отнасяха красианците към лечението, се бе притеснила, че раните на воините биха могли да се инфектират и все пак да ги убият, ако сама не се погрижи за тях.

В крепостта Анжие с Джизел ежеседмично лекуваха мъже, слезли от стълба за бичуване на съдилището, но Лийша така и не бе успяла да изгледа наказанието, без да заплаче, и обикновено извръщаше глава. Самият обичай беше ужасен, но на Лийша рядко й се налагаше да лекува един и същи човек два пъти. Получаваха урок и го запомняха.

— Надявам се, разбирате каква чест отдава моят господар на вас и на дъщерята на Флин, като сам бичува провинилите се — рече Абан, — вместо да остави това на някой дама, който би проявил милосърдие, защото оправдава постъпката им.

— Даматите оправдават изнасилвачите, тъй ли? — попита Лийша.

Абан поклати глава.

— Трябва да разберете, госпожице, че нашите обичаи не са като вашите. Фактът, че вие и вашите жени се разхождате свободно с разкрити лица и с вашите, хм… — той махна с ръка към дълбокото деколте на Лийша — прелести на показ, обижда много мъже, които се страхуват, че вкарвате забранени идеи в умовете на собствените им жени.

— И затова те са решили да поставят Уонда на мястото й — предположи Лийша.

Абан кимна.

Лийша свъси вежди, но стомахът й изведнъж се успокои. Умишленото раняване на човешки същества беше в разрез с билкарските й клетви, ала дори Бруна не се беше поколебавала да дава болезнени уроци на хората, които не се държаха цивилизовано.

— Моят господар заповяда дамаджите също да присъстват с техните кай’шаруми — продължи Абан. — Иска и те да се убедят, че трябва да приемем някои от вашите възгледи.

Лийша кимна.

— Ахман каза, че е било така, като се е запознал и с Пар’чин.

Абан внимателно запази безпристрастното си изражение, но Лийша забеляза, че цветът му се измени леко. Нищо чудно, че Арлен е имал такъв ефект върху хората и преди да си татуира кожата.

— Господарят ми е споменал Пар’чин? — попита Абан.

— Всъщност аз го споменах — отвърна Лийша. — Изненадах се, че и Ахман го е познавал.

— О, разбира се, той и Пар’чин бяха близки приятели — отвърна Абан за изненада на Лийша. — Ахман беше негов аджин’пал.

— Аджин’пал ли?

— Негов… — Абан сбърчи вежди, докато търсеше правилните думи — … кръвен брат, бихте го нарекли вероятно. Ахман му показа Лабиринта и двамата проляха кръв един за друг. Според нашите обичаи това свързва мъжете, колкото ако носеха една и съща кръв във вените си.

Лийша отвори уста, ала преди да успее да каже нещо, Абан я прекъсна.

— Налага се да тръгнем веднага, ако искаме да стигнем навреме, госпожице — рече той. Лийша кимна и те събраха останалите й приближени, наред с Аманвах и Сиквах, които не се откъсваха от Роджър.

Отведоха ги до кръга на крепостта Райзън — огромен павиран пръстен в центъра на града, заобиколен от оживени магазини и с огромен кладенец в средата. Лийша видя на пазара не само красиански, но и райзънски жени да пазаруват. Те все още носеха обичайните си рокли, но лицата им бяха скрити с було, което покриваше и деколтетата им на публични места. Много от тях зяпнаха Лийша и майка й, защото двете се разхождаха с голи лица. Жените сякаш очакваха дал’шарумските им придружители всеки момент да ги нападнат.

Много от красианците вече се бяха събрали, включително дамаджите със своите покрити паланкини, както и много шаруми и дамати. Насред кръга бяха издигнати три дървени стълба, но наоколо нямаше никакви окови или въжета.

Из тълпата се разнесе вълнение и всички се обърнаха, за да видят Джардир, който пристъпи в кръга, следван от Иневера на нейния паланкин и останалите му съпруги. Лийша преброи четиринайсет, но нямаше представа дали това са всичките. Те застанаха толкова близо до Лийша и хралупарите, че билкарката надушваше парфюма на Дамаджахата.

Джардир пристъпи към стълбовете и махна с ръка към Копията на Избавителя. Тримата дал’шаруми не се нуждаеха от пришпорване или от придружител, а направо влязоха в кръга и се съблякоха до кръста. Коленичиха и докоснаха паветата пред Джардир с чело, след което се изправиха и обгърнаха с ръце стълбовете, без нищо да ги задържа за тях. Онзи, чиято ръка Уонда бе счупила, беше с бял гипс.

Джардир бръкна в робата си и извади бич с три каиша от преплетени кожени ремъци, а в последните няколко сантиметра от всяка опашка бяха вплетени остри метални късчета.

— Какво е това? — попита Лийша.

Очакваше Джардир да използва обикновен камшик. Това нещо изглеждаше много по-жестоко.

— Нарича се алагайска опашка — поясни Абан. — Камшикът на даматите. Казват, че от удара с него боли, все едно да те шибне опашката на пясъчен демон.

— Колко удара ще трябва да понесат? — попита Лийша.

Абан се засмя.

— Колкото издържат. Шарумите биват бичувани, докато не пуснат стълба и не паднат.

— Но… това може да ги убие! — възкликна Лийша.

Абан сви рамене.

— Шарумите са прекрасни воини, но не се славят с интелект или инстинкт за самосъхранение. Те смятат, че подлагат мъжеството си на изпитание, като издържат колкото се може повече удара. Събратята им ще залагат кой ще издържи най-дълго.

Лийша се намръщи.

— Никога няма да разбера мъжете.

— Нито пък аз — съгласи се Абан.

Гледката беше тежка — всеки удар с алагайската опашка оставяше ярки кървави следи по гърбовете на жертвите. Джардир бичуваше всеки поред, като накрая се връщаше обратно при първия, и Лийша не беше сигурна дали го прави от милосърдие, или за да не им позволи да изгубят чувствителността си. Тя трепваше при всеки удар, защото се чувстваше, сякаш бичуваха и нея. По лицето й се стичаха сълзи и не й се искаше нищо друго, освен да избяга от ужасната гледка към гърбовете на мъжете, които бяха станали огромни отворени рани, разкриващи ребрата им. Нито един от тях не извика, нито пък прояви достатъчно разум, за да падне.

В един момент извърна поглед и видя, че Иневера гледа случващото се с абсолютно спокойствие. Дамаджахата забеляза, че Лийша се беше обърнала към нея, и се надсмя на сълзите по лицето й.

Тогава нещо в Лийша се пречупи и приливът на ярост й подейства като защита срещу страданията на мъжете. Тя изправи гръб, подсуши очите си и догледа бичуването със същото студено безпристрастие, което проявяваше Дамаджахата.

Изтезанието сякаш трая цяла вечност, но накрая един от бичуваните падна, след което го последва и друг. Лийша видя как воините си разменяха монети заради резултатите и й се прииска да се изплюе. Когато падна последният, Джардир й кимна и Лийша дотича при мъжете, вадейки конеца, балсамите и превръзките, които си беше донесла. Надяваше се да й стигнат.

Джардир тропна с копието и тя погледна нагоре към него.

— Разпространете вестта сред всички, които искат да намерят рая в края на самотната пътека! — изрева Джардир, а гласът му проехтя из кръга и по улиците. — Всяка жена, която убие демон в алагай’шарак, ще се нарича шарум’тинга и ще се възползва от всичките права на шарумите!

Събралите се воини зашептяха в потрес, а Лийша забеляза ужасените физиономии на даматите и шарумите. Чуха се възражения, но Джардир ги заглуши с вик.

— Ако някой се противопоставя на заповедта ми тази нощ — каза той и оголи зъби, — нека пристъпи напред. Обещавам му бърза и достойна смърт. Ако някой ми се противопостави утре, няма да бъда толкова милостив.

Сред тълпата имаше много намръщени физиономии, но никой не беше достатъчно глупав, за да излезе напред.

На другия ден Абан пристигна в двора на Двореца с огледалата заедно с един от дал’шарумите. Червеният нощен воал на воина стоеше на раменете му, а по черната му брада личаха посивели косми. Нищо друго по воина не показваше слабост, но Лийша все пак се изненада. Не бяха много шарумите, които доживяваха да видят брадите си дори докоснати от сивото. Той се носеше гордо, но суровото му лице беше изпито и изглеждаше, сякаш малко му трябва, за да се навъси.

— Позволете ми да ви представя Гаврам асу Ченин ам’Кавъл ам’Каджи, офицер в Каджи’шараджа — каза Абан.

Воинът се поклони след представянето си, а Лийша разпери поли и направи реверанс. Той каза нещо на красиански доста бързо, за да го разбере Лийша, но Абан веднага преведе.

— Той каза: „Аз съм тук по нареждане на Избавителя, за да обуча воините ви за алагай’шарак.“ Офицер Кавъл беше инструктор на Шар’Дама Ка и на мен, докато бяхме в шараджа — допълни Абан. — По-добър от него няма.

Лийша присви очи и погледна Абан, търсейки неуловимата истина в отработеното спокойствие на лицето му. Все пак се беше осакатил в шараджа.

Лийша се обърна към Гаред и Уонда.

— Искате ли да ви обучават?

Кавъл и Абан си размениха още няколко изречения, изречени толкова бързо, че Лийша отново не ги разбра, макар да знаеше много от думите. Абан явно възразяваше за нещо, но Кавъл сви юмрук и кхафитът се поклони покорно.

— Офицерът настоява да ви уведомя, че желанията им нямат значение. Шар’Дама Ка е дал заповед и тя ще бъде изпълнена.

Лийша се намръщи и отвори уста, но Гаред я прекъсна.

— Ня’а нищо, Лийш — той вдигна ръка. — Аз искам да се уча.

— Аз също — добави Уонда.

Лийша кимна и отстъпи, когато Кавъл направи знак на двамата да се приближат, за да ги огледа добре. Като видя Гаред, изсумтя одобрително, но от Уонда не беше толкова впечатлен, въпреки че тя беше голяма и силна колкото повечето дал’шаруми. Тогава се върна отново при Лийша.

— От гиганта мога да направя велик воин — преведе Абан, — ако е дисциплиниран. Жената… ще видим.

Не изглеждаше обнадежден.

Офицерът отстъпи назад в двора с бързи и грациозни движения. Погледна Гаред и изрева някаква заповед, след което удари по гърдите си.

— Офицерът би желал да го нападнете — помогна Абан.

— Т’ва не беше нужно да ми го превеждаш — каза Гаред.

Пристъпи напред и се извиси над офицера, но Кавъл не изглеждаше впечатлен. Гаред изрева и го нападна, ала ударите му, колкото и прецизни да бяха, срещаха само въздуха. Той се хвърли напред, за да се сборичкат, но само след секунда се озова по гръб. Кавъл изви ръката му, докато Гаред не пропищя, а после го пусна.

— С теб ще бъде по-суров дори — предупреди Абан Уонда. — Приготви се.

— Не ма е страх — отвърна Уонда и тръгна към него.

Уонда издържа повече от Гаред, тъй като движенията й бяха по-плавни и по-бързи, но изходът от боя беше предопределен още в първия миг. Два пъти ударите на Уонда бяха толкова близо, че на офицера му се наложи да използва сила, за да ги блокира. Веднъж й отвърна с шамар по челюстта с опакото на ръката си, който я накара да залитне и да изплюе кръв, а втория път със силен юмрук в стомаха, който накара момичето да се превие и му изкара въздуха.

Кавъл улови ръката й, преди тя да успее да се свести, и извъртя крайника така, че притежателката му да се озове на паветата. Уонда го ритна точно в лицето, докато падаше, но Кавъл не изглеждаше смутен от това, даже напротив, той се хилеше, докато извиваше ръката й. Уонда пребледня и стисна зъби, но отказа да изпищи.

— Офицерът ще счупи ръката й, ако тя не поддаде — предупреди Абан.

— Уонда — каза Лийша и момичето най-накрая се вразуми и извика.

Кавъл я пусна и продума нещо на Абан с очевидна неохота.

— Май все пак ще мога да направя нещо от нея — преведе Абан. — Моля ви, оставете ни, за да ги обучавам, без да се разсейваме.

Лийша погледна Гаред и Уонда и кимна.

— Абан, искате ли да се присъедините към нас с Роджър на по чаша чай?

— За мен ще бъде чест — отвърна Абан и се поклони.

— Но първо — каза Лийша, а гласът й стана по-твърд — обясни на майстор Кавъл, че ще види ядрони посред бял ден, ако заваря воини, ранени прекалено тежко, за да се бият довечера.

Съпругите на Абан се опитаха да ги обслужат, но Аманвах изсъска и те се отказаха. Тя плесна с ръце и Сиквах припна да направи чая. Лийша сбърчи нос. Въпреки че беше племенница на Джардир, момичето не беше много повече от робиня.

— От вчера правят така — каза Роджър.

Аманвах изрече нещо на красиански и Абан кимна.

— Ние сме тези, които трябва да обслужват Роджър — преведе той. — Не бихме изтърпели друг да го прави.

— Бих могъл да свикна с това — каза ухилен Роджър, като се изпъна назад и сложи ръце зад главата си.

— Само не свиквай прекалено много — предупреди го Лийша. — Няма да трае дълго.

Тя видя как Аманвах присви очи при тези думи, но момичето не каза нищо.

Скоро Сиквах се върна с чая. Поднесе го безмълвно, свела поглед, а после се върна на мястото си при Аманвах до стената. Лийша отпи от чая си, изжабурка се леко с него и го изплю обратно в чашата.

— Добавила си щипка чернолист в отварата — каза тя на Сиквах и остави чашата на масата. — Хитро. Повечето хора не биха го усетили, а и с тази доза щяха да са нужни седмици, докато ме убие.

Роджър ахна и изплю чая си върху себе си. Лийша хвана чашата му, докато падаше, прокара пръст по порцелановия ръб и опита останалите капки.

— Няма нужда да се притесняваш, Роджър. Изглежда, не горят от такова желание да се отърват от теб.

Абан внимателно остави чашата си на масата. Аманвах го погледна и каза нещо на красиански.

— Ъъ… — започна Абан и погледна Лийша. — Отправяте сериозно обвинение. Желаете ли да преведа?

— Ама разбира се — засмя се Лийша, — макар да не се съмнявам, че е разбрала всяка дума.

Абан заговори и Аманвах изпищя, изтича при Лийша и й се развика.

— Дама’тингата ви нарича лъжкиня и глупачка — обясни Абан.

Лийша се усмихна и взе чашата си.

— Кажи й тя да го изпие тогава.

Очите на Аманвах пламнаха и тя грабна чашата, без да чака превода. Течността беше все още гореща, но тя вдигна воала си и я изпи на една глътка. Изгледа Лийша с победоносно самодоволство, обаче билкарката само се усмихна.

— Кажи й, че знам, че може просто да вземе противоотровата довечера — каза тя, — но ако е същата, която използваме на север, ще сере кръв цяла седмица.

Цветът се източи от малката открита част от лицето на Аманвах около очите й още преди Абан да довърши превода.

— Следващия път, когато пробваш нещо подобно, ще кажа на баща ти — закани се Лийша — и доколкото го познавам, общата ви кръв няма да го спре да ти свали хубавичката бяла роба и да ти насини гърба, ако направо не те убие.

Аманвах я изгледа свирепо, но Лийша просто я отпрати с едно махване.

— Оставете ни.

Аманвах изсъска нещо.

— Вие нямате право да ни отпращате — преведе Абан.

Лийша се обърна към Роджър, който изглеждаше, сякаш ще повърне.

— Отпрати булките си по стаите им, Роджър.

— Изчезвайте! — извика Роджър и махна с ръка.

Дори не ги погледна в очите. Веждите на Аманвах се сключиха в отявлено „V“ и тя изсъска нещо на Лийша на красиански, а след това закрачи гневно към изхода, следвана плътно от Сиквах. Лийша запомни думите и картотекира обидата, в случай че й потрябва за в бъдеще.

Абан се засмя.

— Нищо чудно, че Дамаджахата се страхува от вас.

— Изглежда, вече не се страхува толкова — отбеляза Лийша. — Каква смелост направо да се опитва да ме убие посред бял ден!

— След последната наредба на Ахман това не би трябвало да ни изненадва — каза Абан. — Но давайте смело напред, те ви оказват огромна чест. Ако в Красия никой не се опитва да те убие, това е, защото не си струва да си правят труда.

— Може би е време да си тръгваме — предложи Роджър, когато Абан си отиде. — Ако въобще ни пуснат.

Той не можеше да отрече, че мисълта за Аманвах и Сиквах го бе изкушила, но сега единственото, което можеше да си представи, бяха ножовете, скрити под меките копринени възглавници в покоите им.

— Ахман би ни пуснал, ако го помоля — каза Лийша, — но аз никъде не отивам.

— Лийша, та те се опитаха да те убият! — възмути се Роджър.

— Иневера се опита и се провали — отвърна Лийша. — Ако сега избягам, това за нея ще е точно толкова удобно, колкото смъртта ми. Няма да позволя да ме разкара тази… тази…

— Вещица? — помогна Роджър.

— Вещица — съгласи се Лийша. — И без това има прекалено силно влияние върху Ахман. Няма да се откажа от благоразположението му без бой.

— Сигурна ли си, че искаш само благоразположението му? — попита Роджър.

Лийша го изгледа свирепо, но той срещна погледа й безстрастно.

— Не съм сляп, Лийша — продължи той. — Виждал съм как го гледаш. Може би не като красианска съпруга, но не и просто като приятел.

— Няма значение какви чувства изпитвам към него — каза Лийша. — Нямам никакво намерение да ставам част от харема му. Знаеш ли, че Каджи е имал хиляда съпруги?

— Горкият човек — съгласи се Роджър. — Аз си мисля, че за повечето мъже и една е много.

Лийша изсумтя.

— Добре ще направиш, ако си го припомняш по-често. А Абан и Ахман познават Арлен. И двамата твърдят, че са му приятели.

— Той не ни е казвал подобно нещо — учуди се Роджър. — Поне не за Джардир.

— Знам — отвърна Лийша. — Искам да науча истината.

— Ами Аманвах и Сиквах? — попита Роджър. — Да ги отпратим ли?

— Та да убият Сиквах, задето е излъгала за девствеността си и не е успяла да ме убие ли? — попита Лийша. — В никакъв случай. Поехме отговорност за нея.

— Това беше, преди да се опита да те убие — каза Роджър.

— Стегни се, Роджър — каза Лийша. — Ако кажа на Уонда да вкара стрела в окото на Иневера, не се и съмнявам, че тя ще го стори, но престъплението ще е мое. По-добре да са тук, за да ги държим под око. Даже може да научим нещо от тях, което да ни послужи.

В късната нощ Лийша се събуди от нечии крясъци. На вратата й се потропа, тя запали фенера си и си сложи пеньоара от красианска коприна, който Джардир й беше изпратил. Дрехата беше хладна и удивително гладка на допир.

Отвори вратата и видя Роджър, който изглеждаше изтощен.

— Това е Аманвах — каза той. — Чувам я как плаче в покоите си, но Сиквах не ще дори да отвори вратата.

— Знаех си — промърмори Лийша, пристегна робата си и си върза престилката с джобовете. — Добре де — каза тя и въздъхна. — Да отидем да я видим.

Слязоха в крилото на Роджър и Лийша потропа на вратата на спалнята, която двете красиански момичета обитаваха. През вратата се чуваха заглушените стонове на Аманвах, а Сиквах им викна на красиански да се разкарат.

Лийша се намръщи.

— Роджър — каза тя на висок глас, — я върви да доведеш Гаред. Ако тази врата не се отвори, докато не се върнете, нека той да я разбие.

Роджър кимна и изтича.

Както и очакваше, вратата се открехна миг по-късно и оттам погледна ужасената Сиквах.

— Всичко е слънчево — каза тя, но Лийша я избута навътре и се насочи към гласа на Аманвах до тоалетното отделение в края на стаята.

Сиквах изпищя и се опита да застане на пътя на билкарката, но Лийша отново я пренебрегна и опита да отвори вратата. Беше заключена.

— Къде е ключът? — настоя да узнае тя.

Сиквах не й отвърна и задрънка нещо на красиански, но на Лийша й бе дошло до гуша. Удари шамар на момичето, който отекна из цялата стая.

— Не се прави, че не ме разбираш! — сопна й се тя. — Не съм глупачка! Още една дума на красиански и гневът на Дамаджахата ще ти бъде най-малкият проблем.

Сиквах не отговори, но по ужасената й физиономия си личеше, че е разбрала.

— Къде. Е. Ключът? — попита Лийша отново, озъбвайки се на края на всяка дума. Сиквах бързо бръкна в робата си и го извади.

Лийша отключи на секундата. Луксозната тоалетна смърдеше на изпражнения и повръщано, а жасминът, който гореше в мангала за тамян, само влошаваше нещата. Комбинацията беше отвратителна и на почти всеки би му се догадило от нея. Лийша пренебрегна вонята, отиде право при Аманвах, която лежеше на пода до гърнето, пъшкаше и стенеше. Беше свалила качулката и воала си, а маслинената й кожа изглеждаше почти бяла.

— Обезводнила се е — каза Лийша. — Донеси кана студена вода и сложи котела на огъня.

Сиквах се втурна да изпълнява, а Лийша продължи да преглежда момичето и съдържанието на гърнето. Накрая подуши чашата на тоалетката и опита остатъка.

— Не си го сварила добре — каза тя на Аманвах. — Можеше да използваш една трета от месния корен и пак да прекратиш действието на чернолиста.

Младата дама’тинга не каза нищо и остана да гледа безизразно, дишайки измъчено, но билкарката знаеше, че е разбрала всяка дума.

От престилката си извади чукало и хаван, след което ръцете й се застрелкаха из джобовете и без дори да поглежда, го напълни с точната билкова смес. Сиквах донесе врялата вода и Лийша приготви втора отвара. Помоли Сиквах да подържи изправена господарката си, докато Лийша я сипа в гърлото на момичето.

— Отвори прозорците да влезе малко чист въздух — заръча Лийша на Сиквах — и донеси възглавници. Ще трябва да остане до гърнето през следващите няколко часа, докато преборим обезводняването.

Роджър и Гаред си подадоха главите, но Лийша бързо ги отпрати по леглата. Със Сиквах обгрижваха Аманвах, докато вътрешностите й не се успокоиха, и тогава двете я занесоха до леглото й.

— Сега ще е най-добре за теб да поспиш — каза Лийша и допря друга отвара до устните на Аманвах. — Ще се събудиш след дванайсет часа и тогава ще се опитаме да ти дадем малко ориз и хляб.

— Защо правите това? — прошепна Аманвах със силен акцент като на майка си, но думите й бяха ясни. — Майка ми не би била толкова внимателна с някой, който се е опитал да я отрови.

— И моята не би го сторила, но ние не сме майките си, Аманвах — рече Лийша.

Момичето се усмихна.

— Следващия път, когато се изправя пред нея, може и да ми се прииска отровата да ме беше убила.

Лийша поклати глава.

— Сега си под моя покрив. Никой няма да ти направи нищо, включително да те кара да се омъжваш за Роджър, ако не искаш.

— О, но ние искаме, госпожице — каза Сиквах. — Красивият син на Джесъм е докоснат от Еверам. Първа и втора съпруга на такъв човек… Какво повече би могла да желае една жена?

Лийша отвори уста, за да отговори, но бързо я затвори, тъй като знаеше, че какъвто и отговор да даде, той щеше да попадне на неразбиращи уши.

Илона седеше в коридора, когато Лийша най-накрая излезе от покоите на Аманвах. Билкарката въздъхна, защото не искаше нищо друго, освен тя самата да се пъхне в леглото, но Илона стана и тръгна с нея към стълбите.

— Вярно ли е това, което Роджър ми каза? — попита Илона. — Момичетата са се опитали да те отровят, тъй ли?

Лийша кимна.

Илона се усмихна.

— Значи, Иневера мисли, че имаш добри шансове да й откраднеш мъжа.

— Аз съм добре, ако това те интересува — каза Лийша.

— Има си хас — отвърна Илона. — Ти си моя дъщеря, независимо дали ти харесва, или не. Няма да те спре някаква си там пустинна вещица, ако си си паднала по някой мъж.

— Не искам да крада чужди мъже, майко — сопна й се Лийша.

Илона се изсмя.

— Какво правиш тук тогава?

— Опитвам се да спра войната — каза Лийша решително.

— Ами ако цената за това е да откраднеш съпруга на жена, която се е опитала да те отрови? — попита Илона. — Прекалено ли е висока?

Тя изсумтя.

— То и без т’ва не е кражба. Тези жени си делят мъжете, както кокошките делят петела.

Лийша я погледна с досада.

— О, какъв късмет ще извадя, ако стана една от снасящите кокошки на Джардир!

— По-добре, отколкото да си от онези, които ще заколят — отвърна й бързо Илона.

Стигнаха стаите на Лийша и Илона я последва. Билкарката се свлече на диван, обсипан с възглавници, и отпусна глава на ръцете си.

— Ще ми се Бруна да беше тук. Тя щеше да знае какво да прави.

— Щеше да се омъжи за Джардир и да го укроти — отвърна Илона. — Ако имаше твоето тяло и младостта ти, отдавна вече щеше да е опитомила и двамата Избавители. Даже щеше да си подслади и живота, като ги остави да й свият пръстчетата на краката.

— Не би могла да знаеш това, мамо — рече Лийша.

— Знам по-добре от теб — отвърна Илона. — Чиракувах на нещастната старуха още преди да се родиш, а дори тогава не бяха останали много хора, достатъчно дърти, за да си спомнят Бруна в разцвета й. Те разправяха обаче, че краката й така и не се събрали, докато не се омъжила, вече на възраст. Но като млада движела града по-уверено, отколкото като изкуфяла старица. По-уверено, отколкото ти го управляваш, защото силата й не била само тук… — Илона бодна Лийша по слепоочието — … но и тук — тя посочи с пръст чатала си. — Това дава не по-малко власт на жените от билкарството и само глупак би отказал да се възползва.

Лийша понечи да възрази, но поради някаква причина думите на майка й й се сториха верни и тя не намери опровержение в главата си. Бруна беше живяла като порочна стара жена, пълна с вулгарни забележки и истории от развратните си младини. Лийша беше пропускала много от историите покрай ушите си с мисълта, че старицата просто обича да шокира хората, ала сега вече не беше така убедена.

— Как по-точно да се възползвам? — попита тя.

— Джардир е завладян от мисълта за теб — каза Илона. — Всяка жена ще го види отведнъж. Точно затова Иневера се плаши от теб, а ти имаш възможност да хванеш пустинната змия за гушата и да я извърнеш от народа си.

— Народа ми — повтори Лийша. — Хралупата.

— Разбира се, че Хралупата! — сопна й се Илона. — Слънцето на Райзън залезе и няма какво повече да се направи!

— Ами Анжие? — попита Лийша. — Лактън? Всяко селце от тук до там? Може би бих могла да защитя Хралупата, но какво бих могла да направя за останалите?

— От леглото на Джардир ли? — попита възмутено Илона. — Има ли място на света, откъдето би могла да повлияеш повече на войната? Ако утолиш страстта на мъжа, той ще ти даде каквото пожелаеш. Този твой голям мозък със сигурност би могъл да измисли няколко простички молби, които да предотвратят най-страшното от настъплението му.

Тя се наведе към Лийша и прошепна в ухото й:

— Или би предпочела гласът на Иневера да шепти съвети в ухото му, докато той се унася всяка нощ?

Мисълта бе ужасяваща и Лийша разтърси глава, но все още не беше сигурна.

— Портите на Рая не стоят между краката ти, Лийша — каза Илона. — Знам, че искаше да почакаш до брачната си нощ, и да си кажа честно, аз също исках това за теб. Но не се получи така и животът продължава.

Лийша погледна остро майка си и като видя непоколебимото й лице, разбра, че майка й е готова да застане зад всяка своя дума.

— Виждаш света много ясно, майко — рече Лийша. — Понякога ти завиждам.

Илона се слиса.

— Наистина ли? — попита невярващо тя.

Лийша се усмихна.

о.

ТРИЙСЕТА ГЛАВА

ДИВОТО

333 СЗ, ЛЯТО

Рена изчакваше търпеливо каменният демон да се материализира. Беше избрала внимателно къде да се покатери — отгоре на единственото високо дърво на хълм, от който стърчаха големи скали като счупени кокали, подаващи се от плътта.

Следите по земята й казваха, че високият три метра и половина ядрон гигант излиза почти всяка нощ на това място. През последните шест седмици Арлен я бе научил на много неща, включително че каменните демони робуват на навика, а по-малките им събратя са се научили да странят от всяко място, от което би могъл да излезе каменен демон.

Докато мръсната сива мъгла се процеждаше от скалата и се събираше бавно в демонски силует, тя затвори очи, вдишвайки дълбоко, прегърна страха си и намери своя вътрешен център.

Истинско чудо беше колко добре работеше красианският опит. Отначало се бе оказал предизвикателство, но на Рена вече й трябваше само миг, за да промени нагласата си и да се пренесе на област в съзнанието си, където нямаше болка или страх от врагове и провал.

Светът изглеждаше по-различно, когато отвори очи и се изправи, а босите й крака стъпваха уверено на клона. В лявата си ръка държеше ножа на Харл, а с палеца си разсеяно опипваше защитите, които бе издълбала в костената дръжка. В дясната държеше един-единствен кестен.

Студен полъх разшумоли пожълтелите листа около нея и тя си пое дълбоко дъх, оставяйки въздухът да погали голата й плът. Чувстваше се като част от нощния свят точно толкова, колкото нищо неподозиращия демон, който добиваше плътност под краката й.

Дългата й кестенява коса й се беше пречкала, затова от нея бяха останали само къси щръкнали кичури, допълнени от една-едничка плитка, която да й напомня за предишната дължина. Роклята й вече не приличаше на себе си. Рена я беше срязала на две части: елек, който придържаше гърдите й и разкриваше защитения й корем, и пола с две дълги цепки от двете страни, които даваха свобода на защитените й крака.

Арлен все още отказваше да защитава кожата й, но тя го беше пренебрегнала и сама си стриваше чернострък. Мастилото оставяше тъмнокафяви следи по кожата й, които издържаха дни, преди да избледнеят.

Тя погледна надолу, видя, че демонът най-накрая се материализира, и пусна кестена. Без да изчака да провери дали е уцелила, пристъпи напред от клона и пропадна безшумно във въздуха.

Кестенът удари отсрещното рамо на демона, докато тя падаше, а топлинната защита, изрисувана по гладката му повърхност, лумна в мрака, щом изсмука магия от мощния ядрон. Твърдата ядка се сгорещи мигновено и се пръсна с трясък.

Това не навреди на каменния демон, но той се обърна на другата страна точно когато Рена се приземи на широкото му бронирано рамо. Със свободната си ръка се захвана за единия му рог, а с другата заби ножа си в гърлото му. Защитите по острието лумнаха и я възнаградиха с магическа тръпка, след което гореща черна сукървица обля ръката й.

Тя се озъби и дръпна ръката си, за да забие ножа отново, но демонът изрева и отметна шия назад, а единственото, което я крепеше отгоре, беше рогът му.

Тя се залюля бясно, за да избегне ноктите му, докато ядронът дереше и удряше по главата си в опитите си да я махне оттам, а тя го пробождаше и го риташе със защитените си крака навсякъде, където имаше възможност. Магията я разтърсваше с всеки удар и електрическата тръпка я правеше все по-бърза, по-силна и по-гъвкава. Защитите около очите й се задействаха и нощта лъсна в магическо сияние.

Ударите й объркаха демона, но не сториха много повече. Тя вече нямаше достъп до по-уязвимите му очи и гърло, а й липсваше силата, за да пробие дебелия му череп. Рано или късно един от бесните му удари щеше да я смаже. Тя се засмя на тръпката.

Рена прибра ножа си в канията, бръкна в пояса си и извади дългата огърлица от речни камъчета, която Коуби Фишър й беше подарил сякаш в някакъв друг живот. Замахна с огърлицата като с камшик и пусна рога на демона, за да я хване от другата страна на врата му. Кръстоса ръце, спусна се във вдлъбнатината между лопатките на ядрона и увисна на двата края на кожения ремък, където разгневеният ядрон не можеше да я стигне.

Той я размяташе насам-натам, но тя не пусна ремъка. Използваше тежестта си, за да притисне защитените мъниста колкото се може по-силно към гърлото на демона. Рена беше изрисувала гладките камъчета с отблъскващи защити и те пламтяха, опитвайки се да го отхвърлят, докато магията им го притискаше от всички страни.

След секунди от тежките стъпки и мятането на грамадния каменен демон останаха само потрепвания и олюляване. Ремъкът се стопли със засилването на магията, която засия в нощта.

Накрая се чу изпукване, магията проблесна за последен път и изгасна. Огромната рогата глава се отдели от тялото му и тръгна да пада, а Рена се оттласна с крак от ядрона, за да се отдръпне от пътя й. Приземи се с лекота на краката си, а демонът великан се строполи до нея. Тя усещаше как магията гъделичка кожата й и заякчава всяка драскотина или синина, получена в битката. Момичето погледна черната сукървица по ръцете си и се разсмя отново. Намота огърлицата и се затича напред, за да продължи лова.

Никога не се беше чувствала толкова свободна.

Нападна я огнен демон, който ловуваше сам в шубрака край дърветата. Рена стъпи здраво на земята в очакване на издайническото му вдишване, докато той тичаше към нея.

Огнените демони винаги атакуваха, изстрелвайки огнената си плюнка веднага щом влезеха в обхват. Плюнката им можеше да подпали всичко и често зашеметяваше жертвите им до безпомощност, а сетне демоните ги довършваха със зъби и нокти. Ако първоначалният изстрел се избегнеше обаче, следваше кратък период от време, в който те не можеха да плюят отново.

Рена клекна, свела лице ниско до земята като лесна мишена за демона, който спря на място точно пред нея и вдиша. Щом тръгна да издишва, присви очите си без клепачи — рефлекс, близък до човешкото кихане. В същия миг Рена се стрелна наляво и дъгата на ярката демонска плюнка уцели само въздуха.

Когато ядронът отвори очи и видя, че е изчезнала, Рена вече беше зад него и го хващаше за рогата. Тя дръпна главата му рязко назад и го изкорми като заек, уловен в нивата на баща й.

Демонската сукървица я опръска и я опари като жарава, но Рена се беше пренесла там, където болката не съществуваше. Плисна с кал местата, където бяха паднали капките, за да изстуди кожата си, и се изправи.

Долови ниско ръмжене и разбра, че през онези кратки мигове, в които се бе състояла битката с огнения демон, е била заобиколена. Обърна се и видя как един гърбав дървесен демон, чиито рамене се простираха на два метра, стоеше надвесен над нея. Защитените й очи забелязаха двамата му събратя, които изчакваха между дърветата зад гърба му, като грубата им броня се сливаше с гората наоколо, но не можеше да скрие магията им. Сбиеше ли се с първия, най-силния, другите двама щяха да я нападнат от двете страни.

Рена многократно беше убивала дървесни демони, но три от тях бяха с цели два повече, отколкото беше преборвала без помощта на Арлен.

Дали три не са прекалено много за мен? Тя отхвърли ненужната мисъл. Не можеше да надбяга демон и нямаше къде да се скрие, щом вече я бяха забелязали. Можеше само да ги убие или да бъде убита.

— Да започваме! — озъби се тя и насочи ножа към демона пред себе си.

Защитения наблюдаваше Рена зад дърветата от другата страна на пътя и клатеше глава. Отне му някакво време, докато я намери. Беше излязъл да събере билки и дърва за огрев, като преди това я беше накарал да обещае, че ще го чака в имението, за да отидат после заедно на лов. Не за пръв път Рена губеше търпение или просто пренебрегваше заръките му, тръгвайки сама.

Като я видя как се пъха в сляпото петно на огнения демон и как го разпаря от зъб до опашка с ножа на баща си, трябваше да признае, че тя се учеше бързо. Рена Танър се беше отдала на изкуството на убиването на демони с цялото си същество, по-силно дори от Уонда от дърварите, а равнището на уменията й само след няколко кратки седмици го доказваше.

Той се зачуди дали не беше сгрешил, научавайки я да прегръща страховете си. Рена прекаляваше и сега действаше направо безразсъдно. Представляваше опасност колкото за демоните, толкова и за себе си.

Защитения разбираше през какво минава — по-добре, отколкото тя би могла да знае. Нощта не прощаваше дори на тези, които прегръщаха законите й, а това си пролича и по горичката дървесни демони, които наблюдаваха Рена, докато тя се занимаваше с огнения ядрон. Сигурно щеше да забележи само този, който я нападнеше открито, ствола, но клоните щяха да я отнесат.

Защитения сложи стрела на големия си лък и се прицели. Щеше да изчака, докато сама не види трите ядрона и не разбере, че я чака гибел, и чак тогава щеше да ги убие. Може би по този начин тя щеше да се научи да внимава повече.

Дървесният демон изрева, за да я уплаши или замае точно като огнената плюнка. През това време събратята му се промъкваха все по-близо, намествайки се в удобни позиции за нападение.

Но Рена не им даде възможност да довършат, а се впусна стремглаво напред в привидно самоубийствена атака. Дървесният демон оголи редиците си зъби и извитите си нокти, като изпъчи гърди, за да посрещне първия й удар. Само каменните демони надминаваха по сила дървесните и най-вероятно никой досега не беше пробивал бронята на този звяр.

Рена се завъртя, за да използва инерцията си за по-мощен кръгов ритник. Защитената извивка на ходилото и пищяла й експлодираха в гърдите на демона и той падна назад, зашеметен от лумналата магия.

Другите демони изреваха и изскочиха откъм дърветата, но Рена се засили към единия, хвана го за китката, стъпи здраво на земята и извъртя ханша си, за да обърне силата на атаката на демона срещу самия него. Изглеждаше сякаш не полага почти никакви усилия, когато накара тежкият дървесен демон да прелети през въздуха и да се стовари върху третия член на бандата. Рена се затича към въргала, пробождайки с ножа на Харл всяко достижимо място, докато двата ядрона се търкаляха в опитите си да се разделят и да се изправят.

Единият замахна към Рена от легнало положение, когато тя пристъпи в обсега на дългите му клонести ръце. Тя отскочи назад и усети как въздухът изсвири край гърдите й, докато лапите на демона я подминаваха. Не беше успяла да защити качествено плата на елека си и ноктите на звяра щяха да я ранят сериозно, ако не се беше дръпнала. Завиждаше на Арлен за това, че може да се бие гол до кръста.

Тя се изправи невредима, но беше изгубила инерцията си, а трите демона вече бяха стъпили здраво на земята и отново я заплашваха. Имаха обгорени рани там, където ги беше удряла, но магията помагаше не само на нейните рани да заздравеят — техните също се възстановяваха бързо. След броени мигове щяха да са напълно невредими.

Щом тръгнаха към нея, Рена бръкна в кесията на кръста си и ги замери с шепа защитени кестени. Демоните изпищяха и вдигнаха ръце, за да се предпазят от топлинните защити, които пламтяха, а кестените се пръскаха с леко пукане и оставяха след себе си упорити пламъци.

Двата по-отдалечени демона избягаха незасегнати, но този в средата пое най-тежкото от залпа и рамото му се подпали. След миг той се възпламени целият, разпищя се и заразмахва бясно крайниците си.

Щом видяха, че събратът им гори, демоните заотстъпваха назад, за да се отделят от него, и така дадоха на Рена пространството, от което се нуждаеше. Тя отново нападна единия, мушкайки го в уязвимата пролука между третото и четвъртото му ребро от дясната страна. Дългият й нож прониза черното сърце на ядрона.

Тя залегна, за да избегне предсмъртните му гърчове, и когато той се хвърли към нея, го хвана за рамото с лявата си ръка. Защитата на дланта й се сгорещи и прогори буцестата бронирана кожа на демона, а Рена усети прилив на сила и мощ, щом част от магията му се прехвърли като дъга към нея. Извъртя се, заби ножа още по-дълбоко и го използва, за да повдигне стокилограмовия демон над главата си. Тя изпищя с глас почти като на ядрона и метна туловището по горящия му събрат.

Ножът на Харл все още беше забит дълбоко в звяра и не се извади, тъй като горната част на дръжката му се бе закачила за долното ребро. Рена изпищя, когато ножът се изплъзна от ръката й.

Като видя, че е изгубила оръжието си, последният демон изрева и се втурна към нея, поваляйки я на земята сред шубрак и кал.

По цялото й тяло лумнаха защити, но демонът, обезумял от гняв и болка, бясно хапеше и драскаше по нея, докато лапите му най-накрая не намериха слабо място. Той заби ноктите си дълбоко, Рена изпищя и гореща кръв пропи земята.

От дърветата се чу шумолене и Рена разбра, че светлината и движението са привлекли още демони, които скоро щяха да я нападнат. Не че това имаше значение, ако тя не приключеше бързо с демона отгоре й.

Ядронът отново изрева и тя нададе рев в отговор, като го изблъска здраво и обърна хватката в своя полза. Това беше обикновен трик от шарусахк, който всеки новак би могъл да предотврати, но ядроните познаваха лостовия механизъм само инстинктивно. Започна да го удря с колене по бедрата, за да не може демонът да си мръдне краката нагоре и да я одраска. Рена се беше грижила вече за котки и знаеше, че битката щеше да приключи бързо, ако тя му дадеше подобно предимство.

Успя да освободи едната си ръка, грабна огърлицата си и с един замах я уви около изпънатия врат на демона, като в същото време се приближи към него, за да намали обхвата му и способността му да се оттласне. Кръстоса краищата на огърлицата и задърпа в срещуположни посоки. Ноктите на чудовището продължиха да я дерат, но тя прегърна болката и задържа, докато защитите не спряха да лумтят и рогатата демонска глава не изпадна, изпръсквайки Рена с черна димяща сукървица.

Защитения несъзнателно бе отпуснал лъка си, когато Рена метна кестените. Той познаваше топлинната защита; беше често срещана в Потока на Тибит, а родителите му я използваха през зимата — рисуваха я по големите камъни около къщата и обора, за да поема и задържа топлината. В миналото се беше опитвал да прави оръжия с нея, ала макар да ставаше за стрели, тя или изгаряше ръкопашните оръжия, или пареше ръцете му през обвивката на дръжките им. Дори миниатюрните топлинни защити по кожата му го пареха ужасно, когато се задействаха.

Никога не му беше идвало на ума да ги рисува по кестени. Рена бродеше свободно в нощта само от няколко седмици, а вече използваше въображението си, за да защитава по начини, за които въобще не се бе сещал.

Той видя дивия поглед в очите й, докато тя вдигаше демона над главата си, и се зачуди дали и той самият не бе изглеждал така първите няколко пъти, когато бе усещал прилива на демонската магия. Предположи, че е било така. Чувството беше неудържимо и те подлъгваше да си мислиш, че си непобедим.

Но Рена не беше непобедима и това стана ясно миг по-късно, когато загуби оръжието си и дървесният демон я повали. Защитения извика, смразен от страх, докато се опитваше неумело да опъне тетивата. Искаше да се прицели, докато те се бореха на земята, ала рискуваше да уцели Рена. Пусна лъка и изскочи от скривалището си, за да я спаси.

Само че помощта му се оказа ненужна.

Той се спря на място с разтуптяно сърце и видя Рена, красивата Рена, по чиято нежна целувка бе копнял толкова много самотни нощи в пустошта, да седи окървавена и насинена върху трупа на демона.

Тя се озъби срещу него, но в следващия миг очите й го разпознаха. Тогава тя му се усмихна. Изглеждаше като котка, която току-що беше оставила мъртъв плъх в краката на господаря си.

Рена се изтъркаля от трупа и се изправи с усилие, преди останалите демони да успеят да й се нахвърлят. Беше покрита със собствената си кръв, но вече усещаше как раните зарастват под въздействието на откраднатата магия. Дори така обаче не се чувстваше в състояние да се бие.

Тя се озъби, защото нямаше да им се даде без бой, но когато вдигна поглед, пред нея стоеше само Арлен, който светеше с ярката си магия като някой от серафимите на Създателя с техните ореоли. Стоеше само по препаска и изглеждаше толкова красив с бледите си мускули, които се надигаха като вълна под пулсиращите защити, плъзнали по тялото му. Не беше висок като Харл или едър като Коуби, но Арлен излъчваше сила, каквато липсваше на другите двама. Тя му се усмихна, зачервена от гордост от победата си. Три дървесни демона!

— Добре ли си? — попита той, но гласът му звучеше строго, а не гордо.

— Мда — отвърна тя. — Тря’а ми само минутка да си почина.

Той кимна.

— Седни и дишай дълбоко. Остави магията да те излекува.

Рена изпълни нареждането му и усети как дълбоките рани по тялото й започнаха да се затварят. Скоро от тях нямаше да остане и следа, освен тънки белези, но дори те щяха да изчезнат бързо.

Арлен вдигна един от обгорените кестени.

— Хитро — изсумтя той.

— Благодарско — отвърна Рена и дори този прост комплимент я накара да потръпне.

— Колкото и добър защитник да си обаче, Рен, ти постъпи глупаво — продължи той. — Можеше да подпалиш гората, а да не говорим колко идиотски постъпи, като нападна три дървесни демона едновременно.

Рена се почувства, сякаш я бе фраснал в корема.

— Не съм ги молила да ме причакват.

— Но не ме послуша и отиде съвсем сама на лов за гадни каменни демони! — сгълча я Арлен. — И даже си си оставила наметалото в имението!

— Пречка ми се, докато ловувам — опъна му се Рена.

— Дреме ми — сряза я Арлен. — Тоя последен демон едва не те уби, Рен. Основният ти захват срещу него беше ужасен. Дори ний’шарум би могъл да се измъкне!

— К’во значение има? — сопна му се Рена, която се почувства жегната, въпреки че осъзнаваше правотата му. — Аз спечелих.

— Има значение — отвърна Арлен, — защото рано или късно ще стане обратното. Дори на дървесен демон може да му провърви и да се измъкне от някоя хватка, Рена. Колкото и силна да се чувстваш, докато те тресе магията, ти не си и наполовина толкова силна, колкото тях. Ако забравиш това, ако спреш да ги уважаваш дори за миг, те ще те победят. Това означава да се възползваш от всяко възможно преимущество, а невидимостта е едно от сериозните.

— Тогава защо ти не го използваш? — попита Рена.

— Щото ти го дадох на теб — отвърна Арлен.

— Ядронщини! — изсъска Рена. — Рови къде ли не из дисагите, докато го намериш, все едно не го беше виждал от седмици. Бас ловя, че не си го слагал дори.

— Не ста’а дума за мен — отвърна Арлен. — Имам много повече опит от теб, Рен. Опияняваш се от магията и т’ва не е безопасно. Знам го.

— Присмял се демон на ядрон! — извика Рена. — Ти го правиш и си си напълно наред.

— Ядроните да ме вземат, Рена, аз не съм наред! — извика той. — По нощите, даже усещам как се изменям и в този миг. Агресията, омразата към дневните хора. Т’ва е заради магията. Демонската магия. В малки количества те прави по-силен. Но прекалиш ли… те хваща дивото.

Той вдигна ръката си, покрита със стотици миниатюрни защити.

— Това, което направих, не е естествено. Още в началото ме накара да лудна, но с’а не съм и наполовина толкова разумен — той сложи ръце на раменете й. — Не искам да се случи т’ва и с теб.

Рена пое лицето му в ръце.

— Благодаря ти, че те е грижа — рече тя.

Той се усмихна и се опита да погледне надолу, но тя задържа лицето му и продължи да го гледа в очите.

— Но ти не си ми баща, нито съпруг, а и дори да беше, тялото ми пак щеше да си е мое и щях да правя с него каквото си поискам. Повече няма да живея, както другите ми казват, че е лесно. От сега нататък следвам само моя си път.

Арлен се намръщи.

— Своя си път ли следваш, или си се лепнала за моя?

Рена се опули и всеки мускул по тялото й крещеше да се нахвърли срещу него и да започне да го рита, драска, хапе, докато не… Тя потръска глава и си пое дълбоко въздух.

— Остави ме на мира — каза тя.

— Върни се с мен в имението — отвърна Арлен.

— Да върви по ядроните проклетото ти имение! — изкрещя тя. — Остави ме на мира, демонски сине!

За един дълъг миг Арлен не отдели поглед от нея.

— Добре.

Рена стисна зъби, отказвайки да заплаче, докато го гледаше как си отива. Тя се вдигна на крака, изправи гръбнак въпреки болката и измъкна ножа си от овъглените останки на демона. Дори силният огън не беше навредил на ножа, който я погъделичка с последните искри на магията, а тя го избърса и прибра в канията на ханша си.

Дълго не мръдна от мястото си, след като Арлен си тръгна, и в нея се бореха две сили. Едната искаше да изкрещи и да се затича в нощта в търсене на демони, върху които да излее гнева си. Другата се чудеше дали Арлен не беше прав и я заплашваше всеки миг да падне на земята и да заплаче.

Рена затвори очи, прегърна болката и гнева и се отдръпна от тях. Истинско чудо беше колко бързо се успокои.

Арлен просто изпитваше прекалено голяма нужда да я закриля. След всичко, което беше направила, той все още не й вярваше.

Сега тя се намираше отвъд всякакви емоции. Стъпи здраво на земята и започна първия шарукин, като всеки неин ход се преливаше в следващия. Опитваше се да вкара движенията толкова дълбоко в мускулите си, че те да й идват от само себе си. Докато ги правеше, си припомняше всеки миг от битката тази нощ, търсейки начини да се подобри.

Дори другите да го смятаха за могъщия Защитен, Рена знаеше, че той просто си е Арлен Бейлс от Потока на Тибит, и демоните да я вземат, ако имаше нещо, което той може да прави, а тя не.

Това не мина толкова зле — саркастично си каза Защитения, докато си тръгваше. Не беше стигнал далече, когато седна, облегна се на едно дърво и затвори очи. Ушите му долавяха стърженето на гъсениците по листата. Ако Рена имаше нужда от него, той щеше да я чуе и да отиде при нея.

Прокле детинската си наивност, която не му бе позволила да види Харл в истинската му светлина. Когато Илейн се беше предложила на баща му, той я помисли за най-долното същество на света, а тя просто беше направила нужното, за да оцелее, както той сам беше постъпил в Красианската пустиня.

А Рена… Ако се беше върнал с баща си, вместо да избяга след смъртта на майка си, Рена щеше да дойде с тях във фермата, баща й повече нямаше да я застрашава, а на нея щеше да й бъде спестена смъртна присъда. Сега децата им щяха да са на възраст за обещаване.

Той обаче беше обърнал гръб на Рена, още една пътека към щастието, която беше изоставил, и в резултат на това животът му се беше превърнал в кошмар.

Не биваше да я взима със себе си. Беше постъпил егоистично. Направил го беше за себе си, щом я прокле да води този живот, само и само да спаси собствения си разум. Рена избра неговия път, защото вярваше, че няма нищо за губене, но за нея все още не беше късно. Тя не можеше да се върне в Потока на Тибит, но ако той успееше да я заведе в Хралупата на Избавителя, тя щеше да види, че на земята са останали и добри хора, хора, които искаха да се борят, без да предават единственото, което ги правеше човеци.

Но Хралупата дори по най-прекия маршрут беше на повече от седмица път от имението им. Защитения трябваше да върне Рена в цивилизацията колкото се може по-скоро, преди зародилият се в нея звяр да стане единственото, което тя познава в себе си.

Речен мост беше на по-малко от два дни път оттук. Оттам можеха да отидат в Щурски пробег, Анжие и Земеделски пън, преди да стигнат Хралупата. Той щеше да се възползва от всяка възможност да я накара да общува с хора и да стои будна през деня, вместо да си проспива сутрините, а следобедите да тръгва по следите на демони, както вече бяха свикнали да правят.

На него самия не му се нравеше идеята да прекара толкова много време сред хора, но нямаше друг избор. Рена беше по-важна. Щом се налагаше хората да видят защитите му и да се разприказват, така да бъде.

Юкор спази обещанието си и пусна бежанците да прекосят Разделящата река, но след като цялата реколта на Райзън беше загубена, а лятното слънцестоене отминало, всички ги очакваха трудни времена. Речен мост се беше разгърнал от двете страни на реката заради нарастващото градче от палатки, където бежанците живееха между калпави защити, насред мръсотия и мизерия, отвъд стените на самия град. Рена сбърчи нос от погнуса, докато подминаваха, и Защитения разбра, че гледката едва ли успява да я привлече отново към цивилизацията.

Броят на стражите край портата също се беше увеличил. Щом ги видяха да приближават, погледнаха пренебрежително Защитения и Рена. Нищо чудно. Защитения се беше покрил от главата до петите, дори под жаркото слънце, и това винаги привличаше внимание, а Рена със своите скандално изрязани парцали и избелели петна от чернострък по кожата не помогна много, за да успокоят охранителите.

Но Защитения още не беше срещал страж, било то в град или градче, който да не се изпълни с гостоприемство при вида на жълтица, а Защитения носеше доста такива в дисагите си. Малко по-късно те вече се намираха в крепостта и прибираха конете си в конюшнята пред оживен хан. Беше рано вечерта и мостовчани се прибираха по домовете си след тежкия дневен труд.

— Тука не ми харесва — каза Рена, оглеждайки се наоколо, докато стотици хора минаваха край тях. — Половината народ умира от глад, а другата ни гледа като че ли ей с’а ше ги ограбим.

— Не го мисли — посъветва я Защитения. — Трябват ми новини, а в гората трудно ще ги намеря. Свикни малко с градовете.

Рена не изглеждаше доволна от отговора му, но си замълча и кимна.

Салонът на хана беше пълен по това време на деня, но по-голямата част от гъмжилото стоеше край бара и Защитения забеляза малка свободна маса в задната част. Седнаха с Рена и след няколко секунди дойде сервитьорката. Беше млада и хубава, но очите й изглеждаха уморени и тъжни. Роклята й беше почти чиста, но му се стори захабена и по оттенъка на кожата й и формата на лицето й той веднага разбра, че беше райзънка, може би една от първите бежанки, извадили късмета да си намерят работа.

До тях седеше шумна мъжка компания.

— Ей, Мили, дай тука още по едно! — извика един от тях и плесна сервитьорката по дупето със звучно плющене; тя подскочи, след което затвори очи, пое дълбоко въздух и се обърна наполовина към мъжете с фалшива усмивка.

— Ясно като слънцето, че ще ви сипя, момчета — отвърна тя ведро.

Усмивката й изчезна, щом се обърна отново към тях.

— К’во ще желаете?

— Две чаши пиво и вечеря — отвърна Защитения. — И стая, ако имате.

— Имаме — каза момичето, — но с всичките тия хора, дето минават през града, ще ви излезе солено.

Защитения кимна и остави жълтица на масата. Очите на сервитьорката се разшириха. Едва ли беше виждала истинско злато през живота си.

— Това би трябвало да покрие храната и пиенето за вечерта. Ти задръж рестото. А сега с кого трябва да говоря за стаята?

Момичето грабна монетата на мига, преди някой от клиентите й да я види.

— Говорете с Мич, той държи това място — каза тя и посочи едър мъж с навити ръкави и бяла престилка, който се потеше над бара и се опитваше да напълни всички халби, които му тикаха в ръцете; докато се обръщаше, за да погледне, Защитения я видя как мушка монетата в предния си джоб.

— Благодаря ти — каза Защитения.

Момичето кимна.

— Веднага ще ви донеса пивото, пастире.

Тя се поклони и изприпка нататък.

— Стой тук и се пази, докато ни взема стая — каза Защитения на Рена. — Няма да се бавя.

Тя кимна и той тръгна.

Край бара имаше навалица от мъже, които искаха да изпият няколко последни чаши пиво, преди да се приберат зад защитите си за през нощта. Защитения трябваше да изчака в края за вниманието на ханджията, но когато мъжът погледна към него, Арлен извади още една златна монета и собственикът дойде на мига.

Мич изглеждаше като някогашен здравеняк, надебелял впоследствие. Като че ли беше достатъчно едър, за да изхвърли буйстващ клиент, но успехът и средната възраст сякаш бяха изсмукали силата на младините му.

— Стая — каза Защитения и му подаде жълтицата.

Извади още една от портмонето си и я вдигна.

— И новини от юга, ако знаете нещо. Връщам се от Потока на Тибит.

Мич кимна, но присви очи.

— Там верно нищо не се случва — съгласи се той и се наведе леко, за да надзърне под качулката на Защитения.

Арлен отстъпи назад и ханджията веднага се отдръпна, като погледна нервно към жълтицата от страх да не би да изчезне.

— Напоследък само за юга се говори, пастире — каза Мич. — Още откакто пустинните плъхове откраднаха билкарката на Хралупата да я правят булка на владетеля им, демона на пустинята.

— Джардир — изръмжа Защитения и сви юмрук.

Съжали, че не се промъкна в красианския лагер, за да го убие още щом излязоха от пустинята. Някога беше смятал Джардир за мъж на честта, но сега знаеше, че всичко това е само фасада, която криеше копнежа му за власт.

— Казват, че отишъл там, за да убие Защитения — продължи Мич, — но Избавителя изчезнал.

Защитения се изпълни с гняв, парещ като жлъчка. Ако Джардир накараше Лийша да страда по какъвто и да било начин, ако дори косъм паднеше от главата й, Защитения щеше да го убие и да погне армията му обратно към пустинята.

— Добре ли сте, пастире? — попита Мич.

Защитения му подхвърли изкривената монета, която бе стояла в свития му юмрук, и се обърна на другата страна, без да дочака ключа за стаята. Трябваше да стигне до Хралупата, веднага.

В същия момент чу крясъка на Рена и как някой изпищя от болка.

Рена спря да диша, щом влязоха в хана. Досега не беше виждала място, където хората да са така нагъчкани. Врявата беше непоносима, а въздухът горещ и спарен, пропит от дима на лули и пот. Тя усети как сърцето й задумка, но когато погледна Арлен, видя, че той върви с изправен гръб, със сигурна стъпка и си припомни кой беше той. Кои бяха те. Тя също се изправи и срещна погледите на тези, които ги зяпаха, със студено безразличие.

Някои мъже започнаха да подвикват и подсвиркват, щом видяха момичето, но тя ги изгледа свирепо и повечето от тях бързо извърнаха очи. Докато си проправяха път през тълпата обаче, усети нечия ръка да опипва задника й. Тя се извъртя, стиснала ножа си, но от нахалника нямаше и следа. Можеше да е всеки от дузината мъже, които се правеха, че не я забелязват. Стисна зъби и изтича подир Арлен, а в следващия момент чу бурен смях зад гърба си.

Когато мъжът на съседната маса плесна дупето на сервитьорката, Рена се разгневи както никога досега. Арлен се направи, че не вижда, но тя знаеше, че не беше така. Вероятно и той като нея се бореше с импулса си да счупи ръката на натрапника.

Щом Арлен отиде да поговори с ханджията, непознатият се обърна със стола си към нея.

— Помислих, че тоя пастир никога няма да си тръгне — каза той и се ухили широко.

Беше висок мливариец, широкоплещест, с неподдържана руса брада и дълга златиста коса. Събеседниците му също се обърнаха към Рена, опипвайки голата й кожа с очи.

— Пастир ли? — попита тя объркано.

— Твоят придружител с робата — отвърна мъжът. — Реших, че на такова хубаво момиче като теб верно ще му трябва свещеник да го развежда, щото никой друг не би успял да си задържи ръцете за себе си.

Той посегна под масата, едрата му длан обгърна голото й бедро и стисна. Рена се вкочани, потресена от арогантността му.

— Мисля, че такава жена като теб би могла да се справи и с трима ни — каза той дрезгаво. — Бас ловя, че вече си се подмокрила.

Ръката му се плъзна по-нагоре под полата й.

Сега вече Рена кипна. Тя посегна надолу, хвана палеца му с лява ръка, а с кокалчето на дясната си удари точката на натиск между палеца и показалеца му. Хватката на едрия мъж се отпусна като парцал, той изпищя от болка и с едно завъртане от шарусахк тя изви китката му назад и закова ръката му за масата.

А ножът й я отряза.

Мъжът се опули и за миг времето сякаш замръзна — нито той, нито събеседниците му реагираха по какъвто и да било начин. Изведнъж от раната бликна кръв, мъжът закрещя, а приятелите му скочиха на крака, блъскайки назад столовете си.

Рена беше готова за тях. Ритна викащия мъж в един от компанията му, скочи на масата и приклекна с раздалечени ходила, прикривайки ножа на баща си от хорските погледи под ръката си, но острието беше готово да заколи всеки смелчага, дръзнал да се приближи.

— Рена?! — извика Арлен и я сграбчи откъм гърба.

Тя риташе и се извърташе в ръцете му, докато той я сваляше от масата.

— Какво става тук? — поиска да узнае Мич, проправяйки си път през насъбралата се тълпа със сопа в ръка.

— Вещицата ми отряза ръката! — проплака русокосият мъж.

— Имаш късмет, че не ти отрязах друго! — озъби му се Рена, иззад рамото на Арлен. — Нямаше право да ме пипаш там! Да не съм ти обещана?!

Ханджията се извъртя към нея, но в следващия момент забеляза Арлен и очите му се разшириха. Качулката на Защитения беше паднала, докато се мъчеше да задържи Рена, и сега всички виждаха изрисуваната му кожа.

— Защитения — прошепна ханджията и името се разнесе из тълпата.

— Избавителю! — извика някой.

— Да изчезваме — промърмори Арлен и я хвана за ръката.

Тя поддържаше темпото му, докато той блъскаше онези, които не се помръдваха от пътя му. Отново си сложи качулката, но вече ги следваше многолюдна тълпа.

Арлен ускори крачка, довлече Рена до конюшнята, където подхвърли още една жълтица на помощника, и се отправи към Здрачен танцьор.

След секунди те изскочиха от конюшнята и препуснаха през градчето. Стражите на портата се развикаха след тях, докато тълпата тичаше по петите им, но вече се смрачаваше и никой не посмя да ги последва във вечерния здрач.

— Ядроните да го вземат, Рен, не можеш просто да вървиш и да режеш ръцете на хората! — сгълча я Арлен, когато спряха да нощуват в едно сечище недалеч от града.

— Заслужаваше си го — отвърна Рена. — Вече никой мъж няма да ме пипа там, освен ако аз не поискам.

Арлен изкриви лице, но не каза нищо.

— Друг път чупи палеца — предложи той накрая. — Никой няма да обърне внимание на такова нещо. След това, което ти направи обаче, още доста време няма да можем да стъпим в Речен мост.

— И без т’ва беше гадно там — отвърна Рена.

Тя разпери ръце, сякаш за да прегърне нощта.

— Тук сме си на мястото.

Но Арлен поклати глава.

— Моето място е Хралупата на Избавителя и след това, което ми каза ханджията, преди да се разбеснееш, стана ясно, че трябва да стигнем дотам възможно най-бързо.

Рена сви рамене.

— Да вървим тогава.

— И как ще го направим според теб, след като ни отряза от единствения проклет мост в Теса? — извика Арлен. — Разделящата е прекалено дълбока, за да я прегазим, и прекалено широка, за да я преплува Здрачен танцьор.

Рена погледна в краката си.

— Съжалявам. Не знаех.

Арлен въздъхна.

— Станалото — станало, Рен. Ще измислим нещо, но ти ще трябва малко да се покриеш поне докато сме в градовете. Откривай си защитите в нощта, но толкова много плът ще вкара идеи в главата на всеки, който те види на светло.

— В главата на всеки, освен на теб — промърмори Рена.

— Всичко, което те виждат, са едни голи крака и деколте — каза Арлен. — А аз виждам опиянено от кръв момиче, което мисли повече с ножа си, отколкото с главата.

Рена се облещи.

— Ядронски сине! — изпищя тя и се хвърли към него с ножа напред.

Арлен без никакво усилие се дръпна настрани, хвана я за китката и й измъкна ножа от ръката. Сложи своята на лакътя й и използва инерцията й, за да я метне по гръб.

Тя се опита да стане, но той се стовари върху нея, хвана я за китките и я притисна към земята. Тя се опита да го удари с коляно между краката, но той очакваше хода и след секунди коленете му заковаха бедрата й с цялата му тежест. Магическата й сила се беше изпарила с изгрева, както ставаше всеки ден, и не можа да го разкара от себе си. Тя бясно се разкрещя и замята.

— Сама доказваш мнението ми! — изръмжа той. — Спри се!

— Нали т’ва искаше? — извика Рена. — Някой, дето да не те бави? Някой, дето да не го е страх от нощта?

Тя се опитваше да се измъкне от хватката му, но ръцете му бяха като желязо. Лицата им бяха само на сантиметри разстояние.

— Не съм „искал“ нищо, Рен — каза Арлен, — освен да те измъкна от неприятна ситуация. Не съм искал да те напра’я… като мен.

Рена спря да се бори.

— Не си ме карал да напра’я к’вото и да било, освен да се вгледам сериозно в себе си. ’Сичко останало съм го напра’ила сама, ’щото така съм искала. И утре да ме оставиш, аз пак ше си боядисам кожата. Ня’а да се връщам обратно в затвора, след като съм опитала свободата.

Тя усети как той отхлаби ръцете си и сега можеше да се отскубне, ако искаше, но откри нещо в очите на Арлен, искрата на някакво разбиране, която виждаше за пръв път.

— Като малка често си спомнях нощта, когато играхме на цунки в сеновала — каза тя. — За мен тая целувка значеше обещание и я усещах по устните си много години след това, докато те чаках да се върнеш. Винаги съм мислела, че ще го направиш. Друг не бях целувала, докато не срещнах Коуби Фишър, а това беше единственият начин да не оставам насаме с тате. Коуби беше добър човек, но не го обичах истински, нито пък той мене. Едва се познавахме.

— Ти едва познаваше и мен, когато бяхме деца — отбеляза Арлен.

Тя кимна.

— Не знаех и какво значи обещаването или че това, което Лейни и татко правят, е нередно. Много неща не разбирах като сега.

Тя усети, че сълзите вече напираха в очите й и не й остана друг избор, освен да ги остави да изтекат.

— Видях какъв си и как живееш. Хич не се заблуждавам. Но все пак мога да ти бъда жена. Ако ме искаш, твоя съм.

Той продължаваше да я гледа безмълвно, но очите му казваха повече. Той се наведе още по-близо. Носовете им нежно се докоснаха и тя усети тръпка по тялото си.

— Понякога все още усещам тази целувка — прошепна тя, затвори очи и разтвори устните си.

За миг беше убедена, че той ще я целуне, но в този момент той я пусна и се изтърколи от нея. Тя изненадано отвори очи и го видя как става и се обръща.

— Не знаеш толкова, колкото си мислиш, Рен — каза той.

Рена искаше да изкрещи от безсилие, но тъгата в гласа му я укроти. Тя ахна, като се изправи на колене.

— Създателю. Ти си женен!

Тя изведнъж усети, че не й достига въздух.

Но Арлен се обърна към нея и се разсмя. Това не беше вежливото подсмихване, с което би отразил шега, нито пък беше хилене, пълно с жестокост, а искрен смях, който така разтресе цялото му тяло, че му се наложи да се подпре на Здрачен танцьор, за да се задържи на крака. Тя усети как дробовете й се отпуснаха, защото този смях отрече страховете й. Нещо в нея се отпуши и тя се разсмя, хвана бузите си и зарита с крака, докато той ревеше заради шегата. Това продължи още доста, снемайки цялото напрежение помежду им. Смехът поутихна в спорадични подхилквания, докато не спря напълно.

Рена се изправи и сложи ръка на рамото на Арлен.

— Ако има нещо, което не знам, кажи ми го.

Арлен я погледна и кимна. Той отново се отскубна от ръцете й и направи няколко стъпки встрани, забил поглед в земята.

— Ето тук — каза той след миг и ритна прахта. — Точно тук има пътека към Ядрото.

Тя дойде при него и погледна със защитените си очи. Светещата мъгла в краката им наистина извираше от това място като пушек от лула.

— Усещам я — рече Арлен — как се точи чак до Ядрото. То ме вика, Рен. Както майка ми ме вика за вечеря, то ме вика, и ако пожелаех…

Той започна да изчезва, сякаш беше призрак… или ядрон.

— Не! — извика Рена и понечи да го сграбчи, но ръцете й минаха през него. — Кажи му да си метне вика в кладенеца!

Арлен отново се материализира след миг и тя си отдъхна с облекчение, но очите му все още бяха тъжни.

— Не заради боята не мога да водя нормален живот, Рен. Ето какво става, когато поемеш прекалено много магия. Сега съм повече демон, отколкото човек, и да ти кажа честно, всяка сутрин се чудя дали не е настъпил денят, когато слънцето ще ме изгори от тази земя.

Рена поклати глава.

— Не си никакъв демон. Ако беше такъв, нямаше да те е грижа за Хралупата на Избавителя или за Потока на Тибит. Нямаше да се смутиш, че момиче, което познаваш, ще бъде изядрено, нито пък щеше да забравиш собствения си живот за месеци напред само за да се опиташ да му помогнеш.

— Може би — отвърна Арлен. — Но само демон би поискал от момичето да стане и то като него.

— Нищо не си ми искал — каза Рена. — Вече си взимам решенията сама.

а.

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ПРЕКРАСНА БИТКА

333 СЗ, ЛЯТО

Роджър предупреди всички, че ще си упражнява свиренето до голямото стълбище на имението, вместо в своето крило, защото точно от това място звукът отекваше из цялата сграда. Това до голяма степен беше вярно, но истинската причина да избере мястото беше, че то му даваше идеален изглед към вратата на покоите на Аманвах и Сиквах. Вече трети ден от момичетата нямаше и следа.

Той не знаеше защо го е грижа. Какво ли си беше мислил, когато се застъпи за Сиквах, въпреки че тя му бе предоставила перфектното извинение да отхвърли и двете? Или като им позволи да останат, въпреки че се бяха опитали да убият Лийша? Наистина ли обмисляше да стане зет на пустинния демон? Мисълта за брак винаги бе ужасявала Роджър. Вече половин дузина пъти беше напускал селца, за да избегне тази примка.

Бракът е смъртта на професионалиста — беше му казвал Арик. — Жените искат да спят с жонгльори и ние им правим тази услуга. Но обещаеш ли се, изведнъж на всички онези неща, които в началото са я привлекли към теб, трябва да им се намерят решения. Няма да искат да пътуваш вече. После пък да не изнасяш представления всяка нощ. Още по-малко в късните часове. След това пък ще ти държат сметка защо все избираш хубавкото момиче, за да хвърляш ножовете по него. Преди да се усетиш, ще работиш като проклет дърводелец и даже ще се броиш късметлия, ако попееш в седмиден. Спи в леглото на която жена ти хареса, но дръж до него стегнатата си чанта и си бий шута още в първия миг, когато чуеш думата „обещание“.

Въпреки това той, без да се замисля, се бе хвърлил да спасява Сиквах и дори сега красивата хармония на гласовете им звучеше в съзнанието му. Роджър копнееше да се присъедини към хармонията им, а като се сети как дрехите им бяха паднали на земята, у него назря един по-различен копнеж, какъвто не беше изпитвал към друга жена след запознанството си с Лийша.

Но Лийша не го искаше, а Арик умря пиян и самотен.

Съпругите на Абан се появяваха от време на време, за да донесат храна или да вземат гърнетата, но вратата на покоите на момичетата само се открехваше и се тръшваше, преди той да успее да надзърне.

Тази нощ на алагай’шарак Роджър наблюдаваше нервно Джардир. Кавъл беше възложил на Гаред и Уонда да се бият с копие и щит до останалите дал’шаруми и двамата се справяха добре. Гаред беше прекалено непохватен за шарусахк, но нямаше по-силен в притискането с щитове, а и никой друг не можеше да се пресегне по-надалеч от магическата им жива стена.

Но Роджър силно усещаше липсата на дърваря, докато той, Лийша и Джардир следваха блъсканицата заедно с неколцина Копия на Избавителя, макар самият Роджър да ги предпазваше от демоните, обгръщайки ги с музика. Рано или късно Джардир щеше да попита Роджър за намеренията му към дъщеря му и племенницата и ако отговорът не беше задоволителен, бързо можеше да се стигне до насилие и смърт. И то за него.

Засега обаче Джардир не виждаше друго освен Лийша и се грижеше за нея като истински влюбен мъж. Разбира се, това не улесняваше престоя в присъствието му, особено когато Роджър хващаше Лийша да отвръща на погледите на владетеля. Роджър не беше глупав. Знаеше какво означават, дори тя да не си го признаваше.

Роджър си отдъхна, когато нападението свърши и всички се оттеглиха в града. Беше ужасно нещастен, пръстите му бяха изтръпнали от свиренето и всеки мускул в тялото му го болеше. Беше плувнал в пот, а кожата му беше покрита с мазен пласт сажди от изгорелите демони.

Не му помогна фактът, че Гаред и Уонда, опиянени от демонската магия, изглеждаха, сякаш току-що са станали от леглото, а не като да са се отправили към него. Роджър никога не бе опитвал магията. След като видя Защитения да се разгражда и да приказва за вмъкване в Ядрото, тя бе започнала да го ужасява. По-добре беше да държи ядроните на разстояние, като им свири и мята ножове.

Но след близо година в Хралупата на Избавителя ефектът от магията върху тези, които редовно участваха в сраженията, беше очевиден. Бяха по-силни. По-бързи. Никога не се разболяваха, не чувстваха умора. Младите израстваха по-бързо, а старите се състаряваха по-бавно. За разлика от тях обаче Роджър се чувстваше, сякаш щеше да се срине.

Той се доклатушка до спалнята си с идеята да изпадне в забвение за няколко часа, но уханните красиански лампи в стаята му бяха запалени, което му се стори странно, тъй като беше светло, когато бе излязъл оттук. На нощното му шкафче имаше стомна със студена вода, както и самун хляб, все още топъл на пипане.

— Наредих на Сиквах да ви приготви и вана, годенико мой — изрече глас зад гърба му.

Той се стресна и изкрещя, след което се обърна с ножовете си за хвърляне в ръка, но там стоеше Аманвах, зад която Сиквах бе коленичила до огромна, димяща вана.

— Какво правите в стаята ми? — попита Роджър.

Той нареди на ръцете си да приберат ножовете, но те упорито отказваха.

Аманвах коленичи с плавна ритуалност и допря чело в пода.

— Простете ми, годенико. Тези дни аз бях… неразположена и разчитах прекалено много на Сиквах, за да се съвзема. Сърцето ми страда, че нямахме възможност да се погрижим за вас.

— Ами, то… няма проблем — каза Роджър и накара ножовете да се изпарят. — Нищо не ми трябва.

Аманвах подуши въздуха.

— Моите извинения, годенико, но вие наистина се нуждаете от вана. Утре започва Последната четвърт и трябва да сте подготвен.

— Последната четвърт ли? — попита Роджър.

— Тъмната луна — отвърна Аманвах. — Смята се, че тогава Алагай Ка, демонският принц, броди по земята. Един мъж трябва да бъде светъл в дните от Последната четвърт, за да издържи в най-мрачната нощ.

Роджър замига.

— Това прозвуча много красиво. Някой би трябвало да напише песен за преданието ви.

Той вече мислеше за възможни мелодии.

— Моите извинения, годенико — рече Аманвах, — но има много такива. Да ви изпеем ли някоя, докато ви къпем?

Изведнъж Роджър си представи как двете го душат във ваната, голи и пеещи. Засмя се нервно.

— Моят майстор ме е учил да се пазя от неща, които са прекалено хубави, за да са истина.

Аманвах наклони глава.

— Не разбирам.

Роджър преглътна тежко.

— Може би ще е по-добре сам да се изкъпя.

Момичетата се разкискаха зад воалите си.

— Вече сте ни виждали съблечени, годенико — рече Сиквах. — Страхувате ли се от това, което можем да видим?

Роджър се изчерви.

— Не затова, аз…

— Не ни вярвате — допълни Аманвах.

— А има ли причина да ви вярвам? — сопна се Роджър. — Престорихте се на невинни момичета, които не говорят и дума тесански, а после се оказа, че се опитвате да убиете Лийша и че сте разбирали всяка казана дума. Откъде да знам, че в тази вана няма чернолист?

И двете отново допряха чела в пода.

— Ако това са вашите чувства, тогава ни убийте, годенико — рече Аманвах.

— Какво? — попита Роджър. — Никого няма да убивам.

— Имате това право — каза Аманвах, — а и ние не заслужаваме по-малко за нашето предателство. Чака ни същата съдба, ако ни откажете.

— Нима ще ви убият? — попита Роджър. — Собствената кръв на Избавителя?

— Или Дамаджахата ще ни убие, защото не сме успели да отровим госпожица Лийша, или Шар’Дама Ка ще ни убие, защото сме се опитали. Ако не сме в безопасност във вашите покои, ние не сме в безопасност.

— Тук сте в безопасност, но това не означава, че трябва да ме къпете — каза Роджър.

— С моята братовчедка не сме искали да покажем неуважение към вас, сине на Джесъм — рече Аманвах. — Ако не ни искате за съпруги, ще отидем при баща си и ще си признаем.

— Аз… не мисля, че мога да приема това — каза Роджър.

— Не е нужно да приемате нищо тази нощ — намеси се Сиквах, — освен една песен и тази вана.

Красианските момичета свалиха воалите си едновременно и запяха с гласове също тъй красиви, както си ги спомняше. Той не разбираше думите им, но блуждаещият тон ясно говореше за сила в най-мрачната нощ. Те се изправиха, дойдоха при него и го поведоха нежно към ваната, докато събличаха дрехите му. Скоро той се озова гол в горещата вода и усети как великолепната топлина изсмуква болката от мускулите му. Гласовете го загърнаха с воал от музика, толкова прекрасна, колкото всяка, която беше свирил на демоните.

Сиквах разкърши рамене и черната й копринена роба падна на земята. Роджър зяпна, когато тя се обърна, за да откопчае робата на Аманвах.

— Какво правите? — попита Роджър, когато Сиквах стъпи във ваната пред него.

Аманвах влезе зад нея.

— Къпем ви, разбира се — отвърна Аманвах.

Тя веднага продължи песента си и загреба с купа гореща вода, с която го поля, а Сиквах взе четка и калъп сапун.

Изтърка мръсотията и кръвта по кожата му с уверени и ефикасни движения, докато масажираше схванатите му мускули, но Роджър почти не обърна внимание, защото бе затворил очи и се наслаждаваше на гласовете им и допира на кожата им. Тогава обаче ръката на Сиквах се плъзна под водата. Той подскочи.

— Шшш — прошепна Аманвах, а нежните й устни докоснаха ухото му. — Сиквах вече познава мъжете и е обучена за танцьорка върху възглавници. Нека тя бъде нашият подарък за вас за Последната четвърт.

Роджър не знаеше какво точно значи „танцьорка върху възглавници“, но можеше да си представи. Устните на Сиквах се допряха до неговите и той затаи дъх, когато тя се настани в скута му.

Лийша не знаеше, че спалнята на Роджър е точно под нейната, докато не чу стоновете на Сиквах. Отначало реши, че момичето страда, и се изправи, готова да вземе престилката си, но после разбра естеството на виковете.

Опита се да заспи, ала въпреки липсата на дискретност нито Роджър, нито момичето изглеждаха склонни да утихнат. Билкарката покри глава с възглавницата си, но звуците проникваха дори през тази преграда.

Всъщност не беше изненадана. Даже беше по-изненадващо, че чак сега се стигна дотам. Положението на Сиквах й се струваше безкрайно съмнително, след като Иневера толкова отявлено бе настояла да проверят девствеността на момичето. Сякаш беше прекалено лесно да се възползват от кавалерството на Роджър и да го изкушат да ги вземе за съпруги. Все пак Роджър си беше просто мъж.

Лийша изсумтя с ясното съзнание, че това съвсем не беше цялата история. Иневера беше изиграла и нея.

Всъщност, макар да не одобряваше обичая мъжете да взимат повече от една жена за съпруга, Лийша мислеше, че Роджър би повлиял добре на момичетата, а може би съпружеските отговорности биха помогнали и на него да стане по-зрял. Ако той го искаше…

Дори да е така, не е нужно да ги слушам — помисли си тя и се отказа от леглото си, тръгна надолу по коридора и избра една от многото празни спални на етажа си. Тръшна се с благодарност върху завивките с мисълта, че веднага ще се унесе, но звуците й бяха въздействали и сега извикваха неканени образи в съзнанието й. Джардир, гол до кръста, цялата му кожа в защити. Тя се зачуди дали и неговите биха гъделичкали при допир като тези на Арлен.

Когато най-накрая се унесе, потъна сред сладострастни фантазии. В сънищата си си припомни топлината на огнището, докато тя и Гаред бяха лежали неловко на пода на бащината й всекидневна. Вълчия поглед на Марик. Жарта на прегръдките и целувките на Арлен.

Но Гаред и Марик я бяха предали, а Арлен я беше отхвърлил. Сънят се превръщаше в кошмар, докато в съзнанието й започнаха да изскачат сцени, по-подробни отвсякога, от онзи следобед по пътя, когато трима мъже я бяха приковали към земята. Тя отново чу подигравките и шегите им, усети начина, по който бяха дърпали косата й, отново преживя стореното върху нея. Спомени, които беше потиснала в съзнанието си, но знаеше, че са ужасяващата истина. През цялото време виждаше и презрителната усмивка на Иневера, която тя й бе отправила при бичуването.

Лийша се събуди, а сърцето й препускаше в гърдите. С треперещи ръце потърси нещо, с което да се защити, но, разбира се, беше сама.

Когато съзнанието й се проясни, страхът й изчезна, но на негово място припламна суров гняв. Те отнеха нещо на онзи път, но ядроните да ме вземат, ако им позволя да задигнат всичко.

Лийша усещаше дебелия пласт пудра и грим по лицето си, докато изпробваше внимателно като че ли стотната рокля да не би прибраната й коса да загуби формата си.

Джардир щеше да дойде в имението. Беше изпратил съобщение, че иска да я посети същия следобед, за да продължи да й чете от Евджаха както по време на пътуването им, но никой не си правеше илюзии за истинските му намерения.

Първата жена на Абан, Шамавах, й даде да изпробва десетки рокли от красианска коприна, по-гладки от бебешка кожа, в ярки цветове и със скандални деколтета. Тя и Илона преобличаха Лийша като кукла и я изкарваха пред огледалата по стените, докато спореха кои модели разкриват най-доброто от нея. Уонда наблюдаваше със задоволство, вероятно чувствайки се отмъстена, задето беше изтърпяла същото отношение от шивачката на херцогиня Арейн.

— Това е прекалено много, дори по моите критерии — каза Илона за една от последните рокли.

— Прекалено малко, имаш предвид — отвърна Лийша.

Роклята беше направо прозрачна и приличаше на нещо, което по-скоро Иневера би сложила. Щеше да й трябва един от дебелите вълнени шалове на Бруна, за да се чувства поне отчасти прилично облечена.

— Не би искала да разкриваш всичко веднага — съгласи се Илона. — Нека се потруди малко, за да заслужи повече от надзъртане.

Тя избра една по-плътна рокля, но коприната така се плъзгаше по тялото на Лийша, че я караше да се чувства гола. Тя потрепери и разбра защо тази мода не беше толкова популярна на север, колкото в пустинята.

— Глупости — рече Шамавах. — Госпожица Лийша има тяло, което може да съперничи дори с това на Дамаджахата. Нека Шар’Дама Ка види добре какво не може да има, докато не подпише договора.

Тя взе една наметка, която беше толкова прозрачна и оскъдна, че Лийша се зачуди дали си струваше въобще да се облича.

— Достатъчно — сопна им се тя, издърпа през главата си роклята, която Илона й бе избрала, и я захвърли на пода.

Взе кърпа и започна да трие боите и пудрите, с които Шамавах беше покрила лицето й, докато Илона беше кръжала над рамото й и беше спорила за цветовете.

— Уонда, върви и ми донеси синята рокля — каза Лийша.

Тонът й изтри усмивката от лицето на момичето и го накара да хукне.

— Онова старо грозно нещо ли? — попита Илона. — Ще изглеждаш…

— Като себе си — прекъсна я Лийша. — А не като някоя изрисувана анжиерска курва.

И двете жени изглеждаха готови да възразят, но тя ги изгледа свирепо и двете решиха да не рискуват.

— Поне остави прическата — предложи Илона. — Цяла сутрин се мъчих над нея, а и нищо няма да ти стане, ако изглеждаш добре.

Лийша се обърна, за да се полюбува на работата на майка си върху гъстата й черна коса, която сега се спускаше по гърба й като водопад от къдрици, а бретонът й стоеше непокорно на челото. Тя се усмихна.

Уонда се върна със синята рокля на Лийша, но билкарката я погледна и изцъка.

— Така като се замисля, донеси ми празничната рокля.

Тя смигна на майка си.

— Няма причина да не изглеждам добре.

Лийша крачеше напред-назад в покоите си и чакаше Джардир. Беше отпратила другите жени. Приказките им я караха само да се притеснява още повече.

На вратата се почука и Лийша се погледна набързо в огледалото, прибра корема си и повдигна гърдите си за последен път, преди да отвори вратата.

Но от другата страна не я чакаше Джардир, а просто Абан, който беше свел поглед, а в ръцете си държеше малка бутилка и още по-малка чаша.

— Подарък за кураж — каза той и й ги подаде.

— Какво е това — попита Лийша, като отвори бутилката и я помириса. Сбърчи нос. — Мирише на нещо, което бих сварила за дезинфекция на рана.

Абан се засмя.

— Няма съмнение, че много пъти е използвано с тази цел. Казва се коузи, питие, което моят народ използва често за успокояване на нервите. Дори дал’шарумите го пият за смелост, щом падне мрак.

— Напиват се, преди да излязат на бой? — попита невярващо Лийша.

Абан сви рамене.

— Има някаква… яснота в замайването след чашка коузи, госпожице. Една е достатъчна, за да ви стопли и успокои. Глътнете две и ще добиете смелостта на дал’шарум. Три и ще сте готова да затанцувате по ръба на бездната на Ний, без да паднете.

Лийша повдигна вежда, но крайчето на устата й се изви в усмивка.

— Може би една — каза тя и напълни чашката. — Точно сега не бих отказала малко топлина.

Тя я допря до устните си и гаврътна течността, отмятайки глава назад, след което се закашля от парещото усещане.

Абан се поклони.

— Всяка чаша влиза по-леко от предишната, госпожице.

Той си тръгна, а Лийша си наля още една. Тази наистина я почувства по-пивка.

Третата имаше вкус на канела.

Абан беше прав за коузито. Лийша усети как то я обгръща като защитеното й наметало, едновременно я стопляше и защитаваше. Спорещите гласове в главата й бяха утихнали и в този покой тя намери яснота, каквато не беше познавала досега.

Стаята й се струваше гореща, въпреки че носеше празничната си рокля с дълбоко деколте. Тя повя на гърдите си и с удивление забеляза потайните погледи на Джардир, докато се опитваше да изглежда равнодушен.

Евджахът стоеше разгърнат между тях, докато те се излежаваха върху копринени възглавници, но от доста време насам Джардир не беше прочел нито един пасаж. Говореха си за други неща. Как тя може да овладее по-добре езика, за живота му в Каджи’шараджа, за чиракуването й при Бруна, за това как майка му е била отхвърляна заради прекалено многото си дъщери.

— И майка ми не беше доволна, че има само дъщеря — каза Лийша.

— Дъщеря като теб струва колкото дузина синове — отбеляза Джардир. — И защо забравяш братята си? Това, че са при Еверам, не смекчава нейния принос за тях.

Лийша въздъхна.

— Майка ми излъга за това, Ахман. Аз съм единственото й дете и нямам вълшебен зар, с който да ти обещая синове.

Докато говореше, тя усети как от плещите й падна товар. Както с дрехите си, тя му показваше каква е наистина.

Джардир я изненада, като сви рамене.

— Ще бъде както Еверам реши. Дори да имаш първо три момичета, аз ще ги обичам и ще вярвам, че ще дойдат синове.

— Не съм и девствена — изтърси Лийша и затаи дъх.

Джардир се вгледа в нея и Лийша се зачуди да не е прекалила с признанието. Негова работа ли беше да знае дали е, или не е?

Но за него беше, а майчината й лъжа тежеше на Лийша, все едно беше нейна собствена, защото я бе потвърдила с мълчанието си.

Джардир се огледа в двете посоки, сякаш за да се увери, че са сами, приближи се близо до нея и устните му почти докоснаха нейните.

— И аз не съм — прошепна той и тя се разсмя.

Той се присъедини към нея и тя почувства мига като нещо искрено и истинско.

— Омъжи се за мен — помоли я той.

Лийша изсумтя.

— Защо ти е още една жена, щом като вече имаш…

— Четиринайсет — довърши той и махна с ръка, като че ли това не беше нищо. — Каджи е имал хиляда.

— Някой помни ли въобще името на петнайсетата му? — попита Лийша.

— Шанах вах Кревакх — каза Джардир, без дори да се замисли. — Смята се, че баща й е откраднал сенки, за да направи косата й, а от утробата й излезли първите съгледвачи, невидими в нощта, но винаги бдящи до своя баща.

Лийша присви очи.

— Измисляш си.

— Ще ме целунеш ли, ако е истина? — попита Джардир.

Лийша се престори, че размишлява.

— Стига да ми позволиш да ти ударя шамар, ако не е.

Джардир се усмихна и посочи Евджаха.

— Тук е вписана всяка съпруга на Каджи и имената им са почетени за вечни времена. Някои от описанията са доста обширни.

— Вписани са всичките хиляда? — попита Лийша недоверчиво.

Джардир й намигна.

— Описанията стават по-кратки много след първите сто.

Лийша се подсмихна и взе книгата.

— Страница двеста трийсет и седма — рече Джардир, — осми ред.

Лийша запрелиства страниците, докато не намери точната.

— Какво пише? — попита Джардир.

Лийша все още се затрудняваше с разбирането на голяма част от текста, но Абан я бе научил да произнася думите.

— Шанах вах Кревакх — рече тя.

Прочете му целия пасаж, опитвайки се усилено да спази мелодичното произношение на красианския език.

Джардир се усмихна.

— Сърцето ми ликува, когато те слушам да говориш на моя език. Аз също описвам живота си. Ахманджахът се пише със собствената ми кръв, както Каджи е написал Евджаха. Ако се страхуваш, че ще бъдеш забравена, обещай ми да станеш моя и ще изпиша за теб цяла дюна.

— Все още не знам дали искам да съм твоя — каза Лийша искрено.

Усмивката на Джардир увехна, ала тя се наведе към него и му се усмихна.

— Но ти си заслужи целувката.

Устните им се допряха и по нея премина тръпка, по-силна от каквато и да било магия.

— Ами ако майка ти ни хване? — попита Джардир и се отдръпна, след като тя по никакъв начин не показа, че иска да се отделят един от друг.

Лийша пое лицето му в ръце и го придърпа обратно към себе си.

— Залостих вратата — каза тя и отвори устата си за неговата.

Лийша беше билкарка. Възпитаничка на науката от стария свят и ръководителка на собствените си експерименти. Нищо друго не я прехласваше толкова, колкото научаването на нещо ново и независимо дали ставаше въпрос за билки, защити или чужди езици, нямаше умение, което да не можеше да овладее и да добави нещо ново от себе си.

Тя беше такава и на възглавниците същия ден, когато свалиха дрехите си, и Лийша, която бе прекарала последното десетилетие и половина, учейки се да лекува тела, сега най-накрая разбра как да ги накара да запеят.

Джардир, изглежда, беше съгласен, когато се изтъркаляха един от друг, потни и задъхани.

— Посрами дори танцьорки върху възглавници дживах’шаруми.

— Това е от годините потискана страст — отвърна Лийша и се изтегна с наслада, без свян от голотата си; никога не се беше чувствала толкова свободна. — Имаш късмет, че си Шар’Дама Ка. По-слаб човек сигурно нямаше да оцелее.

Джардир се засмя и я целуна.

— Роден съм за война и с теб бих водил тази прекрасна битка стотици хиляди пъти, ако трябва.

Той се изправи и се поклони ниско.

— Но се страхувам, че слънцето залязва и трябва да се присъединим към една друга битка. Днес е първата нощ от Последната четвърт и алагаите ще бъдат силни.

Лийша кимна и те се облякоха се неохота. Той взе копието си, а тя — престилката с джобовете.

Никой не им каза нищо, когато срещнаха Гаред, Уонда и Роджър на двора с чакащите Копия на Избавителя. Лийша се чувстваше ужасно различна и беше сигурна, че останалите го забелязват, но дори да беше така, те не го показаха по никакъв начин.

Дори по време на алагай’шарак Лийша осъзна, че й е трудно да се съсредоточава близо до Джардир. Той, изглежда, се чувстваше по същия начин и не я изпусна от очи, докато тя преглеждаше и обгрижваше малкото и леки рани на умелите воини.

— Може ли да ти почета и утре? — попита Джардир след края на битката. Той имаше дела за вършене, които щяха да му отнемат още часове, но хралупарите можеха да се върнат в Двореца с огледалата.

— Можеш да ми четеш всеки ден, ако желаеш — каза тя и очите му заблещукаха.

Ядронският княз спазваше почтителна дистанция, докато гледаше как наследникът и хората му избиваха търтеи. Мисловният демон беше наблюдавал наследника през последните няколко цикъла и опасенията на князете се бяха оказали верни — той беше обединител. Ясно беше, че не осъзнава напълно могъществото на копието и короната от ядронска кост, но въпреки това силата му растеше и човешките търтеи започваха да се организират, за да причинят на демоните нещо повече от дребно неудобство. Вече щяха да се затруднят, ако искаха да убият наследника, и дори ядронският княз да успееше, потенциалните му наместници бяха много.

Но северната женска беше нова променлива, слабо място на бронята на наследника. Умът й беше незащитен, а тя знаеше много не само за него, но и за избрания, когото братът на ядронския княз преследваше на север.

Щом тя се отдели от останалите, мисловният демон я последва.

Щом влезе в двореца, Лийша направо прелетя нагоре по стълбите към покоите си.

— Какво те е прихванало? — попита Уонда.

— Едва ли нещо, което да не те е прихващало и теб.

Уонда я погледна безизразно и Лийша се засмя.

— Отивай си в леглото. Наставник Кавъл ще дойде да ви крещи, преди да се усетиш.

— Кавъл не е толкова лош — рече Уонда, но изпълни заръката.

Лийша мина на пръсти покрай вратата на майка си, молейки се тя да бъде така любезна да изчака поне до сутринта, за да я разпита. Благодари на Създателя, когато успя да се промъкне незабелязано, след което се заключи в стаята, където тя и Джардир се бяха любили.

Щом най-накрая се оказа сама, широката усмивка, която беше потискала цяла нощ, се разля по лицето на Лийша.

А върху главата й бе нахлузена качулка.

Лийша се опита да изкрещи, но връв в основата на качулката пристегна врата й и прекъсна дишането й, превръщайки вика й в глухо изпъшкване. Силна ръка изви китките й и със същата връв ги върза зад гърба й. Похитителят я ритна в свивките на коленете и върза глезените й с края на връвта. Лийша се мяташе отначало, но всяко движение затягаше въженцето около врата й и тя бързо се укроти, за да не се удуши сама.

Беше метната върху здраво рамо и пренесена до прозореца, където се разтрепери от мразовития нощен въздух. Похитителят я изнесе отвън и направо затича по стълба. Бяха напълно безшумни, но по начина, по който стълбата подскачаше, Лийша разбра, че има поне двама нападатели.

Дори теглото й да затрудняваше мъжа, който я носеше, той по никакъв начин не се издаде, даже напротив — тичаше бързо през нощните улици, без да се задъха или пулсът му да се ускори. Лийша се опита да се ориентира, но това се оказа невъзможно. Беше понесена нагоре по някакво стълбище и внесена в сграда, надолу по серия коридори, а после през врата. Мъжете спряха и тя бе пусната най-безцеремонно на пода.

Приземяването й изкара въздуха, но дебелият килим я предпази от сериозни травми. Връвта около глезените и китките й беше прерязана, а качулката издърпана от главата й. Стаята не бе ярко осветена, но след като беше прекарала достатъчно време в качулката, дори маслените лампи й пареха. Лийша вдигна трепереща ръка, за да предпази очите си, докато се приспособят. Когато се фокусираха, тя се оказа просната по корем на пода пред Иневера, която лежеше в легло, покрито с възглавници, и я гледаше, както котка би погледнала мишка, притисната в ъгъла.

Дамаджахата погледна двамата воини зад нея. Бяха облечени в черно от глава до пети като всички дал’шаруми и бяха забулени с нощните си воали, но не носеха нито копия, нито щитове, а стълби, балансирани идеално на рамото на всеки.

— Не сте били тук — каза Иневера и мъжете се поклониха и изчезнаха.

Тя погледна надолу към Лийша и се усмихна.

— И мъжете вършат работа. Заповядай, присъедини се към мен.

Тя направи знак към срещуположна купчина възглавници.

Лийша потрепери леко, докато кръвта се връщаше в скованите й крака, но се изправи колкото се може по-бързо, без да се поддава на желанието си да потърка гърло, докато се оглеждаше в просторната стая. Спалнята беше обсипана с възглавници и очевидно предвидена за любовни срещи. Светлината бе приглушена, въздухът благоуханен, а всяка повърхност беше покрита с кадифе или коприна. Вратата се намираше точно зад Лийша.

— Никой не пази от другата страна — каза Иневера и се засмя, като махна с ръка, сякаш позволяваше на Лийша да провери.

Тя го направи — посегна към месинговата халка на вратата, ала магическа светкавица я хвърли назад и тя се приземи тъпо върху мекия килим. Билкарката видя как защитите около касата и прага на вратата заискряха, но в следващия момент изчезнаха напълно освен за все още неприспособените й очи, пред които шареха призрачни остатъчни образи.

По-скоро любопитна, отколкото уплашена, Лийша се изправи на крака и отиде до вратата, за да разучи изкусно изписаните защити в златно и сребристо около касата. Много от тях й бяха непознати, но забеляза, че присъстват и защити за тишина. Никой нямаше да чуе какво се случва вътре.

Тя чукна мрежата с пръстче и видя как защитите около мястото на допир проблеснаха за миг, осветявайки стегнатата й плетеница.

Какво ли я задейства? — зачуди се тя. Наоколо нямаше ядрони, които да отдадат нужната магия, а без магия защитите бяха просто драскулки.

Стига да разполагаше с достатъчно време, Лийша знаеше, че би могла да изключи защитите и да избяга, но това значеше да откъсне вниманието си от Иневера, а нямаше представа какво би направила тази жена. Обърна се обратно към Дамаджахата, която все още се излежаваше на възглавниците си.

— Добре — рече Лийша, отиде при Иневера и седна срещу нея. — Какво искаш да обсъдим?

— Да не си решила да ми се правиш на глупачка? — попита Иневера. — Наистина ли мислеше, че няма да разбера, веднага щом го докоснеш дори?

— И какво ако разбереш? — попита Лийша. — Не е престъпление. По вашите закони един мъж може да спи с когото си пожелае, стига да не е жената на друг мъж.

— Може би поведението на проститутки ви печели съпрузи на север — каза Иневера, — но в нашето общество тези жени се държат изкъсо от съпругите на жертвите им.

— Ахман поиска ръката ми много преди да легна с него — каза Лийша, предизвиквайки жената, докато се опитваше да измисли начин да избяга. — А и се съмнявам, че се смята за жертва.

Тя се усмихна.

— Желанието му си личеше ясно от енергията, която вложи.

Иневера изсъска и седна на възглавниците, а Лийша разбра, че я е ядосала.

— Откажи предложението на съпруга ми и се махни от Изобилието на Еверам още тази вечер — каза Иневера. — Давам ти този последен шанс да спасиш живота си.

— Последните ти два опита се провалиха, Дамаджаха — отвърна Лийша. — Какво те кара да мислиш, че следващият ще бъде успешен?

— Този път няма да разчитам на петнайсетгодишно момиче — рече Иневера, — а съпругът ми няма да ни намери тук навреме, за да те спаси. Ще кажа на всички, че си дошла да ме убиеш в същата нощ, когато си прелъстила съпруга ми. Никой няма да подложи на съмнение правото ми да те убия.

Лийша се усмихна.

— Аз се съмнявам, че ще успееш.

Иневера извади малък предмет изпод възглавниците и от него изскочи огнена топка, която освети стаята, блъсна Лийша със силна вълна горещина и се изпари.

— Мога да те изгоря просто така, както си седиш — увери я Иневера.

Трикът беше впечатляващ, но Лийша, която вареше огнетии от повече от десетилетие, не беше така изненадана от ефекта, колкото от начина, по който бе постигнат. Иневера не беше запалила искра, не бе смесила химикали, нито пък му беше повлияла по някакъв начин. Билкарката се вгледа по-внимателно в предмета в ръката на Иневера и всичко й се изясни.

Това беше черепът на огнен демон.

Ето как е задействала защитите — досети се Лийша и се зачуди как този номер не й бе хрумнал още преди месеци. Алагай хора. Демонски кости.

Новата информация й носеше безброй много възможности, но нито една от тях нямаше да има значение, ако не изкараше нощта. Не можеше да нарисува защити срещу огъня, преди Иневера да я подпали.

— Така ли задействаш рамката? — попита Лийша и се обърна към вратата. — Има ли алагай хора в дървото?

Иневера погледна към вратата и в този миг Лийша бръкна в джоб на престилката си, извади шепа хвърлибумчета и ги метна по Иневера.

Малките усукани листчета експлодираха с пукания и искри, които бяха напълно безобидни, ала Иневера изпищя и прикри лицето си с ръце. Лийша не изгуби повече време, прекоси разстоянието между тях и хвана китката, в която беше демонският череп. С палеца си натисна здраво мястото, където се събираха нерви, и черепът падна на земята. Другата ръка на Лийша не стоеше безучастно, а се сви в юмрук. Слабият хрущял на носа на Дамаджахата се строши ужасно удовлетворително.

Лийша замахна за втори удар, но Иневера се изтърколи на пода, извъртя се и хвана билкарката за раменете, след което заби коляното си между краката й със сила, която би засрамила дори камила.

— Курва! — изпищя Иневера, когато болката избухна в Лийша. — Добре ли те ръгаше мъжът ми? — извика тя и отново удари с коляно чатала на Лийша. — Здраво ли те ръгаше?

Тя удари още веднъж.

Досега Лийша не бе изпитвала такава болка. Понечи на сляпо да хване косата на Дамаджахата, но Иневера я хвана за маншетите със стиснати юмруци и отклони ръцете на Лийша настрани, както жонгльор би хванал марионетка. В тежката си рокля Лийша не можеше да се опълчи на Иневера, която се шмугна зад нея и пусна ръкавите, за да й направи задушаващ ключ.

— Благодаря ти — прошепна Иневера в ухото й. — Щях да те убия с чист огън и да пощадя лака по ноктите си, но това е много по-удовлетворително.

Лийша се развъртя и замята, но това не й помогна. Иневера сключи крака около кръста на билкарката и покри лицето й с ръце. Лийша не можеше да достигне нито едно слабо място с ръка или с някой прах, а светът започна да се замъглява, докато въздухът в дробовете й се изчерпваше. Тя посегна към демонския череп на пода, но Иневера го изрита настрана. Билкарката тъкмо щеше да изпадне в безсъзнание, когато със сетни сили извади нож от колана си и го заби в бедрото на Иневера.

Гореща струя кръв оплиска ръката на Лийша, от което й се догади, а Иневера изкрещя и я пусна. Лийша успя да се измъкне с ритници и задиша живителен въздух, като същевременно запретваше ръкави, хванала ножа пред себе си. Иневера се изтърколи в другата посока, бръкна в кесия на кръста си и хвърли нещо към Лийша.

Лийша отскочи настрани, а покрай нея като че ли прелетя рояк стършели, ако се съдеше по вида и звука им. Тя извика, когато един от снарядите мина право през бедрото й, а друг се заби в рамото й. Извади го и осъзна, че държи демонски зъб. Беше покрит с кръв, но тя усети с палеца си защитите, издълбани по повърхността му. Пъхна го в джоба си, за да го разучи по-късно.

Иневера вече се беше изправила на крака и се спусна към Лийша, но щом се вдигна, билкарката насочи ножа си напред. Иневера затърси нещо по себе си и започна да обикаля. Извади от колана си своя извит нож, чието острие беше също толкова остро, колкото скалпелите на Лийша.

Лийша бръкна в друга кесия от престилката си и Иневера също посегна към черната кадифена чанта на кръста си.

Ядронският княз гледаше развеселено как женските кършеха стойки, като че ли бяха високопоставени князе, изчакващи царицата да се подготви за съвкупление. Замисълът му досега беше да погълне съзнанието на северната женска и да я замени със своя мимик, за да стигне до наследника и да го убие, но техните интриги много повече му се услаждаха. Двете можеха да прекършат едновременно духа на наследника и мечтата му за обединение.

к.

ТРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ДЕМОНСКИ ИЗБОР

333 СЗ

Джардир най-накрая се прибра в двореца си в най-мрачния час на нощта. Не беше изморен. Не бе изпитвал истинска телесна умора, откакто за пръв път използва Копието на Каджи, но въпреки това копнееше за леглото си дори само за да има възможността да затвори очи и да прекара няколко от последните часове до следващата среща с Лийша, сънувайки я.

Лийша Пейпър наистина бе дар от Еверам. Беше почти сигурно, че ще приеме предложението му, а с това щеше да му подсигури и положението в Северната земя. Но той осъзна, че това вече не значеше толкова, колкото самата мисъл, че тя ще бъде до него. Тя беше умна, красива и достатъчно млада, за да му народи много синове, но също така притежаваше и безбрежна страст, която се проявяваше както в гнева й, така и в любовта й. Беше достойна съпруга дори за Избавител и ценна спънка за нарастващата власт на Дамаджахата. Иневера, разбира се, щеше да се опита да попречи на брака, но тези тревоги той щеше да остави за някой друг ден.

Джардир видя, че в покоите му свети и се намръщи. Изобилието на Еверам нямаше Подградие за жените и децата дори през Последната четвърт. Вместо това съпругите му се редуваха да го чакат в спалнята му с пълна вана и копнеещо тяло, ала Джардир не искаше нито вода, нито жена. Похотта му можеше да бъде задоволена само от една и под робата му уханието й все още бе запазено по кожата му. Той искаше да го съхрани там още малко.

— Нищо не желая — каза той, щом влезе. — Оставете ме.

Но жените в спалнята му не бяха някакви по-низши съпруги и не се помръднаха от местата си.

— Трябва да поговорим — каза Лийша, а до нея Иневера кимна.

— Веднъж и аз да се съглася със северната курва — допълни Иневера.

Настъпи момент на мълчание, който за Джардир като че ли продължи минути наред, докато се мъчеше да прегърне това ново развитие на нещата и да успее да се успокои.

Той се вгледа по-внимателно в жените. Дрехите им бяха раздърпани и изпокъсани. На крака на Иневера беше вързан шал, пропит с кръв, а подобна превръзка имаше и на рамото на Лийша. Носът на Иневера бе изкривен и подут, и сега беше три пъти по-голям от реалния си размер, а вратът на Лийша беше лилав и натъртен. Пренасяше тежестта си само на единия си крак.

— Какво се е случило? — поиска да узнае Джардир.

— С Първата ти жена си поговорихме — отвърна Лийша.

— И решихме, че няма да те делим — допълни Иневера.

Джардир понечи да отиде при тях, но Лийша вдигна пръст, който го спря, като че ли беше малко дете.

— Не се приближавай. Няма да докосваш нито една от нас, докато не направиш своя избор.

— Избор ли? — попита Джардир.

— Нея или мен — каза Лийша. — Не можеш да имаш и двете ни.

— Тази, която избереш, ще бъде твоята дживах ка — продължи Иневера, — а другата ще получи бърза смърт на градския кръг.

Лийша погледна Иневера с отвращение, но не оспори.

— Съгласна ли си с това? — попита изненадано Джардир. — Дори след билкарската ти клетва?

Лийша се усмихна.

— Съблечи я и я хвърли на улицата, така че всички да я видят, ако предпочиташ.

— Слабачка, като всички северняци — надсмя й се Иневера. — Оставяте враговете си живи, за да ви нападнат някой друг ден.

Лийша сви рамене.

— Това, което ти наричаш слабост, аз наричам сила.

Джардир местеше взор от едната към другата, неспособен да повярва, че се е стигнало дотук, но погледите им бяха решителни и той знаеше, че говорят сериозно.

Изборът беше невъзможен. Да убие Лийша? Немислимо. Дори това да не разрушеше всяка възможност за съюз със севера, Джардир по-скоро би изтръгнал собственото си сърце, отколкото да я нарани.

Но алтернативата беше също толкова невъзможна. Дама’тингите нямаше да последват Лийша, а ако той снемеше властта на Иневера — и то заради северна жена, — те все пак можеха да изберат Иневера за свой водач и да предизвикат разцепление в цялата му империя, а подобна рана можеше и да не зарасне.

Освен това тя беше и неговата Първа жена, майката на децата му, която беше повлияла за неговото изкачване на власт и му беше дала способите, за да спечели Шарак Ка. Въпреки болката, която често му причиняваше, той я погледна и разбра, че все още я обича.

— Не мога да направя такъв избор — рече Джардир.

— Трябва да го направиш — настоя Иневера и извади защитения си нож. — И то сега, или сама ще прережа гърлото на тази курва.

Лийша извади собствения си нож.

— Не и ако аз те изпреваря.

— Не! — извика Джардир и метна Копието на Каджи.

То се заби дълбоко в стената и затрепери между двете жени. Воинът скочи към тях с бързината на котка, хвана ги за китките и ги отдели настрана една от друга.

Щом го направи обаче, защитите по короната му се задействаха, осветиха жените и двете разтърсиха глави, сякаш се осъзнаваха след сън.

Лийша първа дойде на себе си.

— Зад теб! — извика тя и посочи.

— Алагай Ка! — изкрещя Иневера.

Алагай Ка. Името, с което Джардир и хората му се бяха обръщали шеговито към каменния демон по петите на Пар’чин — но името беше древно и излъчваше огромна сила. Алагай Ка беше съпруг на Майката на демоните и според преданието той и синовете му бяха най-мощните демонски лордове, властелини на нийските сили.

Той се обърна, за да пресрещне демона, но отначало нямаше нищо за гледане. После, след като се концентрира и Короната на Каджи отново се стопли, той видя, че оттатъшната част от стаята бе замъглена от магия. По облака се образува вълничка и изведнъж от него изскочи демон, най-страховитият, който някога бе виждал, и му се нахвърли.

Джардир хвана копието си, ала то не помръдна от стената за тази частица от секундата, в която демонът прекоси помещението и го събори. Воинът падна на леглото и двамата се озоваха на отсрещната му страна, а демонът задраска бясно по Джардир. Той усети как керамичните плочици в бронята му се трошат под ударите, но те успяха да омекотят първоначалната атака. Демонът, изглежда, го усети и устата му зейна като кратер, а нови редове зъби израснаха направо пред очите на Джардир. Накрая пастта зейна достатъчно, за да погълне главата му наведнъж.

Джардир се превъртя и го изтласка с ръце, като направи достатъчно място, за да вкара крака си между двама им. Ритна здраво и демонът залитна назад, а през това време Джарир успя да разкъса робата си и да разкрие белезите, които Иневера беше врязала в кожата му. Те лумнаха, щом воинът посрещна фронтално следващата атака на демона.

Лийша не бе осъзнавала, че демонът се намира в съзнанието й, докато Джардир не я докосна и защитите по короната му не грейнаха. Тогава тя чу шепота на демона и разбра откъде идва. Демонът беше в стаята заедно с тях.

Иневера също го бе разбрала. Имаха време, колкото да викнат на Джардир да се пази, преди демонът страж да го фрасне и да го запрати в другия край на стаята, а същевременно се изгуби и мощното сияние около короната. Тя усети, че демонът отново се опитва да проникне в съзнанието й.

Лийша му се противопостави, както и Иневера. Двете яростно се опитваха да отблъснат влиянието му, но нямаше съмнение какъв ще бъде изходът. Само след миг демонът щеше да ги притежава. Лийша вече усещаше огромна тежест в крайниците си, защото мисловният демон й бе заповядал да легне, слаба и безпомощна, докато гледа как стражът му убива Джардир.

Лийша трескаво се заоглежда наоколо и на нощното шкафче забеляза кандило, което още не беше почистено. Докато падаше, тя се хвърли към него, преструвайки се, че по случайност пъха ръката си в мазната пепел и събаря кандилото на пода, от което се надигна облак.

Иневера също падна, крайниците й се пльоснаха безсилно и Лийша се претърколи до нея, и с последни сили нарисува защита на челото й. Същата защита, която стоеше в центъра на короната на Джардир.

Символът веднага лумна и докато Лийша падаше с вече напълно обезсилени крайници, Иневера се изправи. Демонът, изглежда, не я забеляза, тъй като беше погълнат от борещия се за живота си Джардир.

Иневера се намръщи и хвана Лийша за косата.

— Все пак си си курва — изръмжа тя и се изплю в лицето на Лийша.

Горната част на роклята й без ръкави и златните гривни на китките й бяха свързани с дълги воали. Тя набра един от тях и използва слюнката си, за да избърше саждите по челото на Лийша, после топна пръст в пепелта и нарисува същата мисловна защита на лицето на билкарката.

Лийша седна и посегна към защитения си нож. Иневера измъкна нещо като защитен въглен от черната кадифена кесия на кръста си и го насочи към мисловния демон. Прошепна някаква дума и от камъка излезе гръмотевица, която се изкриви във въздуха и удари демона. Чудовището полетя с писък към отсрещната стена и щом се удари в нея, изхрущя и падна безжизнено на земята.

Демонът не спираше да мени формата си, но Джардир продължаваше да го атакува, като при всеки удар защитите по лактите, коленете, юмруците и ходилата му пращяха. Той отвърна на суровата агресия на демона с гнева на боец, роден за Лабиринта. Короната му излъчваше ярка светлина и той се почувства така изпълнен с мощ, че раните, които демонът му нанасяше, започваха да зарастват още преди да ги нанесе напълно.

Бия се с Алагай Ка — помисли си той — и побеждавам.

За миг тази мисъл го понесе напред, но демонът хвана тежка маса с грамадната си ръка и го удари с нея, както чук би забил пирон.

Защитите по кожата му не го предпазваха по никакъв начин от дърво и единствено магията, която бушуваше в него, го спаси от сигурна смърт. Но все пак ударът строши кости и някои изскочиха от крака му, а други се забиха във вътрешностите му. Той чувстваше как магията го лекува с невероятна скорост, но тя не можеше да намества счупени кости и Джардир усети, че зарастват под неправилни ъгли.

Това нямаше голямо значение обаче, защото демонът отново вдигна масата, за да довърши започнатото. Джардир, който нямаше никакво оръжие, можеше само да го гледа.

Ала преди демонът да стовари масата отгоре му, изпищя, хвана се за главата и пусна масата. Джардир ритна нагоре със здравия си крак, за да я отхвърли, а същевременно плътта на демона започна да се топи, като че ли беше восък, и ядронът се замята и запрепъва наоколо.

Тогава Джардир вдигна поглед и видя причината. Въобще не се беше борил с Алагай Ка. Лийша и Иневера се бяха надвесили над димящия труп на слаб демон с огромна глава. Дори от отсрещната страна на стаята Джардир усещаше силата и злото, които съществото излъчваше. Демонът, с който се беше борил, бе също като Хасик за Алагай Ка — купчина безмозъчни мускули, която да очиства пътя и да троши черепи, незаслужаващи усилията на господаря му.

Слабият демон надигна глава. Иневера изпищя и изпрати нов гръм към него, но ядронът нарисува защита във въздуха и разпръсна енергията. Той протегна ръка и демонският кокал изхвърча от ръцете й. Слабият ядрон го улови и костта присветна в ръката му, след което магията й беше абсорбирана и тя се разпадна на пепел.

Демонът отново протегна ръка, кесията с хора на Иневера литна и се озова у него. Тя изкрещя, щом принцът обърна кесията и изсипа безценните й зарове в ноктестата си ръка.

Лийша и Иневера нападнаха демона с магическите си ножове, но той нарисува нова защита във въздуха, която лумна и ги запрати в другия край на стаята, сякаш ги бе отнесъл буен вятър.

Алагай хора сияеха, докато демонът изсмукваше силата им. Джардир изпитваше странна смесица от страх и облекчение, докато заровете, които контролираха живота му вече повече от двайсет години, се разпадаха на пепел. Иневера зарида, сякаш самата гледка й причиняваше телесна болка.

Демонът мимик възвърна разсъдъка си веднага щом господарят му се оправи, но Джардир вече атакуваше. Скочи на счупеното легло със здравия си крак, хвана Копието на Каджи и се претърколи към отсрещната страна на стаята, използвайки тежестта си, за да го измъкне от стената.

Болката в разкъсания крак на Джардир лумна при приземяването, но той я прегърна без усилие и с рязко и решително движение се изпъна назад и метна копието.

И преди някой от ядроните да успее да реагира, боят беше приключил. Копието пръсна черепа на мисловния демон, заби се в стената и затрепери, а зад себе си остави зейнала дупка в главата на чудовището. Мисловният демон падна мъртъв и останал без него, мимикът се строполи, замята се и запищя, като че ли гореше. Накрая застина — една сварена купчина люспи и нокти.

Лийша се събуди от звука на силно изпукване, отвори очи и видя Джардир да стои със затворени очи и със спокойно лице, докато Иневера дърпаше здраво ходилото му, мъчейки се да вкара обратно костта, която стърчеше от крака му.

Лийша се отърси от собствените си болежки, след което отиде непохватно при Дамаджахата, хвана кокала и го отведе обратно в разреза, който Иневера беше направила. Както при Арлен, раната започна да се затваря почти веднага, но Лийша все пак посегна към иглата и конеца, за да я зашие равномерно.

— Няма нужда — каза Иневера, изправи се и отиде до тялото на мисловния демон.

Извади защитения си нож и отряза единия от закърнелите му рога. Завърна се с гнусното нещо, цялото в сукървица, и измъкна от кесията си тънка четка и шишенце. Изрисува по ръбовете на раната на Джардир стегнати защити и когато сложи рога над тях, защитите лумнаха и не остана и следа от нея.

Стори същото със своята рана, а след това се погрижи мълчаливо и за тази на Лийша, без да среща погледа й. Лийша я наблюдаваше безмълвно, докато запаметяваше защитите на Иневера и начина, по който ги преплиташе.

След като свърши, Иневера погледна рога. Все още беше цял и тя изсумтя.

— И без това от този кокал ще си направя по-добри зарове.

Лийша също отиде до тялото на мисловния демон, отряза другия рог и едната му ръка. Зави ги в тежък гоблен, за да ги изследва по-късно. Иневера я погледна с присвити очи, но не каза нищо.

— Защо никой не дойде да провери какви са тези звуци от борба? — попита Джардир.

— Предполагам, че на Алагай Ка му е било лесно да изпише защити за тишина около покоите ти — рече Иневера. — Вероятно ще действат, докато слънчевите лъчи не ударят стените.

Джардир ги погледна.

— Било му е подвластно всичко, което сте говорели или правели?

Иневера кимна.

— Той… ъъ, дори ни накара да се бием, за да му доставим удоволствие.

Тя докосна внимателно подутия си нос.

Лийша усети как лицето й се изчервява и се покашля.

— Да — съгласи се тя, — накара ни да го направим.

— Защо ще си играе подобни жестоки игрички? — попита Джардир. — Защо просто не е заставил някоя от вас да ми пререже гърлото, докато си лежим на възглавниците?

— Защото не е искал да те убие — отвърна Иневера. — Не се страхува толкова от бойните ти умения, колкото от способността ти да вдъхновяваш, а има ли нещо по-вдъхновяващо от един мъченик?

— По-добре да те злепостави и да разруши единството на силите ти — добави Лийша.

— Но ти си Шар’Дама Ка — каза Иневера. — Вече няма никакво съмнение, щом уби Алагай Ка със собствените си ръце.

Джардир поклати глава.

— Това не беше Алагай Ка. Беше прекалено лесно. По-вероятно да е бил най-низшият му княз. Ще дойдат повече и по-силни.

— И аз така мисля — каза Лийша, вперила поглед в Джардир. — И затова, Ахман, разчитам, че ще спазиш обещанието си. Видях Изобилието на Еверам и сега искам да се върна у дома. Трябва да подготвя хората си.

— Не е нужно да тръгваш — каза Иневера и Лийша усети колко трудно й беше да изрече тези думи. — Приемам те за дживах сен на мъжа ми.

— „По-низша“ съпруга ли? — изсмя се Лийша. — Не, няма да се получи.

— Стига да искаш, все още мога да те направя моя северна Дживах Ка — предложи Джардир.

Иневера се намръщи.

Лийша се усмихна тъжно.

— И пак ще бъда една от многото, Ахман. Мъжът, за когото ще се венчая, ще бъде само мой.

Лицето му посърна, но Лийша не отстъпи и накрая той кимна.

— Племето хралупа ще бъде почетено независимо от решението ти — каза той. — Не мога да спра другите племена да ви завземат някой и друг кладенец, но да знаеш, че ще опитат гнева ми, ако решат да се вдигнат срещу вас.

Лийша сведе поглед от страх, че ще се разплаче, ако продължи да вижда тъгата в очите му.

— Благодаря ти — каза тя сдържано.

Джардир се пресегна, хвана рамото й и го стисна нежно.

— А аз се… извинявам, ако това, което се случи в Двореца с огледалата, не беше по твое желание.

Лийша се разсмя, всичките й страхове и сълзи вече се бяха изпарили. Тя се хвърли към него, прегърна го силно и го целуна по бузата.

— Ние направихме това пред дневната светлина, Ахман — каза тя и му смигна.

— Съжалявам, че ви виждам да си тръгвате, госпожице — каза Абан няколко дни по-късно, докато съпругите му опаковаха последния от безбройните й подаръци от Джардир. — Разговорите ни ще ми липсват.

— Нима няма да ви липсва и Дворецът с огледалата, където криехте най-хубавите си съпруги и дъщери от дал’шарумите? — попита Лийша.

Абан я погледна изненадано, а после се поклони с усмивка.

— Научили сте езика ни по-добре, отколкото издавате.

— Защо просто не се оплачете на Ахман? — попита Лийша. — Нека той да накаже Хасик и останалите. Не могат просто да ходят напред-назад и да изнасилват когото им скимне.

— Простете, госпожице, но според закона могат — отвърна Абан.

Лийша понечи да отговори, но той вдигна ръка.

— Властта на Ахман не е толкова безусловна, колкото си мисли. Ако накаже собствените си хора заради жените на един кхафит, ще предизвика раздори сред мъжете, на които се доверява да носят копия зад гърба му.

— А това по-важно ли е от безопасността на семейството ви? — попита Лийша.

Погледът на Абан стана твърд.

— Не си мислете, че сте разбрали всичките ни обичаи, след като сте поживели с нас само няколко седмици. Ще намеря начин да защитя семейството си, без да застрашавам господаря си.

Лийша се поклони.

— Извинете ме.

Абан се усмихна.

— Отплатете ми се, като ми позволите да отворя дюкян в градчето ви. Семейството ми държи по един при всяко племе и търгува със стоки и добитък. Изобилието на Еверам разполага с много повече жито, отколкото му е нужно, а знам, че на север има гладни гърла за хранене.

— Много мило от ваша страна.

— Не е — отвърна Абан, — както сами ще се уверите, щом жена ми започне да се пазари с вашите хора.

Лийша се усмихна.

Отвън се чу вик, Абан докуцука до прозореца и погледна надолу към двора.

— Придружителите ви са готови. Елате, ще ви изпратя до долу.

— Какво се случи между Ахман и Пар’чин, Абан? — попита Лийша, защото повече не можеше да се сдържа; не узнаеше ли отговора сега, сигурно никога нямаше да го разбере. — Защо Ахман изглеждаше ядосан, че сте го споменали пред мен? Защо се уплашихте, когато разбрахте, че съм отворила дума за това пред Ахман?

Абан я погледна и въздъхна.

— Щом не излагам на риск своя господар в името на собственото си семейство, защо мислите, че ще го направя за Пар’чин?

— Отговорите ви по никакъв начин няма да изложат Джардир на риск, кълна се — зарече се Лийша.

— Може би е така, а може и да не е — отвърна Абан.

— Не разбирам — рече Лийша. — И двамата твърдите, че Арлен ви е бил приятел.

Абан се поклони.

— Така беше, госпожице, и само заради това ще ви кажа следното: ако познавате сина на Джеф, ако имате възможност да му предадете съобщение, кажете му да бяга до края на света и отвъд, защото Джардир би стигнал и по-далече, за да го убие.

— Но защо? — попита Лийша.

— Защото Избавителя може да бъде само един — отвърна Абан, — а Пар’чин и Ахман отдавна имат този… спор кой от двамата да бъде.

Абан потегли от Двореца с огледалата право към тронната зала на Джардир. Веднага щом видя кхафита Джардир отпрати другите си съветници, за да останат насаме.

— Тя тръгна ли? — попита той.

Абан кимна.

— Госпожица Лийша ми позволи да направя търговско средище за племето хралупа. Това ще им помогне да се интегрират, а ние ще се сдобием с ценни връзки на север.

Джардир кимна.

— Добра работа.

— Ще ми трябват хора, които да охраняват пратките и магазините на пазара — рече Абан. — Преди възлагах тази тежка работа на слуги. Кхафити, но все пак съвсем здрави мъже.

— Сега всички тези хора са кха’шаруми — каза Джардир.

Абан се поклони.

— Виждате затруднението ми. Никой дал’шарум не би изпълнявал заповедите на кхафит за каквото и да било, но ако ми позволите да избера неколцина кха’шаруми, които да ми служат в начинанието, това би било извънредно задоволително.

— Колко? — попита Джардир.

Абан сви рамене.

— Стотина биха ми стигнали. Нищо и половина на практика.

— Никой воин, пък бил той и кха’шарум, не е нищо и половина, Абан — заяви Джардир.

Абан се поклони.

— Семействата им ще получават възнаграждения от собствената ми хазна, разбира се.

Джардир си помисли още малко и сви рамене.

— Избери си тези стотина.

Абан се поклони толкова дълбоко, колкото му позволи патерицата.

— Вашите обещания към госпожица Лийша от племето хралупа ще променят ли плановете ви?

Джардир поклати глава.

т.

ТРИЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

СПАЗЕНО ОБЕЩАНИЕ

333 СЗ, ЛЯТО

— За к’во са всички тези салове, като има съвсем свестен мост? — попита Рена и посочи безименния сбор от къщурки, прекалено малко, за да се нарекат дори село.

Към всяка миниатюрна колиба имаше и сал до водата, заобиколен от магически символи по колове, забити в брега на Разделящата.

Няколко демона дебнеха наоколо и изпробваха защитите на колибите, но Рена се беше загърнала с магическото си наметало, а Арлен излъчваше такава сила, че му беше напълно достатъчно да изсъсква от време на време и да поглежда ядроните в очите, за да обезсърчи набезите им, докато двамата се разхождаха по брега на реката.

— Търговци, които не искат стражите на моста да им ровят из стоките, понякога си плащат на хора със салове да ги преведат от другата страна на Разделящата — отвърна Арлен. — Обикновено защото пренасят нещо или някого, когото не би трябвало.

— Значи можем да наемем такъв? — попита Рена.

— Бихме могли — каза Арлен, — но това би означавало да чакаме до сутринта и да се оправяме с още слухове. По тия земи не мога и с ръка да замахна, без да цапна някой глупак, убеден, че аз, видиш ли, съм бил Избавителя.

— Не те познават като мен — подсмихна се Рена.

— Ето там — каза Арлен и посочи сал, достатъчно голям, за да побере и Здрачен танцьор.

В брега на реката имаше голяма вдлъбнатина, където салът е бил дърпан и бутан всеки ден. Арлен даде на Рена една от своите древни жълтици.

— Иди да оставиш това пред вратата.

— Защо? — попита Рена. — Новолуние е. Няма да ни види, че го взимаме, а дори да ни чуе, то е ясно като бял ден, че няма да пресече защитите си, за да ни погне.

— Не сме крадци, Рен — каза Арлен. — Контрабандист или не, някой си изкарва прехраната с тоя сал.

Рена кимна, взе монетата и я остави пред прага на колибата.

Арлен огледа сала.

— Няма дори една проклета водна защита!

Той се изплю на брега.

Рена се върна и ритна един от коловете.

— И тея не струват пукната пара. Само тъпият късмет ги пази тия салове.

Арлен поклати глава.

— Не мога да си го обясня, Рен. На десет години всеки в Потока на Тибит знае защитите по-добре от повечето хора от Свободните градове, където ги учат да не дават на никого без разрешително от гилдията да им защити дори един проклет перваз.

— Можеш ли сега да му направиш защити? — попита Рена, кимайки към сала.

Арлен поклати глава.

— Няма да изсъхнат преди утрото.

Рена погледна към водната шир. Дори със защитените си очи не виждаше другия бряг.

— Какво ще стане, ако се опитаме да минем без защити?

— По брега обикновено се крият жабета — отвърна Арлен. — Ако убием първо тях…

Той сви рамене.

— Новолуние е. Няма какво да огрее сала, за да ни видят речните демони, така че по всяка вероятност ще минем дълбокото невредими. А докато стигнем отсрещния бряг, небето вече ще се е развиделило и повечето жабета ще са се върнали в Ядрото.

— Жабета ли? — попита Рена.

— Крайбрежни демони — отвърна Арлен. — Хората им викат жабета, защото приличат на големи водни жаби, само дето са достатъчно големи, за да те изядат тебе, вместо някоя муха. Изскачат от водата, улавят те с език и преглъщайки, те придърпват към себе си. Ако се съпротивляваш много, се гмурват и те удавят.

Рена кимна и извади ножа си. По кокалчетата й имаше чисто нови защити, изрисувани с чернострък.

— И кой е най-добрият начин да убиеш някое?

— С копие — рече Арлен и й подаде такова. — Гледай.

Той се приближи бавно до ръба на реката и изсвирука пискливо. За миг всичко изглеждаше спокойно, но в следващия момент водата край брега избухна и от реката изскочи огромен ядрон със зейнала паст. Той се приземи с набитите си, ципести ходила, отвори рязко уста и изстреля дебелия си слузест език към Защитения.

Ала Арлен беше подготвен и с лекота се отмести встрани. Демонът изкряка и се хвърли съвсем на брега, като с един скок покри около три метра. Пак изстреля езика си към него и Арлен отново направи крачка встрани, но този път го нападна, преди езикът да успее да се прибере. С един бърз, точен замах той промуши гънките дебела кожа по брадичката на създанието, а оттам и мозъка му, и рязко завъртя. Пропукващата магия освети нощта, когато извади копието, и щом демонът падна на земята, Арлен го наръга още веднъж, за да се увери, че е мъртъв.

— Номерът е да ги изкараш на сушата — каза Арлен, като се върна при Рена. — Ако избегнеш първия език, те изскачат на брега, за да пробват отново. Добри скачачи са, но предните им крака нямат обхвата на копието. Можеш да ги промушиш от безопасна дистанция.

— Не звучи много забавно — отбеляза Рена, но хвана копието си, тръгна към водата и се опита да изсвирука.

Тя очакваше да последват няколко секунди пауза, преди да види реакция, ала от водата почти веднага изскочи крайбрежен демон и изстреля езика си към нея от повече от четири метра разстояние. Тя се извъртя от пътя му, но не беше достатъчно бърза и езикът я перна косо, поваляйки я на земята.

Преди да успее да се осъзнае, демонът изскочи от водата, приземи се на брега и опита отново. Тя се претърколи настрани, обаче езикът му я улови за бедрото и бавно започна да я придърпва. Рена остави копието, за да забие нокти в речния бряг, но от това нямаше никаква полза. Устата на ядрона, която беше достатъчно широка, за да я погълне цялата, беше пълна с ред до ред къси, остри зъби.

Рена не му обърна внимание, а вместо това се извъртя към Арлен, който вече тичаше към нея.

— Ти не се меси, Арлен Бейлс! — изръмжа тя и го спря на място.

Беше почти в обсега на демонската паст, когато отново се обърна към чудовището. Ритна нагоре сандала си, след което го запрати със свободния си крак към челюстта на демона и той просветна от магията. Езикът на ядрона се поотпусна, Рена се извъртя и го прободе с ножа си. Когато ядронът се сви, тя се изправи на крака и го промуши в окото. Отскочи назад, за да избегне предсмъртните му гърчове, после бързо вкара ножа си и в другото му око, за да е сигурна, че ще умре.

Обърна се към Арлен, предизвиквайки го да я разкритикува. Той не каза нищо, но на крайчето на устата му личеше едва доловима усмивка, а очите му блестяха.

От колибата се нададоха викове и светлината на газена лампа замъждука в един от прозорците, събуден от врявата.

— Време е да тръгваме — рече Арлен.

Избраният беше потеглил. Ядронският княз изсъска в безсилието си, но веднага скочи на гърба на мимика си и литна по дирите му.

Беше рисковано да оставя човека жив още един цикъл, но мисловният демон беше решил, че рискът си заслужава, защото така можеше да научи как избраният се е сдобил със силите си, след като го бяха отписали. Избраният избиваше търтеи всяка нощ, но броят на жертвите му беше незначителен, както и този на оръжията, които разпространяваше. Той не беше обединител като опасния на юг.

Ала беше по силите му да стане. Призовеше ли ги, човешките търтеи щяха да се нароят около него и ако това се случеше, вероятно кошерът щеше да се окаже в опасност.

А сега избраният се бе насочил с огромна решителност към човешките развъдници. Ядронският княз беше сигурен, че сега вече избраният ще свика човешките търтеи и ще започне обединяване. Това не биваше да се допуска.

Мисловният демон прекара остатъка от нощта в опити да го проследи. Стигна реката точно преди изгрев и изсъска, щом видя плячката си. Сега не можеше нищо да се направи, тъй като скоро щеше да се съмне, но на следващата нощ щеше да ги намери бързо.

Мимикът се приземи леко на речния бряг и се наведе ниско, така че ядронският принц да слезе. Щом започнаха да се дематериализират, мимикът заръмжа меко, усещайки нетърпението на господаря си да убие плячката.

На сутринта Рена и Арлен продължиха на кон, а след няколко часа подминаха разклонение, където имаше стар пътепоказател.

— Няма ли да спрем в градчето? — попита Рена.

Арлен я погледна.

— Ти можеш да четеш?

— Разбира се, че не — отвърна Рена. — Не ми е нужно да чета, за да знам какво значи табела на пътя.

— Имаш право — отбеляза Арлен и тя усети, че се е ухилил под качулката си. — С’а не мога да си губя времето в други градчета. Трябва веднага да стигна до Хралупата.

— Защо? — попита Рена.

Арлен се вгледа в нея за миг, размишлявайки.

— Една приятелка се е насадила където не трябва — каза той накрая — и аз си мисля, че съвсем не съм невинен за тая работа, след като отсъствах толкова дълго.

Рена се почувства, сякаш студена ръка сграбчи сърцето й.

— Каква приятелка? Коя е тя?

— Лийша Пейпър — отвърна той. — Билкарка от Хралупата на Избавителя.

Рена преглътна.

— Хубава ли е?

Тя се наруга веднага щом думите излязоха от устата й.

Арлен се обърна назад и я погледна едновременно подразнено и развеселено.

— Защо пак се чувствам, сякаш сме на по десет лета?

Рена се усмихна.

— Защото аз не съм от тези, които гледат на теб като на Избавител. Те не са виждали физиономията, която направи, когато с Бени си чукнахте зъбите на сеновала.

— Твоята целувка беше по-хубава — призна Арлен.

Тя го стисна по-силно за кръста, но той се размърда с неудобство и продължи:

— Скоро ще излезем от пътя. Напоследък срещаме прекалено много хора. Знам пътека, която ще ни отведе до едно от скривалищата ми за нови оръжия и провизии. Оттам можем да прегазим Анжиерската река и след няколко нощи ще сме в Хралупата.

Рена кимна и преглътна прозявката си. Беше се почувствала заредена с енергия, след като уби крайбрежния демон, но както винаги, тази придобита сила си бе отишла със зората. Задряма на седлото, докато Арлен не я побутна внимателно, за да се събуди.

— Най-добре да слезеш и да си сложиш наметалото — посъветва я той. — Стъмва се, а имаме да повървим още няколко часа, преди да стигнем скривалището ми.

Рена кимна и той спря коня. Намираха се насред слабо залесена гориста местност с високи иглолистни дървета, които бяха достатъчно раздалечени, за да могат да вървят между тях от двете страни на Здрачен танцьор.

Тя слезе от седлото, а сандалите й изхрущяха на горската настилка.

Бръкна в чантата си и извади защитеното наметало.

— Мразя да го нося т’ва нещо.

— Не ми дреме какво мразиш — каза Арлен. — От тази страна на Разделящата демоните са по-нагъсто. Има повече градове и останки и те ги привличат. Короните на дърветата наоколо гъмжат от дървеняци, които като се залюлеят от клон на клон, накрая ти скачат отгоре.

Рена погледна изведнъж нагоре, очаквайки в същия момент към нея да долети демон, но, разбира се, те още не се бяха надигнали. Слънцето едва залязваше.

Докато сенките растяха, Рена наблюдаваше как мъглата бавно извира от стелещите се иглички и шишарки, покриващи земята между дърветата. Тя се увиваше около стъблата на дърветата като пушек от комин.

— Какво правят? — попита тя.

— Някои предпочитат да се материализират горе по дърветата, далече от погледа, за да не видиш, че идват — отвърна Арлен. — Обикновено изчакват да минеш и ти се мятат на гърба.

Рена се сети за каменния демон, който беше убила по подобен начин, загърна се още по-внимателно със защитеното си наметало и зашари с поглед към небето във всички посоки.

— Пред нас има един — каза Арлен. — Гледай внимателно.

Той й остави поводите на Здрачен танцьор и мина няколко крачки напред.

— Няма ли да си свалиш робата? — попита Рена, но Арлен поклати глава.

— Ще ти покажа един номер — каза той. — Даже не ти трябва защитена кожа, ако го направиш както трябва.

Рена кимна и загледа с интерес. Повървяха още малко и тогава, както Защитения беше предвидил, отгоре се чу шумолене и демон с кожа като кора се спусна от дърветата право към гърба на Арлен.

Но Арлен беше подготвен. Извъртя се и наведе глава под едната от падащите мишници на демона, а свободната си ръка сложи около врата на ядрона изотзад и го сграбчи под муцуната. Обърна се с рязко завъртане и остави само силата от падането на демона да му счупи врата.

— Мила светлина — ахна Рена.

— Има няколко начина да го направиш — каза Арлен и бръкна със защитен пръст в окото на демона, за да подсигури смъртта, — но принципът си остава същият. Шарусахк ни учи да използваме силата им срещу тях самите, както правят защитите. Така са оцелели красианците през последните векове, докато са водели алагай’шарак всяка нощ.

— Като са такива майстори в избиването на демони, що ги мразиш толкова много? — попита Рена.

— Не мразя красианците — отвърна Арлен и спря за миг. — Поне не всичките. Но начина им на живот, това, че всички, които не са мъже и воини, трябва да им робуват… Не е редно. Особено като насилват с края на копията си тесанците да приемат същите обичаи.

— Какво са тесанци? — попита Рена.

Арлен я погледна изненадано.

— Ние. Всичките Свободни градове. Мойта цел е да останат свободни.

Избраният бе изминал голямо разстояние, докато ядронският княз изчакваше нощта в Ядрото, но мимикът му действа бързо и не след дълго мисловният демон зърна плячката си да разхожда своя кон насред рехава горичка. Мисловният демон закръжи над него и се загледа в дървесните търтеи, които нападаха човека. Избраният ги убиваше бързо и умело, почти без да забавя крачка.

Черепът на мисловния демон затуптя, мимикът се наклони и се спусна между дърветата, а крилете му се стопиха, докато той придобиваше формата на огромен дървесен демон. Хвана се за дебел клон, преди да паднат съвсем ниско, като с лекота премина от спускане към придвижване напред. Спокойно се прехвърляше от клон на клон, запазвайки мисълта си.

Спряха на възвишение, откъдето виждаха добре как избраният приближава. От женската нямаше и следа, въпреки че мисловният демон не помнеше следите й да са прекъсвали някъде. Подуши въздуха, усети вкуса й. Била е наоколо, и то съвсем скоро, но сега не я усещаше.

Жалко. Тя щеше да му бъде от полза срещу избрания, а умът й беше апетитно празен, но овкусен с бесен гняв. Прекрасно блюдо, което си заслужаваше диренето, след като умът на избрания бъде също така изяден.

— Отпреде има още един дървеняк — въздъхна Защитения, когато едва ли не осмият демон само за този час се спусна към тях.

Беше по-едър от повечето, почти прекалено едър, за да го издържат клоните. Приличаше по-скоро на каменен демон.

— Може ли аз да се пробвам с този? — попита Рена.

Защитения поклати глава. Погледна назад към нея, но му трябваше миг, за да я види. Защитеното наметало все още го замайваше и се изплъзваше лесно от погледа му, ако не се съсредоточеше.

— Трябва да поспиш, когато стигнем скривалището — каза той, — а това няма да стане, ако бъкаш от магия.

— Ами ти? — попита Рена.

— Тази нощ имам да защитавам. Ще спя, като се върнем в Хралупата — каза той, наблюдавайки демона с крайчеца на окото си, за да види къде ще застане в засада.

Но дървесният демон не ги изчака да отминат, а насъбра инерция и се хвърли право към него. Ходът му беше неочакван, но на Защитения все пак му остана достатъчно време да залегне настрани. Той посегна към водещия нокът на демона, за да го извърти и да обърне силата на чудовището срещу самото него.

Явно обаче не бе преценил добре дължината на крайниците на демона, защото по някакъв начин изпусна ноктестия крайник, който го сграбчи за крака под робата и го събори. И двамата паднаха тежко на земята, а ядронът се претърколи настрана и се изправи лице в лице срещу Защитения.

Те се взряха един в друг и Защитения веднага разбра, че в този демон има нещо особено. Ядронът започна да го обикаля търпеливо, изчаквайки удобен момент. Няколко пъти Защитения сведе поглед или се правеше, че се обръща, за да го подкани да атакува, но ядронът не се хвана на въдицата и продължи да го гледа съсредоточено.

— Умник — зачуди се Защитения.

— Искаш ли помощ? — попита Рена и посегна към ножа си.

Защитения се засмя.

— По-скоро Ядрото ще замръзне, отколкото на мен да ми притрябва помощ за един дървесен демон.

Той посегна надолу, за да разгърне робата си.

Ядронът изръмжа и му се нахвърли, преди Арлен да успее да си развърже дрехата, като го повали на земята. Защитения падна по гръб и му вкара по-силен ритник дори от тези на Здрачен танцьор, но ръцете на демона се превърнаха в пипалата на езерен демон и се увиха здраво около него. Забиха се с острата си, назъбена повърхност, докато смукалца залепнаха по робата му и я задържаха намясто, покривайки защитите му. Пастта на демона зейна пред погледа на Защитения и израсна като на крайбрежен демон — достатъчно голяма, за да погълне цялата му глава с раменете.

Защитения рязко наведе глава напред и блъсна долната челюст на демона с ударната защита на темето си. Тя присветна и демонът зави, щом му се строшиха няколко зъба, ала в устата му имаше още стотици и ядронът не отпусна хватката си. При атаката си Защитения бе издишал изведнъж и сега осъзна, че не може да си поеме отново дъх.

С последната глътка въздух в дробовете си Защитения изсвирука пронизително и в същия момент Здрачен танцьор тръсна могъщата си глава, изтръгвайки юздите от ръцете на Рена, и се спусна към битката с рогата напред. Те пронизаха рамото на ядрона с експлозия от сукървица и магия и чудовището запищя от болка, като най-накрая поотпусна захвата си. Защитения се претърколи настрана и задиша трескаво.

Ядронът се измъкна полувтечнен от рогата на Здрачен танцьор и израсна отново, а бронята му се променяше по форма и цвят, докато накрая той се превърна в каменен демон. Замахна с опакото на ръката си към жребеца, без да изпуска Защитения от поглед.

Дори без бронята и дисагите Здрачен танцьор тежеше почти тон, но мощният демон все пак го запрати във въздуха. Животното се удари в едно дърво и Защитения не можа да разбере дали чу пропукване от ствола, или от гръбнака на коня.

— Танцьор! — извика Защитения, разкъса робата си и се хвърли към демона.

Рена изтича да се погрижи за коня.

Ударите на Защитения караха ядрона да се олюлява и той заотстъпва назад под атаката, но раната от рогата на Здрачен танцьор вече бе зараснала, а юмруците и ритниците на Защитения, изглежда, нямаха дълготраен ефект. Кожата около ударените обгорени места започваше да пулсира и те зарастваха мигновено.

Той повали демона на една ръка, но чудовището заби огромните си нокти в земята и го замери с голяма буца кал и мокри листа. Защитения нямаше възможност да я избегне и я пое с цяло тяло. Бързо се изправи на крака и зачетка мръсотията от себе си, но знаеше, че там, където не я махнеше, защитите му ще са отслабени, ако въобще действат.

Ала раните на Защитения не бяха по-сериозни от тези на ядрона и той определено нямаше да позволи на мощния демон да му се изплъзне. Двамата отново започнаха да обикалят и да ръмжат, оголили зъби. Едната ръка на демона се превърна в половин дузина пипала, всяко от които беше по три метра и завършваше с остър рог.

— Нощите да ме вземат, от кой кът на Ядрото си се пръкнал пък ти? — попита Защитения.

Мимикът не отговори, а замахна с новите си крайници.

Защитения залегна настрани, претърколи се и се изправи с отскок, за да влезе в обхвата на демона. В бронята на ядрона тъкмо под мишницата имаше пролука между плочките и Арлен вкара точно там вкоравените си пръсти, изрисувани с пронизващи защити, в опит да достигне някой жизненоважен орган, който да причини трайна повреда.

Ядронът закрещя и се запревива, а кожата му се разтопи около ръката на боеца. Едва тогава, когато влезе в досег с ядрона, докато променяше формата си, Арлен разбра какво правеше чудовището. Дематериализираше се и се формираше отново, точно като него или като който и да било ядрон дори. Този просто приемаше различни форми. Щом осъзна това, в ума на Защитения изскочиха хиляди възможности, прекалено много, за да ги обмисли дори. Той отмахна прозрението, като че ли беше досадна муха, и се съсредоточи върху врага си, замахвайки отново.

В онази част от секундата, когато демонът преминаваше от една форма в друга, Защитения също се дематериализира и се смеси леко с чудовището, за да му попречи да се втвърди отново. Все тъй усещаше ядрона като твърдо тяло, но писъкът на Рена прозвуча, сякаш идваше от километър разстояние. Защитения знаеше, как й изглежда всичко това — как и двамата избледняваха като духове, но нямаше какво друго да направи.

Веднъж вече се беше борил с демон по този начин и беше наясно, че в това състояние силата и защитите бяха безсмислени. Само волята определяше победителя, а Защитения знаеше, че неговата е по-силна от тази на всеки демон.

Захвана се за самите молекули на мимика и им попречи да се съберат и да направят едно цяло, а те последваха волята му като овчици. Той усети внезапния страх у демона и му отвърна с гняв и ярост, и така надделя над волята му, както родител би надделял над непослушно малко дете.

Но щом усети как волята на демона се пречупва, друга воля го досегна, а тя беше хиляди пъти по-силна.

Ядронският княз се държеше за висок клон над битката, но умът му се движеше зад очите на мимика и наставляваше слугата по време на боя.

Ако беше изправен пред някой друг противник, победата щеше да е бърза, защото мисловният демон можеше просто да разчете мислите на врага си и да парира атаки още преди да са направени. Но мислите на човешкия ум бяха защитени и демонът остана сляп за намеренията на боеца. Мимикът все пак щеше да надделее, но тогава човекът стори нещо, което дори мисловният демон не можеше да предвиди.

Дематериализира се.

Ядронският княз никога не бе виждал подобно нещо, не си бе представял дори, че е възможно за същество от повърхността. За миг го прониза страх при мисълта за силата на човека.

Но само за миг, защото в мига, в който човекът пречупи волята на мимика, ядронският княз успя да достигне до съзнанието му. Защитите нямаха сила в междинното състояние. И новоизлюпените князе го знаеха. Избраният бе направил грешката да се открие за нападение.

Мисловният демон замахна, преди човекът да се осъзнае след изненадата си, и тогава най-накрая ядронът опозна своя противник, гмурвайки се в реката на спомените му. Човекът се ужаси от нахлуването, но не можеше да го спре. Безсилният му гняв беше опияняващ.

Ала ето че избраният отново го изненада. По-низше създание би изгубило кураж, но човекът остави спомените си напълно уязвими и хвърли волята си към собственото русло на демона, към самата му същност. Човекът проби защитите на мисловния демон, който не беше подготвен за такава ярост, и те се свързаха само за миг, докато ядронът успя да овладее волята си и да прекъсне връзката.

Веднага щом съзнанието му се освободи, избраният се завърна в твърдата си форма и накара мимика да стори същото.

— Рена! — извика човекът и ето че ядронският княз видя как въздухът стана на вълни, а женската се появи сякаш от нищото и прободе мимика със защитения си нож.

Мисловният демон пренебрегна воя на мимика, за да огледа по-обстойно деформацията на въздуха около женската и дрехата, която се вееше зад нея, докато тя промушваше другия демон. Защитите се бяха оказали силни, щом я бяха скрили дори от погледа на княз.

В момента, в който избраният се материализира, умствените му защити се възвърнаха, обаче той загуби контрол над мимика. Мисловният демон накара слугата си да отблъсне човешкия ум, а после да се нахвърли върху женската, да отскубне наметалото й и да я повали на земята, при което двамата се претърколиха.

Когато избраният се изправи, пред него стояха две женски в бойна поза, като двете бяха идентични по вид и движения. Мисловният демон свърза мислите им, така че мимикът да я копира изцяло, а после отпусна ноктите, които го придържаха към ствола на дървото. Пристъпи напред във въздуха и се понесе към земята нежно като падащ лист.

Защитения премига, като видя две Рени Танър пред себе си, еднакви във всяко едно отношение, чак до избледнелите в различна степен петна от чернострък по кожата им. Погледнаха го с еднакви очи, носеха еднакви изпокъсани дрехи, носеха еднакъв нож. Дори магията, която излъчваха, изглеждаше еднаква.

Той изтича при Здрачен танцьор, принуждавайки се да пренебрегне затрудненото дишане на коня, взе големия си лък и го зареди със стрела. Поколеба се към коя да го насочи.

— Арлен, тя е демонът! — извикаха едновременно двете Рени и се посочиха една друга.

Спогледаха се стъписано и пак се обърнаха към него.

— Арлен Бейлс — казаха те и сложиха ръце на ханша си, както Рена правеше в яда си, — не ми казвай, че не можеш да ме различиш от ядрон!

Защитения погледна и двете и сви рамене извинително. Два чифта идентични кафяви очи го изгледаха свирепо.

Той се намръщи.

— Защо трябваше да играя на цунки оная вечер?

И двете Рени сякаш грейнаха при този въпрос.

— Загуби на убежище — рекоха те едновременно и отново се спогледаха с ужас.

Защитения се съсредоточи и погледна двете едновременно.

— Как загубих?

Рените се поколебаха и го погледнаха.

— Бени те измами — признаха те.

Очите им добиха убийствен плам, двете отново се обърнаха една срещу друга и вдигнаха ножовете.

— Спри! — каза Защитения и вдигна лъка си. — Дай ми минутка.

Двете му хвърлиха по един раздразнен поглед.

— Ядрото да го вземе, Арлен, просто ме остави да убия проклетото нещо и да се свършва вече!

— Не можеш да му се опреш, Рен — каза Защитения и двете жени отново го погледнаха яростно.

— Истинската Рена щеше да се вслуша в думите ми — допълни той.

Жените отметнаха назад глави и се засмяха на думите му, но не понечиха да се нападнат. Защитения кимна.

— Защо не се покажеш? — извика той в нощта. — Знам, че си там! Този променящ се демон няма акъла да се справи сам!

От едната му страна се чу шумолене и изникна демон. Беше дребен и тънък, с грамадна глава и издължена, буцеста горна част на черепа. Очите му бяха огромни и черни, демонът се озъби с единствения си ред остри зъби. Ноктите на изящните му пръсти бяха като лакирания маникюр на анжиерска дама.

— Чудех се аз кога ще се сблъскам с някой от вас, копелета — каза Защитения. Той чукна по голямата защита, татуирана в средата на челото му. — Защитих се специално за този случай.

Демонът накриви глава и го огледа внимателно. Двете Рени се вцепениха до него.

— Умът ти може и да е защитен, но този на женската не е — изрекоха двете едновременно, докато демонът продължаваше да го гледа. — Можем да я убием, когато си пожелаем.

Защитения дръпна стрелата и я пусна веднага, но демонът изписа бързо заклинание във въздуха, магията присветна и стрелата стана на пепел, преди да го уцели. Извади нова стрела към ухото си, но от това сякаш нямаше никаква полза срещу този нов демон. Свали лъка си и отпусна тетивата.

— Какво искаш? — попита той настойчиво.

— Какво иска кончето ти от насекомите, които мачка с опашка? — попитаха двете Рени. — Ти си малко по-труден за смачкване, нищо повече.

Защитения се озъби.

— Ела се пробвай.

Но двете Рени поклатиха глави.

— Когато му дойде времето. Нямаш търтеи, които да те защитят, а аз имам много. Скоро ще отворя черепа ти и ще погълна ума ти, но ще ми направи огромно удоволствие, ако първо те погледам как се пазариш за женската.

— Каза, че нямам нищо, което искаш — каза Защитения.

— Така е — съгласиха се двете Рени. — Но ако се откажеш от нещо, което би искал да остане в тайна, ще изпиташ болка, а тя ще подслади ястието, което ще си направим от ума ти.

Защитения присви очи.

— Откъде научи за нас? — попитаха двете Рени.

Защитения ги погледна, а после пак се обърна към мисловния демон.

— Защо да ти казвам? Не можеш да го измъкнеш от главата ми, а тя не знае.

Двете Рени се усмихнаха.

— Вие, хората, сте слаби, когато става въпрос за женските ви. Предците ви бяха внимателно развъдени, за да притежават този недостатък. Кажи ни или тя ще умре.

Докато говореха, двете жени вдигнаха еднаквите си защитени ножове, приближиха се една към друга и всяка притисна острието си към гърлото на своята съперница.

Защитения вдигна лъка си и се поколеба към коя да го насочи.

— Мога да убия едната. Имам петдесет процента шанс да унищожа двойницата.

Жените свиха рамене.

— Тя е само един търтей. Женската обаче има огромно значение за теб. Наистина ще страдаш, ако умре.

— Огромно значение ли? — попитаха двете Рени и Защитения се обърна изцяло към тях.

В очите им прозираше страх и отчаяние.

— Съжалявам, Рен — рече Защитения. — Не исках да става така. Предупредих те.

И двете Рени кимнаха.

— Знам. Не си виновен ти.

Защитения вдигна лъка към тях.

— Този път няма да мога да те спася, Рен — каза той и преглътна буцата в гърлото си. — Нямаше да мога, дори да знаех коя от двете си ти.

Рена се сдържа да не изхлипа, а той почти усещаше насладата на мисловния демон.

— Затова ще трябва да бъдеш силна и да се спасиш — продължи той. — Щото т’ва чудовище е самото лице на злото и аз няма да му дам да ми се изплъзне.

Мисловният демон замръзна, щом осъзна смисъла на думите му, но закъсня със секунда, тъй като Защитения вече беше захвърлил лъка си и се метна срещу него, изминавайки светкавично разстоянието помежду им. Преди князът да успее да нареди на Рена и на мимика да се избият един друг, изрисуваният юмрук на Защитения фрасна закръглената глава на ядронския княз с магически взрив.

Силата на удара запрати тънкия демон на няколко метра от тях, той се приземи по гръб и изсъска гневно. Черепът му запулсира и въпреки че туптенето на ядрона беше безопасно за Защитения, той усети мощта му.

Мимикът зад него изпищя, но боецът го игнорира и отново се нахвърли върху мисловния демон, като го прикова към земята и започна да го налага с тежки юмруци. Всяка рана зарастваше моментално, но Защитения не се предаде, решил да го държи в несвяст, докато намери начин да го убие. Ако се дематериализираше, Защитения вече беше готов да премери волята си с неговата.

Но мисловният демон се запази цял, може би именно заради страха си от подобно развитие. С всеки удар се замайваше все повече и повече, а възстановяването му се забавяше с частица от секундата. Защитения се извъртя зад демона и му направи задушаваща хватка от шарусахк, а заклинанията за натиск под лакътя му започнаха да се стоплят, докато лумтяха по врата на ядрона, набирайки сила. Всичко щеше да приключи след броени секунди.

Ала тогава в него се блъсна въздушен демон, който прекрати хватката и ги събори встрани един от друг. Защитения се претърколи върху въздушния демон и го удари здраво в гърлото, зашеметявайки го, но дървесен демон се спусна към него от клоните, преди да успее да довърши предишния. Последваха го още няколко.

Мисловният демон усети как връзката му с мимика се разкъсва в момента, в който шокът от удара на избрания избухна в черепа му. Досега не беше изпитвал подобна болка. През десетките хиляди години от излюпването му насам никое създание не бе дръзвало да удари ядронския княз. Беше немислимо.

Демонът падна тежко на земята и веднага изпрати бедствен сигнал. Търтеи от всички посоки щяха да се отзоват. Мимикът му отвърна с рев, но не успя да дойде. Човекът скочи върху мисловния демон и го заудря със защитите си.

Тъй като беше свикнал да се бие чрез мимика си, мисловният демон не бе подготвен за болката и зашеметяването от физическата битка. Човекът не му оставяше никакво време да се възстанови и князът се оказа беззащитен срещу примитивната хватка на избрания. Защитите му се задействаха и засмукаха магията на княза, превръщайки я в болка.

Това можеше и да бъде краят, но накрая се отзова въздушен търтей, блъсна се в избрания и прекрати хватката му. Последваха го и други търтеи, нароили се да защитят ядронския княз. Веднага щом падна на земята, мисловният демон заздрави раните си и засъска, яростен, че са го нападнали. Изпрати нов сигнал с идеята да зарине избрания с търтеи. Усещаше, че наоколо има десетки, които тичаха, за да се включат в схватката, но поради някаква странна причина мимика го нямаше.

Човекът размята дървесните търтеи от пътя си и отново се спусна към ядронския княз, обаче този път той беше готов — изписа защита и от нея изригна въздушна струя към избрания, която го запрати като юмрук в другия край на сечището. Докато се изправи, отново го наобиколиха дървесни търтеи. Мисловният демон им даде заповед и те тръгнаха да кършат клони от дърветата за оръжия, за да преодолеят и без това окаляните забранителни защити по кожата на човека.

Достатъчно ужасно й беше, че някой копира думите и действията й, но Рена изпита истинско отвращение, когато мисловният демон се изправи, за да поеме контрол над гласа й. Тогава тя осъзна, че едва ли не се е криел в нея през цялото време и сякаш пътникът внезапно хващаше юздите на каручката.

Насилието беше потресаващо, по-лошо от всичко, което Харл й бе причинявал някога. По-лошо от външния нужник, по-лошо от връзване за стълб за нощта. Тя усещаше как демонът се рови в мислите й като полевка и отмъква най-скъпите й лични спомени, за да ги използва срещу Арлен.

Тази мисъл я изпълни с гняв и тя усети колко удовлетворен остана мисловният демон от реакцията й. И преди съм те имал — прошепна той в мислите й. — Много пъти.

Рена погледна Арлен и се отчая, щом видя примирението в очите му. Тя си беше представяла, че притежава силата да върви по неговия път. Че е способна на всичко, на което и той. Но сега тази лъжа беше разобличена. Единственото, на което беше способна, бе да застраши живота му.

Тя се сдържа да не изхлипа и се опита да вдигне ножа, за да го вкара в собственото си гърло, но мисловният демон управляваше тялото й, както жонгльор марионетка, и тя не можеше да направи нищо против волята му. Дори Арлен да я разпознаеше и да успееше по някакъв начин да убие мимика, мисловният демон можеше със същата лекота да накара нея да го промуши в сърцето. Тя искаше да го предупреди, но думите й отказваха да дойдат.

Но тогава погледът на Арлен се промени, сякаш бе стигнал до някакво решение, и той се взря в нея с доверие, каквото никой досега не й беше показвал.

— Ще трябва да бъдеш силна и да се спасиш — рече той. — Щото т’ва чудовище е самото лице на злото и аз няма да му дам да ми се изплъзне.

При този поглед страхът й се изпари, а очите й добиха твърдост. Тя кимна и усети внезапното сепване на мисловния демон, осъзнал думите на Арлен в същия миг, в който и тя. Ядронът се опита да реагира, но не беше достатъчно бърз и Арлен му удари такъв юмрук в лицето, че нощта се озари от магията.

Присъствието на демона в ума й се изпари и Рена остана зашеметена и неориентирана. Погледна мимика, който все още заемаше нейната форма, и видя, че и той залита, откъснат от разума си.

Рена стисна ножа на баща си, изръмжа и се хвърли към създанието, забивайки острието си в голия му корем. Обгърна го със свободната си ръка и го притисна към себе си, а в същия момент се задействаха защитите от чернострък по кожата й. Магията разтресе мускулите й и я изпълни със сила, а тя изтласка ножа нагоре и разпори създанието от пъпа до гърлото.

Макар тялото на мимика да изглеждаше досущ като нейното, черната, смрадлива сукървица, която бликна от раната, не приличаше на нищо от земния свят.

Тя го погледна в лицето, същото лице, което беше виждала хиляди пъти по повърхността на водата. Рена едва не заплака заради болката и объркването в собствените си очи, но в следващия момент лицето се озъби като куче, чиито зъби се удължиха, докато то съскаше.

Рена се извъртя, щом мимикът й се нахвърли, и обърна енергията му срещу самия него, както Арлен я бе учил. Хвана гъстата му плитка със свободната си ръка, докато подминаваше, и я дръпна рязко, оголвайки тила му, преди да падне. Този ход даде такава сила на завъртането и засилването й, че ножът й премина с лекота през гърлото му.

И с това битката приключи. Тялото на демона се строполи безжизнено на земята, а Рена се озова със собствената си глава в ръка да гледа забелените си очи и черната сукървица, която капеше от врата. Тя си пое въздух, като че ли за пръв път от часове насам.

Вдигна поглед в очакване да види мъртвия мисловен демон в краката на Арлен, но вместо това видя боеца, заобиколен от дървесни демони с клони в ръцете, и мисловния демон, който отстъпваше назад. Ядроните все още не я бяха забелязали, тъй като се бяха съсредоточили изцяло върху Арлен.

Рена се огледа, пусна главата на земята и грабна защитеното си наметало. Мимикът беше скъсал връзките около яката, но иначе дрехата беше непокътната. Рена прибра ножа в канията си, наметна се с плаща, вдигна качулката и се опита с две ръце да я захване отвътре.

Изправи се внимателно и тръгна към бойното поле с бавни, равномерни крачки, за да не наруши връзката между защитите. Дървесен демон удари Арлен през раменете, докато тя се приближаваше. Той извика, падна на земята и изплю кръв. Другите демони последваха примера на първия и Арлен се затъркаля отчаяно в опит да избегне напора им, но само с частичен успех.

Тя не искаше нищо друго, освен да му се притече на помощ, но в душата си знаеше, че той не би искал от нея да го стори. Мисловният демон отново бе застанал смело, без да се опитва да избяга. Би дала животите и на двама им с Арлен, само и само да можеше да покаже слънцето на принца.

Защитения усети как ребрата му се трошат, щом клонът го повали на земята. Изхрачи в калта гнусна смес от жлъчка и кръв.

Преди да успее да се съвземе, го засегна друг клон. Той се претърколи, за да избегне третия и четвъртия, но не можа да се изправи на крака, а петият го удари право в лицето, като разкъса кожата му и измъкна едното му око, което увисна на нерва си. Звукът от удара отекна в главата му и заглуши всичко останало.

Със здравото си око погледна напред и видя как няколко демона замахват едновременно с клони. За миг реши, че е настъпил сетният му час, но след части от секундата се осъзна и се наруга, че си мисли глупости.

Когато клоните връхлетяха надолу, удариха единствено мъгла. Защитения се шмугна в земята от средата на горичката и се материализира отново с напълно излекувани рани зад един от дървесните демони. Ритна крака на дървесен демон, хвана го за рогата и при падането му използва тежестта му, за да го преобърне и да му счупи врата. Хвърли се срещу следващия демон и вкара палци в очите му. Трети демон замахна с клон към него, но Защитения отново се дематериализира и ядронът уцели единствено ослепелия си събрат. Арлен се съедини пак, заби вкоравените си пръсти в пролука в бронята на нападналия го ядрон и пръсна сърцето му като печен кестен.

Защитения си знаеше, че никое смъртоносно оръжие не би могло да го нарани, стига да го видеше, че се задава, но сега осъзна, че силата му не се изчерпваше дотук. Всичко, което не го убиеше или не му отрежеше крайник, щеше да зарасне на мига. Ядроните наоколо вече не бяха нищо повече от мушици, които да плесне, за да ги разкара от пътя си. Нямаха достатъчно акъл, за да включат дематериализирането в тактиката си, а мисловният демон едва ли би го направил чрез тях, за да не би да срещне волята на Арлен на онова друго ниво.

Защитения изостави другите дървесни демони и тръгна през тях като призрак, добивайки твърда форма единствено там, където пътят към ядронския княз беше чист. Погледна демона и изведнъж усети замайване. Увереността, която го бе изпълвала миг по-рано, се изпари, щом осъзна, че едва сега открива сили, за които демонът е знаел от хиляди години. Чудовището оголи зъбите си и вдигна нокът, за да изпише защита във въздуха.

В този миг обаче от гърдите му изскочи върхът на острие, лумнало от магия. Замайването на Арлен изчезна, щом наметалото на Рена се свлече от гърба й и той я видя, обгърнала врата на демона със свободната си ръка, докато допирните защити по ножа й набираха мощ.

Ядронският княз изпищя от изненада и болка, а Защитения не се поколеба и го нападна със здрави юмруци, за да го задържи извън равновесие. Рена пусна ножа си и замахна с огърлицата от речни камъчета като с камшик, захващайки врата му. Защитите лумнаха, а мисловният демон отвори уста, сякаш за да изкрещи, но от нея не излезе никакъв звук. Вместо това горната част на черепа му запулсира, а тътенът удари Защитения като бурен вятър и го повали на земята.

Рена май не забелязваше ефекта, ала из гората и като че ли на километри наоколо демони започнаха да надават предсмъртни викове. Въздушен демон падна от небето, като отнесе няколко клона по пътя си и се стовари мъртъв върху горската настилка. Нападателните дървесни демони също се свлякоха на земята, умъртвени от телепатичния писък на принца.

И в този миг мисловният демон избяга.

Ядронският княз никога не бе изпитвал страх. Не бе изпитвал болка. Той беше над тези неща, вкусвайки ги косвено чрез умовете на своите търтеи или на своите жертви — деликатеси, на които се бе наслаждавал.

Но в смъртта на мимика му или в острието в гърдите му нямаше нищо косвено. Нито пък в задушаващата връв около врата му или в ударите, които му попречиха да наложи силата си. Князът пищеше и същевременно усещаше как умовете на търтеите наоколо изгарят от болка.

Избраният се разсея за миг, а ядронският княз се възползва от възможността, дематериализира се и избяга в Ядрото. Там щеше да се свърже с друг мимик и да възстанови силите си за следващия цикъл, когато щеше да се завърне с войска от търтеи, невиждана по земната повърхност от хилядолетия.

Рена изпищя, Защитения се завъртя назад и видя, че мисловният демон се разтапя в ръцете й, става на пара и се всмуква надолу по близка пътека към Ядрото.

Арлен го последва инстинктивно.

— Арлен, недей! — извика Рена, но зовът й бе далечен.

Пътеката към Ядрото беше като да газиш река срещу течението в пълен мрак. Той усещаше пътя, зрението не играеше никаква роля при достигането до Ядрото. Просто чувстваше магическия поток, който извираше от центъра на света, и го последва обратно към източника. Защитения бе съсредоточил волята си върху злокобната поквара на ядронския принц пред него и двамата сякаш се състезаваха километри наред, преди Арлен да се приближи достатъчно, за да сграбчи врага си.

Нямаше ръце, с които да го хване, но със силата на ума си накара своята същина да се лепне за демона и като двама мъже, които издишваха дим в един и същи облак, те се смесиха и волите им влязоха в битка.

Защитения бе очаквал тази на демона да е отслабнала, но дори сега тя беше не по-малко силна и двамата задраха по умовете си, ръгайки пръсти във всяка възможна и по-чувствителна пролука. Ядронският княз призова срещу Защитения всичките му провали и му се подигра за съдбата, на която бе обрекъл Рена, или която бе навлякъл на райзънците. Подразни го с образа на Джардир, който насилва горката невинна Лийша.

Всичко това беше почти непоносимо, но в болката си Защитения се разгневи и проби защитите на мисловния демон. В този момент той зърна за миг Ядрото, място, където царуваше вечен мрак, а сиянието на магията го озаряваше по-силно, отколкото слънцето пустинята.

Волята на демона веднага отстъпи, прекратявайки нападението, за да опази собствените си мисли. Защитения усети изгодното положение и засили атаката си. Ядронският княз изпищя в ума му, когато боецът научи за Кошера.

Защитения щеше да го надвие още тогава, ако образът, който се яви в съзнанието му, не беше толкова ужасяващ. Демоните, излизащи на повърхността, за да ловуват, бяха съвсем малка частица от това, което Ядрото можеше да избълва нагоре. Милиони демони. Милиарди. За пръв път, откакто намери древните заклинания, Защитения изгуби надежда в способността на човечеството някога да победи ядроните.

Волята на мисловния демон изрева срещу него и борбата премина на едно по-елементарно ниво — простото желание да оцелеят. Но тук Защитения имаше предимство, защото не се страхуваше от смъртта и не поглеждаше през рамо, докато тя се приближаваше към тях.

Демонът го стори обаче и в същия миг волята му се пречупи, а Защитения пое магията му в собствената си същина и захвърли овъглените му останки от пътеката към Ядрото, където се разпиляха за вечни времена.

Останал сам на пътя, Арлен най-накрая чу истинския зов на Ядрото и той беше прекрасен. В него имаше сила. Сила, която не беше зла сама по себе си. Като огъня тя беше отвъд доброто и злото. Беше просто сила и го викаше, както зърното зове гладното бебе. Той посегна към нея, готов да я вкуси.

Ала тогава до него стигна друг зов:

— Арлен!

Гласът беше далечен кънтеж, който отекна надолу по пътеката.

— Арлен Бейлс, веднага се връщай при мен!

Арлен Бейлс. Име, което не бе използвал от години. Арлен Бейлс бе умрял в Красианската пустиня. Гласът викаше призрак. Защитения се обърна отново към Ядрото, готов да го прегърне.

— Не смей да ме изоставяш отново, Арлен Бейлс!

Рена. Два пъти вече я оставяше в ужасна беда, но третият щеше да й нанесе най-дълбоката рана и щеше да я прокълне със същия този живот, от който той се опитваше да избяга, въпреки че тя бе вложила толкова усилия да го спаси.

Какво би му предложила прегръдката на Ядрото, което нямаше да открие в нейната?

Гласът на Рена беше прегракнал от крещене, когато мъглата се процеди обратно от почвата и започна да заема формата на Арлен. Тя се засмя през сълзи и едва не се задави. Сякаш само преди миг бе приела, че е изядрен, а сега изведнъж всички демони в околността бяха мъртви и насред зловещо тихата нощ тя и Арлен се вгледаха един в друг. Магията, която мисловният демон й бе предал, беше силна и Рена усещаше сетивата си по-живи от всякога. Всъщност пращеше от енергия, а сърцето й биеше като джембето на жонгльор. Арлен сияеше толкова силно, че я заболяха очите, докато го гледаше.

— Танцьор — изпъшка изведнъж Арлен и разпръсна мълчанието.

Той изтича до коня си.

— Счупил е мно’о кости — каза тъжно Рена. — Повече няма да тича, дори да оцелее. Баща ми би рекъл да го убием.

— Да върви по ядроните всичко, което баща ти би направил! — изръмжа Арлен.

Рена усети болката му като шамар в лицето и в този миг разбра колко много обичаше той коня си. Тя знаеше какво е животно да бъде единственият ти приятел на света. Тя се надяваше той да я заобича поне наполовина колкото коня си.

— Раните са спрели да кървят — отбеляза тя. — Тря’а да е отнел няк’ва магия от онзи променящ се демон, преди да са го ударили.

— Мимик — каза Арлен. — Наричат се мимици.

— Отде знаеш? — попита Рена.

— Научих доста, като докоснах ума на ядронския княз — отвърна Арлен.

Пресегна се и хвана един от счупените крака на жребеца, след което изправи костите. Задържа ги на място с едната си мощна ръка, а с другата изписа защита във въздуха.

Изпъшка от болка, но защитата лумна и костите се съединиха пред очите й. Арлен се погрижи за раните на коня една по една, но докато дишането на Здрачен танцьор се успокояваше, на Арлен му ставаше все по-трудно да си поема дъх. Магията му, която само преди миг светеше ярко, сега бързо заглъхваше. Вече беше по-слаба, отколкото Рена я бе виждала някога.

Тя докосна рамото му и усети остра болка, щом част от нейната магия се преля у него. Той вдиша изведнъж и я погледна.

— Достатъчно — прошепна му тя и той кимна.

Защитения погледна Рена и изпита дълбока вина.

— Извинявай, Рен — рече той.

Рена го погледна любопитно.

— За какво?

— Като малък ти обърнах гръб и те оставих на Харл, за да ходя да гоня демоните — каза той. — А тази нощ го направих отново.

Но Рена поклати глава.

— Почувствах оня демон в главата си. Усетих го как се плъзва в мен, по-гадно, отколкото баща ми някога би могъл. Беше същинско зло, право от Ядрото. Смъртта на този демон струва повече от хиляда Рени Танър.

Защитения се пресегна и докосна бузата й, но погледът му бе неразгадаем.

— И аз така си мислех — каза той, — но вече не съм толкова сигурен.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

2

Пролог. Мисловни демони. 333 СЗ, Зима

Първа глава. Крепостта Райзън. 333 СЗ, Зима

Втора глава. Абан. 305–308 СЗ

Трета глава. Чин. 333 СЗ

Четвърта глава. Да свалиш бидото. 308 СЗ

Пета глава. Дживах ка. 313–316 СЗ

Шеста глава. Фалшив пророк. 333 СЗ, Зима

Седма глава. Зеленоземец. 326 СЗ

Осма глава. Пар’чин. 326–328 СЗ

Девета глава. Шар’Дама Ка. 329 СЗ

Десета глава. Кха’шарум. 331 СЗ

Единайсета глава. Анокх Слънце. 332 СЗ

Дванайсета глава. Вещици. 333 СЗ, Зима

Тринайсета глава. Рена. 333 СЗ, Пролет

Четиринайсета глава. Към външния нужник. 333 СЗ, Пролет

Петнайсета глава. Историята на Марик. 333 СЗ, Зима

Шестнайсета глава. Една чаша и една чиния. 333 СЗ, Пролет

Седемнайсета глава. Не изоставай в танца. 333 СЗ, Пролет

Осемнайсета глава. Майстор Чолс. 333 СЗ, Пролет

Деветнайсета глава. Ножът. 333 СЗ, Лято

Двайсета глава. Радък Закона. 333 СЗ, Лято

Двайсет и първа глава. Градски съвет. 333 СЗ, Лято

Двайсет и втора глава. Пътищата, по които не пое. 333 СЗ, Пролет

Двайсет и трета глава. Дворецът на Юкор. 333 СЗ, Пролет

Двайсет и четвърта глава. Братя в нощта. 333 СЗ, Пролет

Двайсет и пета глава. На всяка цена. 333 СЗ, Пролет

Двайсет и шеста глава. Завръщане в Потока на Тибит. 333 СЗ, Лято

Двайсет и седма глава. Да избягаш нанякъде. 333 СЗ, Лято

Двайсет и осма глава. Дворецът с огледалата. 333 СЗ, Лято

Двайсет и девета глава. Щипка чернолист. 333 СЗ, Лято

Трийсета глава. Дивото. 333 СЗ, Лято

Трийсет и първа глава. Прекрасна битка. 333 СЗ, Лято

Трийсет и втора глава. Демонски избор. 333 СЗ

Трийсет и трета глава. Спазено обещание. 333 СЗ, Лято

Заслуги