ХАРУКИ МУРАКАМИ

1Q84

Превод от японски: Венцислав Венков, 2012

chitanka.info

КНИГА ПЪРВА

Този свят е като цирк,

изпълнен е с илюзии.

Но се превръща в истински,

щом вярваш в мене ти.

Из „Най-обикновена хартиена луна“

(It’s Only a Paper Moon)

на Е. Й. Харбърг и Харолд Алън

ПЪРВА ГЛАВА

(АОМАМЕ): НЕ СЕ ПОДЛЪГВАЙТЕ ПО ВЪНШНИТЕ ПРИЗНАЦИ

Радиото в таксито беше настроено на УКВ станция с класическа музика. Надали точно „Симфониетата“ на Яначек[1] е идеалната музика за слушане в попаднало в задръстване такси. Така както застаналият на носа на лодката си печен рибар разчита зловещото сливане на две течения, и таксиджията — мъж на средна възраст — май също не обръщаше внимание на предаването, а стиснал здраво устни, гледаше право напред в проточилата се по естакадата безкрайна върволица коли. Аомаме се намести на широката задна седалка, притвори очи и се заслуша в музиката.

Колцина са способни да разпознаят Яначековата „Симфониета“ от първите й няколко такта? Отговорът вероятно е някъде между „много малко“ и „почти никой“. Неизвестно защо, Аомаме бе сред малцината, които могат.

Яначек създал малката симфония през 1926 г. Първоначално творбата била замислена като фанфарно въведение към гимнастически фестивал. Аомаме се помъчи да си представи какво е било в Чехословакия през 1926 г.: Първата световна война е свършила, страната се е освободила от дълголетното управление на Хабсбургите. Народът отбелязва настъпилата в Централна Европа мирна пауза с пиене на пилзенско пиво по кафенетата и производството на превъзходно леко стрелково оръжие. Две години по-рано неизвестният никому Франц Кафка е приключил земния си път. Малко по-късно изневиделица ще се появи Хитлер и за по-малко от миг ще погълне тази красива малка страна, но по онова време още никой не знае какви трудности предстоят. Това е може би най-важното твърдение в историята на историята: „По онова време още никой не знае какво предстои“. Заслушана в музиката на Яначек, Аомаме си представяше волните ветрове по равнините на Бохемия и разсъждаваше върху превратностите на историята.

През 1926 г. умира и японският император Йошихито и от Тайшо епохата се преименува на Шова[2]. И за Япония това е началото на една ужасна, тъмна епоха. Кратката интерлюдия от модернизъм и демокрация свършва и отстъпва място на фашизма.

Аомаме обожаваше историята не по-малко, отколкото обожаваше спорта. Рядко отваряше романи, но историческо четиво можеше да я държи в своя плен по цели часове. Най-много харесваше в историята това, че всички факти бяха обвързани с конкретни дати и места. Не й беше никак трудно да помни разните дати в историята. Не че си поставяше за цел да ги наизусти; но схванеше ли веднъж връзката на дадено събитие с времето, през което се е случило, както и с предхождащите и последвалите го събития, датата изплуваше автоматично в паметта й. Както в прогимназията, така и в гимназията винаги бе изкарвала отлични оценки на изпитите по история. И много се учудваше, когато чуеше някой да казва, че не му се удава да помни разните дати. Как може нещо толкова просто да затрудни някого?

Аомаме беше истинското й име. Дядо й по бащина линия бе от някакво планинско градче или селце в префектура[3] Фукушима, където живеели неколцина със същото име, а то се изписваше с йероглифите, които означаваха и „зелен грах“, и се произнасяше със същите четири срички „А-о-ма-ме“. Никога не бе стъпвала там. Когато се родила, баща й бил вече скъсал връзките си със семейството, майка й — с нейното, така че никога не бе виждала своите баби и дядовци. Не пътуваше често, но в редките случаи, когато отсядаше в непознат голям или малък град, задължително отваряше телефонния указател в хотела да види колко души с името Аомаме живеят в района. До този момент не бе открила нито един и след всеки неуспешен опит се чувстваше като самотен корабокрушенец насред океана.

Винаги се притесняваше, когато трябваше да си казва името. Понеже в мига, в който то се отронеше от устните й, другият й хвърляше недоумяващ или объркан поглед:

— Госпожица Аомаме?

— Да. Точно като „зелен грах“.

Работодателите й я бяха накарали да си отпечата визитки, от което нещата станаха още по-зле. Хората се стягаха при вида на картичката й, сякаш им връчваше неприятна новина. Когато си казваше името по телефона, често дочуваше потиснат смях. Щом споменеха името й в приемната на някой лекар или обществена служба, всички вдигаха глава да видят как изглежда някой, чието име е „зелен грах“.

Имаше хора, които объркваха наименованието на растението и й викаха „Едамаме“ или „Сорамаме“, което я принуждаваше да ги поправя тактично: „Не, не съм нито соя, нито бакла, макар че почти познахте. Грах съм — Аомаме.“ Колко пъти през тридесетгодишния си живот бе слушала едни и същи забележки, едни и същи изтъркани шеги с името й. Животът ми щеше да е съвсем друг, ако не се бях родила с това си име. Ако имах най-обикновено име като Сато, Танака или Сузуки, сигурно щях да живея по-спокойно и да прощавам по-лесно на хората. Може би.

Аомаме слушаше музиката със затворени очи и оставяше прекрасния унисон на духовата секция да попие в мозъка й. И точно в този момент й мина през ум, че качеството на звука е прекалено добро за обикновено радио в такси. Понеже, макар и тих, звукът се отличаваше с истинска дълбочина и ясни обертонове. Отвори очи и се приведе напред да разгледа монтирания в таблото стерео дек. Устройството притежаваше горд черен блясък. Не успя да разчете марката, но явно имаше висококачествени параметри и сума ти копчета и клавиши; зелените цифри с честотата на станцията се различаваха отчетливо на фона на черното екранче. Нещо съвсем необичайно за най-обикновено улично такси.

Огледа и вътрешността на автомобила. Обсебилите я мисли не й бяха дали възможност да забележи, че и самото такси никак не е обичайно. Качеството на тапицерията си личеше, а и седалката бе изключително удобна. Но най-вече бе тихо. Изглежда, колата бе обезшумена с допълнителна звукоизолация, до съвършенството на звукозаписно студио. Вероятно шофьорът бе и собственик на таксито. Много такива собственици водачи не жалеха средства за поддръжката на автомобила си. Без да движи глава, Аомаме затърси с очи табелката с името на таксиджията, но не го откри. От друга страна, нямаше и вид на незаконно такси без разрешително. Оборудвано бе със стандартен таксиметров апарат, който цъкаше по нормалната тарифа. 2150 йени дотук. Все пак странно, че никъде не виждаше табелката с името на водача.

— Прекрасна кола — проговори Аомаме на шофьорския гръб. — Страшно тиха. Каква марка е?

— Лимузина тойота краун роял — произнесе отчетливо водачът.

— Музиката звучи чудесно.

— Много тиха кола е. Затова я и избрах. Тойота са една от водещите фирми в света по отношение на шумоизолацията.

Аомаме кимна и пак се облегна назад. Притесняваше я нещо в изказа на шофьора — сякаш не доизказваше нещо важно. Да вземем за пример (един от многото) мисълта му за безупречната шумоизолация; човек можеше да си помисли, че тойотите имат и някакви други характеристики, които обаче съвсем не са безупречни. На всичко отгоре в края на всяко свое изречение онзи оставяше някаква дребна, но значеща нещо бучица тишина. И бучицата увисваше в ограниченото пространство в колата като въображаемо миниатюрно облаче, което създаваше у Аомаме едно особено чувство за нестабилност.

— Наистина е много тиха кола — обяви Аомаме в желанието си да прокуди облачето. — А и стерео декът е много внушителен.

— Именно въз основа на качеството му взех решението си да го закупя — каза шофьорът с тона на щабен офицер от запаса, описващ някогашен свой военен успех. — След като прекарвам толкова часове тук, поне саундът да е максимално добър. А и…

Аомаме зачака да чуе онова, което щеше да последва, но не последва нищо. Отново затвори очи и се съсредоточи върху музиката. Нямаше никаква представа що за личност е бил този Яначек, но бе съвсем сигурна, че никога не си е представял как някой ще слуша творбата му в обезшумена лимузина тойота краун роял насред задръстване по градската високоскоростна магистрала в Токио през 1984 г.

И все пак, чудеше се Аомаме, как така разпознах мигновено „Симфониетата“ на Яначек? И откъде знам, че е създадена през 1926 година? Не беше почитателка на класическата музика, нямаше и никакви лични спомени, свързани с Яначек, но щом чу първите тактове, всичките й знания за творбата й се явиха като по рефлекс, като ято птици, влетели през отворения прозорец. Музиката й създаде странно, болезнено усещане. Не ставаше дума за болка или неприятно чувство, а за усещане, че сякаш й изтръгват физически всички елементи от тялото. Аомаме не можеше да си обясни, какво става. Нима това необяснимо чувство идва от самата „Симфониета“?

— Яначек — каза полусъзнателно Аомаме, като че искаше да си върне думата в мига, в който бе излетяла от устните й.

— Казахте ли нещо, госпожо?

— Яначек. Авторът на музиката.

— Не съм го чувал.

— Чешки композитор.

— Бре-бре! — рече водачът, очевидно впечатлен.

— Това такси ваше ли е? — попита Аомаме с надеждата да смени темата.

— Да — отвърна шофьорът. И след кратка пауза добави: — Изцяло мое. Второто ми е.

— Страшно удобни седалки.

— Благодаря, госпожо. — И като извърна леко глава към нея, попита: — Бързате ли, между другото?

— Имам среща в Шибуя. Затова ви помолих да минете по високоскоростната магистрала.

— В колко ви е срещата?

— В 4:30 — отвърна Аомаме.

— Ами то стана 3:45. Няма начин да успеем.

— Толкова ли е сериозно задръстването?

— Напред май има някаква сериозна катастрофа. Това, днешното, не е обичайно задръстване. От доста време не сме помръднали изобщо.

Стана й любопитно, че шофьорът не слушаше бюлетините за пътната обстановка по радиото. Движението по високоскоростната магистрала се бе затапило. Редно бе да се включи на вълната на специалната таксиметрова радиостанция, за да чуе последните новини.

— Вие и без информация по радиото ли познавате кога е катастрофа? — попита Аомаме.

— На тия по радиото не им вярвам — отговори с глух глас шофьорът. — Половината време лъжат. Пътната корпорация пуска само онези данни, които й отърват. За да знае точно какво става в момента, човек трябва да разчита на собственото си зрение и преценка.

— И вашата преценка ви подсказва, че тепърва ще висим тук?

— Още куп време — кимна шофьорът. — Гаранция давам. Затапи ли се веднъж така, високоскоростната магистрала става истински ад. Много ли ви е важна срещата?

Аомаме се позамисли, преди да отговори:

— Много. Ще ме чака един клиент.

— Жалко. Май няма начин да стигнем навреме.

Водачът развъртя глава, като да се отърси от схващане в раменете. Бръчките по тила му се размърдаха като някакво праисторическо същество. Докато наблюдаваше полусъзнателно движението му, Аомаме изведнъж се сети за острия предмет на дъното на окачената през рамото й чанта. И дланите й се поизпотиха.

— Какво бихте ме посъветвали да направя? — попита.

— Тук, на естакадата, нищо не можете да направите… поне докато не стигнем до следващия изход. Ако бяхме долу, на улично ниво, щях да ви предложа да слезете от таксито и да вземете метрото.

— Кой е следващият изход?

— Икеджири. Но се съмнявам, че ще стигнем там преди залез-слънце.

Залез-слънце ли? Аомаме се опита да си се представи залостена в това такси до мрак. Още свиреха Яначек. На преден план изпъкнаха приглушени струнни инструменти, сякаш за да утешат нарасналото й безпокойство. Предишното болезнено чувство почти бе изчезнало. На какво ли можеше да се дължи?

Аомаме се бе качила близо до Кинута и каза на шофьора да хване високоскоростната естакада от Йога. В началото трафикът се движеше гладко, но точно пред Сангенджая спряха и оттогава почти не бяха мръднали. Движението по напускащото града платно беше нормално. Трагично задръстено бе само платното, водещо към центъра на Токио. Да се задръсти това платно на високоскоростна магистрала номер 3 в три следобед не бе нормално и тъкмо затова Аомаме бе казала на шофьора да мине оттам.

— На високоскоростната магистрала апаратът не отчита престой — каза водачът по посока на огледалото за обратно виждане. — Така че не се притеснявайте за сметката. Но пък сигурно ви е важно да стигнете навреме за срещата си, а?

— Да, разбира се. Но не мога нищо да направя, нали?

Хвърли й кратък поглед в огледалото. Мъжът носеше бледи слънчеви очила. И при ъгъла, под който падаше светлината, Аомаме не успя да разчете изражението му.

— Абе, колкото до начин — все ще се намери. Оттук можете да хванете метрото до Шибуя, но ще се наложи да предприемете нещо… крайно.

— В какъв смисъл крайно?

— Нещо, което не бих ви посъветвал открито да предприемате.

Аомаме нищо не каза. Но с присвити очи зачака да чуе по-нататък.

— Погледнете напред. Виждате ли аварийната отбивка току пред нас? — посочи с пръст. — Ей там, до рекламата на бензиностанциите „Есо“.

Аомаме впери поглед през предното стъкло, докато в един момент взе да различава вляво[4] от двете пътни ленти разширение за отбиване на аварирали коли. Естакадата нямаше банкет, но в замяна на това имаше през известни интервали такива аварийни разширения, откъдето човек можеше да се обади от жълтите аварийни телефони в управлението на „Метрополитън Експресуей Пъблик Корпорейшън“. Въпросната отбивка в момента бе свободна. Върху една от сградите оттатък насрещното платно бе монтиран голям билборд с реклама на „Есо“, изобразяваща усмихнат тигър с ръкохватка на бензинова помпа в лапата си.

— Да ви кажа под секрет, от отбивката има стълба до нивото на улицата долу. За евакуиране на хора при пожар или земетресение. Ползват я най-вече работниците по поддръжката. Ако слезете долу, ще се озовете непосредствено до станция на метрото по линията Токю. А оттам до Шибуя се стига за нула време.

— Не знаех, че високоскоростните градски магистрали имат аварийни стълби — каза Аомаме.

— Малцина ги знаят.

— Няма ли обаче да загазя, ако ме хванат да ползвам такава стълба, без да има истинска авария?

Водачът се замисли за секунда, после каза:

— Съмнявам се. Не знам целия правилник на корпорацията, но пък и вие никому няма да пречите. Най-вероятно ще се направят, че не са ви видели, не мислите ли? А и надали хората им наблюдават всеки изход. „Метрополитън Експресуей Пъблик Корпорейшън“ е прочута с огромния си персонал, но са малко онези, който действително работят нещо.

— Що за стълба е това?

— Хм. Нещо като противопожарна стълба. Като ония, дето ги има от задната страна на много сгради. Не е никак опасна, бих казал. Висока е колкото три етажа, да речем, и просто слизате по нея. На входа й има преграда, но не е кой знае колко висока. Човек лесно ще я прескочи, стига да иска.

— Вие слизали ли сте някога по такава стълба?

Вместо отговор водачът пусна лека усмивка по посока на огледалото за обратно виждане — усмивка, която можеше всякак да се изтълкува.

— Вие решавайте — рече, докато тактуваше леко по волана. — Ако искате, седете си тук, почивайте си и слушайте музиката. Нямам нищо против. Така или иначе, трябва да се примирим с факта, че скоро доникъде няма да стигнем. Просто исках да ви подскажа, че щом имате спешна работа, можете да предприемете аварийни мерки.

Аомаме се смръщи и погледна часовника си. После вдигна глава и огледа съседните коли. Вдясно от тях стоеше силно напрашен черен джип мицубиши паджеро. На предната седалка за пътници седеше скучаеш младеж и пушеше цигара на отворен прозорец. Беше дългокос, със солиден тен на лицето и носеше тъмночервено яке. Багажникът му бе пълен със стари сърфове. Пред него чакаше сив сааб 900 с плътно затворени тъмни стъкла, та не можеше да се види кой е вътре. Толкова старателно бе лъснат, че човек сигурно можеше да се огледа в него.

Пред тях беше червено сузуки алто с номера от район Нерима и подбита броня. Млада майка стискаше волана. На седалката до нея детенце шавъркаше напред-назад, за да прогони скуката. Майката се караше с досада на детето да мирува. Аомаме виждаше как мърдат устните й. През изминалите десет минути сценката си беше една и съща. За същото време колата надали беше напреднала с повече от десет метра.

Аомаме мислеше усилено как да подреди по важност проблемите си. И почти мигновено стигна до извод. Неочаквано това съвпадна с началото на заключителната част на Яначековата „Симфониета“.

Измъкна наполовина от чантичката си малките тъмни очила рейбан и извади от портмонето си три банкноти по хиляда йени. Подаде ги на шофьора с думите:

— Тук ще сляза. Не бива да закъснея за тази среща.

Шофьорът кимна и пое сумата.

— Касова бележка ще желаете ли?

— Няма нужда. И задръжте рестото.

— Благодаря. А вие внимавайте. Доста ветровито е навън. Гледайте да не се подхлъзнете.

— Ще внимавам.

— И не забравяйте, моля ви — каза водачът по посока на огледаното, — че нещата не са такива, каквито изглеждат.

Нещата не са такива, каквито изглеждат, повтори си наум Аомаме.

— Какво имате предвид? — попита със сключени вежди.

Шофьорът подбираше внимателно думите:

— Това, че се каните да извършите нещо необичайно. Прав ли съм? Не са много онези, които слизат по аварийните стълби на градската високоскоростна магистрала посред бял ден, а още по-малко пък са жени.

— Май сте прав.

— Прав съм. А след като постъпите по такъв начин, възгледът ви върху ежедневието може и леко да се промени. Нещата може да започнат да ви изглеждат малко по-различни в сравнение с миналото. И аз лично съм имал подобно изживяване. Но не се подлъгвайте по външните признаци. Реалността винаги е само една.

Аомаме се замисли върху думите му, а в това време „Симфониетата“ на Яначек свърши и публиката избухна в аплодисменти. Явно записът бе правен на живо. Ръкоплясканията бяха продължителни и ентусиазирани. От време на време някой се провикваше „Браво!“. Представи си как засменият диригент се кланя многократно пред застаналата на крака публика. След това ще вдигне глава, ще вдигне ръце, ще се ръкува с концертмайстора, ще се обърне с гръб към публиката, пак ще вдигне ръце в знак на благодарност към оркестрантите, ще се извърне отново напред и ще стори нов дълбок поклон. Докато слушаше записа на продължителните аплодисменти, те взеха да й звучат все по-малко като такива и да й приличат все повече на безкрайна марсианска пясъчна буря.

— Както казах, реалността винаги е само една — повтори бавно шофьорът, сякаш подчертаваше важен пасаж в книга.

— Така е — каза Аомаме.

Прав беше човекът. Една вещ може в определен момент да се намира само, на едно-единствено място. Това го е доказал Айнщайн. Реалността е изключително разумна и изключително самотна.

— Звукът е великолепен — посочи стерео дека Аомаме.

Водачът кимна:

— Как казахте, че му е името на този композитор?

— Яначек.

— Яначек — повтори шофьорът, сякаш се мъчеше да запамети важна парола. После дръпна ръчката, с която отваряше вратата на пътника[5].

— И умната! — рече. — Дано стигнете навреме за срещата си.

Аомаме слезе от таксито, стиснала здраво дръжката на голямата си кожена чанта. Аплодисментите продължаваха. Запъти се внимателно по левия ръб на естакадата към аварийната отбивка на десетина метра пред нея. Усещаше през високите си токчета вибрациите — по-скоро вълнообразните движения — на пътната повърхност от всеки профучал по отсрещното платно голям камион, та имаше чувството, че върви по палубата на самолетоносач в бурно море.

Момиченцето от предната седалка на червеното сузуки алто подаде главица през прозореца и зяпна ококорено към минаващата покрай него Аомаме. После се обърна и попита:

— Мамо, какво прави тази жена? Къде отива? И аз искам да сляза и да вървя пеш. Моля ти се ма, мамо! Моля ти сееее!

Майката не отвърна на детските вопли, само поклати глава и хвърли укоризнен поглед на Аомаме. Други реакции на постъпката си освен воплите на детето и погледа на майка му Аомаме не забеляза. Останалите шофьори продължаваха да пушат зад воланите и да гледат с безразличие как тя упорито се провира между колите и парапета на естакадата. Свиваха вежди и примижаваха, сякаш гледат някакъв прекалено бляскав предмет, но поне временно бяха престанали да имат мнение. Да се придвижва човек пеша по „Метрополитън Експресуей“ в никакъв случай не беше обичайно явление, независимо дали трафикът се движеше, или бе замрял, така че им трябваше известно време да възприемат видяното като действително събитие — още повече че пешеходецът в конкретния случай бе млада жена на високи токчета с минипола.

Аомаме прибра брадичка, закова поглед пред себе си и се постара да поддържа равномерен ход с изправен гръбнак. Червеникавокафявите обувки на „Шарл Журдан“[6] тракаха по пътя, а полите на палтото й се вееха на вятъра. Април бе дошъл, но въздухът бе все още мразовит и намекваше за приближаването на лошо време. Аомаме носеше бежово манто върху зеленото си костюмче от лека вълна на „Джунко Шимада“[7]. От рамото й висеше черна кожена чанта, а стигащата до раменете й коса бе безупречно подстригана и оформена. Не носеше никакви бижута. По високото й метър и шестдесет и осем тяло нямаше грам излишна тлъстинка. Всеки мускул в тялото й бе добре трениран, макар този факт да се прикриваше от мантото.

Едно внимателно фронтално проучване на лицето й би разкрило, че двете й уши се различаваха значително по размер и форма: лявото бе много по-голямо и деформирано. Това обаче никому не правеше впечатление, тъй като косата й почти винаги закриваше ушите й. Устните й оформяха плътна права линия, която подсказваше, че не е лесно да я заговори човек. Същото впечатление се допълваше от тясното носле, доста изпъкналите скули, широкото чело и дългите прави вежди. Всичките те обаче бяха подредени върху една приятна овална повърхност, та при цялото разнообразие от хорски вкусове малцина не биха се съгласили, че е красавица. Единственият проблем с лицето й беше изключителната му безизразност. Плътно стиснатите й устни се оформяха в усмивка единствено при крайна необходимост. Очите й притежаваха хладнокръвната бдителност на палубен боцман. Благодарение на тези й черти никой никога не оставаше с трайни впечатления от лицето й. Привличаше внимание не толкова заради чертите на лицето си, колкото заради непринудеността, с която изражението й се променяше. В този смисъл Аомаме приличаше на насекомо, овладяло биологичната мимикрия. Онова, което най-силно желаеше, бе да се слива с фона си чрез промени в своя цвят и форма, да остава незабележима и трудно запомняща се. Тъкмо по този начин се бе защитавала още от детството си.

Щом обаче нещо я накараше да се намръщи или да направи гримаса, чертите й преживяваха драматична промяна. Лицевите й мускули се стягаха и опъваха кожата й в няколко посоки едновременно, като по този начин подчертаваха липсата на симетрия в цялостната структура на лицето й. По кожата й се образуваха дълбоки бръчки, очите й внезапно хлътваха, носът и устата й рязко се изкривяваха, челюстта й се изместваше настрани и устните й оголваха големите й бели зъби. И тя мигновено се превръщаше в съвсем друг човек, сякаш се скъсваше някакъв шнур и обичайната маска падаше от лицето й. Шокиращата промяна ужасяваше всеки, който я видеше, така че тя се стараеше да не се мръщи в присъствието на непознати. Разкривяваше физиономията си само когато бе сама или искаше да заплаши мъж, който не й се нравеше.

Като стигна до отбивката, Аомаме спря и се огледа. Само миг й бе нужен, за да открие аварийната стълба. И както беше предсказал шофьорът, през входа й минаваше метална преграда. Беше докъм височината на кръста и бе заключена. Прекрачването й по минипола можеше да се окаже известен проблем, но само при условие, че се притесняваше от чужди погледи. Без всякакво колебание събу обувките с високите токчета и ги пъхна в чантата. Ходенето боса щеше вероятно да й съсипе чорапите, но нямаше да е проблем да си купи друг чифт.

Хората я гледаха онемели, докато си сваляше обувките и мантото. През отворения прозорец на спрялата до самата отбивка черна тойота селика дънеше „Били Джийн“, та на фона на високите вокали на Майкъл Джексън имаше чувството, че изпълнява стриптийз. Голяма работа! Да гледат колкото си искат. Сигурно им е писнало да скучаят в това продължително задръстване. Съжалявам, уважаеми зрители, но днес друго няма да събличам.

Аомаме провеси чантата през гърдите си, за да не падне. Недалече от нея следобедното слънце се отразяваше заслепяващо в предното стъкло на чисто новата черна лимузина тойота краун роял, с която бе стигнала дотук. Лицето на шофьора не се виждаше, но бе сигурна, че я наблюдава.

Не се подлъгвайте по външните признаци. Реалността винаги е само една.

Аомаме пое продължителен, дълбок дъх и бавно го изпусна. После под трелите на „Били Джийн“ преметна крак през металната преграда. Миниполата й се качи до хълбоците. Майната й! Да гледат колкото си искат. Това, че ще видят какво имам под полата, не значи, че ще ме видят що за човек съм. А пък и краката бяха онази част от тялото й, с която Аомаме най-много се гордееше.

Веднъж стъпила от другата страна на преградата, Аомаме придърпа поличката надолу, отупа прахта от ръцете си, облече мантото, пак провеси чантата през гърдите си и слънчевите очила върху лицето си. Пред нея бе аварийната стълба — метална стълба, боядисана в сиво. Проста, практична, функционална. Непредвидена за жени в миниполи и само по чорапи върху босите си нозе. Нито пък Джунко Шимада бе създала костюмчето на Аомаме за слизане по аварийно стълбище от токийската високоскоростна градска магистрала номер 3. По водещото извън града платно профуча поредният камион и раздруса стълбата. Вятърът свиреше през процепите в металната конструкция на стълбата. Но така или иначе, стълбата бе пред нея. А от нея се очакваше единствено да слезе по стълбата до улицата.

Аомаме се извърна и хвърли последен поглед на двойната редица чакащи върху естакадата автомобили. Сканира ги от ляво на дясно, после от дясно на ляво, като оратор от трибуната, приключил словото си и оглеждащ публиката за въпроси. Нищо не бе помръднало. Попаднали в капана на естакадата, без нищо, което да ги развлича, хората следяха всяко нейно движение и се чудеха какво ли ще предприеме по-нататък жената от другата страна на преградата. Аомаме прибра леко брадичката, прехапа долната устна и прецени публиката си през тъмнозелените стъкла на слънчевите си очила.

И най-малкото понятие си нямате от това коя съм аз, къде отивам и какво смятам да правя, каза Аомаме на зрителите си, без да помръдне устни. Вие сте пленници на магистралата. Не можете да мръднете нито напред, нито назад. Но аз, за разлика от вас, си имам работа. Имам си цел. Така че, ако нямате нищо против, аз ще си вървя.

Изпита силното желание да възнагради зрителите на раздяла с една от специалните си гримаси, но успя да се възпре. Нямаше време за подобни работи. Позволеше ли си да се намръщи, после щеше да й трябва доста време, за да си възвърне първоначалното изражение.

Аомаме се извърна с гръб към своята тиха публика и заслиза внимателно по аварийната стълба. Усещаше мразовитите стъпенки с ходилата си. Не по-малко мразовит бе и ранният априлски вятър, който от време на време завихряше косите й към тила и разкриваше деформираното й ляво ухо.

[1] Леош Яначек (1854–1928) — чешки композитор, най-известен с оркестровата си пиеса „Симфониета“, както и със своите опери. — Б.пр. ↑

[2] Taisho jidai, букв. „период на справедливост“ (1912–1926); Showa jidai, букв. „период на просветения мир/хармония“, обхваща управлението на родения през 1901 г. император Хирохито (1926–1989). — Б.пр. ↑

[3] Административно-териториална единица със свой собствен губернатор и еднокамарен парламент. — Б.пр. ↑

[4] Уличното движение в Япония е ляво. — Б.пр. ↑

[5] Задната лява врата на всички таксита в Япония се отваря единствено по команда от шофьора. Не е прието и даването на бакшиш. — Б.пр. ↑

[6] Шарл Журдан (1883–1976) — френски моделиер, известен със своите дамски обувки. След смъртта му ръководената от синовете му фирма се прочува с използването на авангардни материали, а впоследствие — и със сравнително консервативните си модели. — Б.пр. ↑

[7] Джунко Шимада — част от първата вълна японски моделиери, установили се в Париж през 60-те години на XX век, работила няколко години за „Кашарел“ (Cacharel), преди да основе собствено ателие през 1981 г. — Б.пр. ↑

ВТОРА ГЛАВА

(ТЕНГО): НЕЩО ДРУГО ПРЕДВИД

Първият спомен на Тенго датираше от времето, когато бе на годинка и половина. Майка му си съблича блузата и смъква двете презрамки на белия си комбинезон, за да смуче гърдите й мъж, който не е баща му. Бебето в близкото кошче вероятно е самият Тенго. Наблюдава сцената в качеството си на трето лице. Да не би пък да е имал брат близнак? Надали. Тенго си беше — на година и половина. Усещаше го интуитивно. Бебето спеше със затворени очи и дишаше дълбоко и равномерно. Ярката десетсекундна сцена — най-ранният му спомен в живота — е прогорила стената на съзнанието му. И преди, и след него няма нищо друго. Седи си сам, като островърха черковна камбанария в залят от наводнение град, щръкнала над калните води.

Тенго много държеше да знае кой на колко години е бил, когато се е запечатал първият му спомен. Повечето хора казваха, че били на четири или пет. Най-рано — на три. Детето трябва да е навършило поне три, за да започне да наблюдава нещата около себе си с някаква рационалност. В предходния етап всичко се е отбелязало като неразбираем хаос. Самият свят е представлявал купа рядка кашичка без форма и без дръжки. Течал е покрай отворените ни прозорци, без да оставя в ума ни спомени.

Изключено е едно дете на годинка и половина да е успяло да схване смисъла на това, че мъж, който не е баща му, суче от гърдите на майка му. Тука спор няма. Така че, ако споменът на Тенго е бил действителен, сцената сигурно е прегорила ретините му като чисто, несъпровождано с оценка изображение — по същия начин, по който камерата запечатва на филм предметите — механично, като смес от светлина и сенки. И едва когато съзнанието му почва да съзрява държаният в резерв фиксиран епизод е бил подложен на постепенен анализ и му е придаден смисъл. Но възможно ли е изобщо подобно нещо? Способен ли е бебешкият ум да запазва по този начин изображения?

Да не би пък да става дума за някакъв фалшив спомен на Тенго? Да не се окаже нещо, което умът му впоследствие е решил — по силата на някаква своя цел или план — да си съчини сам? Много бе размишлявал Тенго върху възможността споменът му да е измислен, но бе стигнал до извода, че вероятно не е. Прекалено ярък и прекалено завладяващ бе, за да е фалшив. Светлината, миризмите, пулсирането на собственото му сърце — всичко това бе поразително реално и никак не приличаше на имитация. Освен дето възприемането на сцената за реална обясняваше ред неща както в логическо, така и в емоционално отношение.

Яркият десетсекунден епизод го навестяваше без предупреждение и без да се съобразява с времето и мястото. Случвало му се бе и докато пътуваше в метрото, и докато пишеше формули по черната дъска, и докато се хранеше (както в случая) и разговаряше със събеседника си по маса, и винаги го заливаше като безшумно цунами. Докато се усетеше, споменът се изправяше право насреща му, а ръцете и краката му се парализираха. Времето замираше на място. Въздухът се разреждаше и дишането му се затрудняваше. Губеше всякаква връзка с хората и вещите около себе си. Течната стена на цунамито го поглъщаше изцяло. Но макар да му се струваше, че светът се озовава на тъмно, нямаше чувството, че губи съзнание. По-скоро добиваше чувството, че е отклонен по нов коловоз. И че промяната дори изостряше някои части на мозъка му. Не изпитваше ужас, но и не можеше да държи очите си отворени. Клепачите му си оставаха стиснати. Звуците се отдалечаваха, а познатите кадри се прожектираха многократно върху екрана на съзнанието му. Пот шурваше от всяка част на тялото му и подмишниците на потника му се мокреха. Целият се разтреперваше, а сърцебиенето му се забързваше и усилваше.

Ако в такъв момент Тенго се случеше да не е сам, преструваше се, че за момент му е прилошало. То наистина си беше нещо като световъртеж. След малко всичко се връщаше към нормалното. Изваждаше от джоба носната си кърпа и я притискаше към устата си. Докато изчакваше да престане „да му се вие свят“, вдигаше ръка да даде знак на събеседника си, че няма нищо страшно. Понякога всичко свършваше за тридесетина секунди, друг път траеше над минута. Но докато траеше, кадрите се повтаряха като от поставен в автоматичен режим видеомагнетофон. Майка му смъква презрамките и някакъв мъж започва да смуче втвърдените й зърна. Тя затваря очи и изпуска дълбока въздишка. Във въздуха витае топлото, познато му ухание на майчино мляко. Обонянието е най-изостреното сетиво в едно бебе. Чувството за миризма разкрива много неща — понякога разкрива всичко. Сцената е без звук, а въздухът е гъста течност. Чува единствено тихото биене на своето сърце.

Тука гледай, вика му. Тука гледай, а не другаде, казва му. Ти си тук. Няма къде да отидеш, говори му. И посланието се повтаря, повтаря.

* * *

Този път „пристъпът“ бе от дългите. Тенго затвори очи, закри, както винаги, устата си с носната кърпа и стисна зъби. Нямаше представа колко дълго трае поредната криза. Можеше единствено да гадае според това колко изтощен се чувстваше след това. Усещаше се физически изцеден, по-преуморен от всякога. Трябваше да мине известно време, преди да може да си отвори очите. Мозъкът му искаше да се пробуди, но мускулите и вътрешните му органи се съпротивляваха. Приличаше на спящо зимен сън животно, което се мъчи да се събуди през погрешен сезон.

— Тенго, Тенго! — чу да го вика някой. Приглушеният глас сякаш идеше от дъното на пещера. Най-после Тенго се усети, че чува собственото си име. — Какво ти е, Тенго? Пак ли ти призля? Добре ли си вече? — Гласът сега му се струваше по-наблизо.

Тенго успя по някое време да отвори очи и да ги фокусира върху дясната си ръка, стиснала ръба на масата. Сега вече бе сигурен, че светът е все още цял и че той е все още част от този свят. Усещаше известна изтръпналост, но ръката безспорно бе неговата. Негова беше и излъчваната от тялото му миризма на пот — необичайно остра, като от животно в зоологическа градина.

Гърлото му беше пресъхнало. Пресегна се и изгълта половината вода от чашата върху масата, като полагаше специални усилия да не я разплиска. Пое си за миг дъх, после я допи. Умът му се връщаше постепенно на мястото си и сетивата му се нормализираха. Остави чашата на масата и обърса уста с носната кърпа.

— Извинявайте. Мина ми.

Помнеше, че събеседникът му се казва Комацу и че разговорът им се водеше в кафене близо до токийската гара Шинджуку. Шумът от околните разговори вече му звучаха като нормални гласове. Двойката от съседната маса гледаше към тях, явно разтревожена. И сервитьорката стоеше притеснена в непосредствена близост, сякаш чакаше клиентът й да повърне. Тенго вдигна глава и й кимна, един вид „Няма страшно, не се притеснявайте“.

— Това беше някакъв пристъп, нали? — попита Комацу.

— Нищо особено. Някакъв световъртеж. Но силен — отвърна Тенго.

Гласът му още звучеше като чужд, но постепенно се възвръщаше.

— Ужасно би било да ти се случи, докато шофираш или вършиш нещо от тоя род — каза Комацу, без да отмести погледа си.

— Не шофирам.

— Това е добре. Познавам един с алергия от кедров полен, който се разкихал, докато карал колата си, и я блъснал в някакъв стълб. Твоето, разбира се, не е просто кихане. Затова и се шокирах първия път. Но вече почти му свикнах.

— Извинявайте.

Тенго вдигна чашата и гаврътна остатъка от кафето си. Нямаше никакъв вкус. Усети само, че по гърлото му се стича хладка течност.

— Искаш ли още една чаша вода? — предложи Комацу.

— Не — завъртя глава Тенго. — Вече съм добре.

Комацу извади от джоба си пакет „Марлборо“, пъхна една цигара в устата си и я запали с рекламното кибритче на заведението[1]. После си погледна часовника.

— Та за какво ставаше дума? — попита Тенго, докато се мъчеше да възвърне нормалното си състояние.

— Хубав въпрос — каза Комацу, вперил поглед нанякъде, сякаш мислеше дълбоко или поне се преструваше, че мисли — Тенго не беше сигурен кое от двете е вярно. Комацу доста театралничеше, докато говореше и жестикулираше. — А, сетих се. За онова момиче, Фука-Ери. Тъкмо бяхме подхванали темата за нея и за „Въздушната какавида“.

— Точно така, — кимна Тенго. Пристъпът се яви точно когато бе взел да изказва мнението си за Фука-Ери и за нейната повест „Въздушната какавида“.

— И се канех да ти разкажа за този особен неин псевдоним — продължи Комацу.

— Вярно, че е особен. „Фука“ ми звучи като част от фамилно име, докато „Ери“ трябва да е обикновено женско собствено име от рода на Ери или Ерико.

— Абсолютно си прав. Фамилното й име е Фукада, а истинското й малко име е Ерико, при което тя е направила съчетание от двете: „Фука“ плюс „Ери“ прави Фука-Ери.

Тенго извади ръкописа от куфарчето си, положи го върху масата и го затисна с длан, за да подчертае присъствието си:

— Както вече ви казах по телефона, най-хубавото у „Въздушната какавида“ е това, че не подражава никому. Липсва й и капка от онова усещане при новите писатели: „Искам да съм новият еди-кой си“. Стилът безспорно е не шлайфан и тромав. Да не говорим, че й заглавието е сбъркано: „какавида“ вместо „пашкул“. При желание може да бъде разпердушинена от анализи. Но самият сюжет е могъщ: буквално те засмуква. Фабулата като цяло е основана на фантазията, но описанията са невероятно реалистични. Постигнала е чудесен баланс между двете. Не съм сигурен дали думи като „оригиналност“ и „неизбежност“ биха били на място и вероятно бих се съгласил, ако някой настоява, че не е на чак такова ниво, но така или иначе, след като човек изчете цялата творба с всичките й кусури, остава с едно истинско впечатление: повестта те грабва по един необичаен, необясним начин, който може и да е донякъде обезпокоителен.

Комацу не откъсваше очи от Тенго, но не обелваше и дума. Чакаше да чуе още.

Тенго продължи:

— Страшно неприятно ще ми е, ако не допуснат това нещо до конкурса само заради тромавия му стил. През годините съм изчел тонове кандидатстващи творби — или, по-скоро, прехвърлил съм ги по диагонал, а не изчел. Имаше няколко сравнително добре написани, разбира се, но повечето бяха направо ужасни. От всички тези ръкописи единствено се затрогнах от „Въздушната какавида“. За пръв път изпитах желанието да прочета нещо отново.

— Хубаво, хубаво — каза Комацу и пусна струя дим през стиснатите си устни, сякаш целият им разговор го отегчаваше. Но пък Тенго познаваше Комацу достатъчно дълго, че да се върже на подобна демонстрация. Комацу често възприемаше изражение, което или нямаше никаква връзка, или напълно противоречеше на действителното му настроение. Така че Тенго бе готов да го изчака.

— И аз я прочетох — каза след кратка пауза Комацу. — Веднага след като ми се обади. Стилът е под всякаква критика. Ужасна граматика, на места не разбираш какво иска да ти каже. Преди да се залови с писането на белетристика, няма да е зле да се върне в училище и да се научи как се пише най-елементарно изречение.

— Но все пак я прочетохте докрай, надявам се?

Комацу пусна една усмивка — може би намерена от него забита дълбоко навътре в дълго неотваряно чекмедже.

— Вярно. Прочетох я цялата, за моя най-голяма изненада. Поначало никога не чета от край до край представените за конкурса творби на нови писатели. Но в този случай дори препрочетох няколко пасажа. Да приемем, че планетите са се били подредили идеално. Дотолкова поне съм съгласен.

— Тоест, признавате, че има нещо, нали?

Комацу остави цигарата си в улейчето на пепелника и затърка носа си отстрани със средния пръст на дясната си ръка. Но не пожела да отговори на въпроса на Тенго.

А Тенго каза:

— И все пак тя е само на седемнадесет, още учи в гимназия. Просто още не си е създала необходимата дисциплина за четене и писане на белетристика. Знам, че е практически невъзможно да се даде наградата за нов писател на тази творба, но съм убеден, че е достатъчно добра, за да бъде включена в краткия списък. Сигурен съм, че можете да направите нещо в това отношение. Така че да може да спечели следващия път.

— Хмм — отвърна Комацу с нов уклончив отговор и прозявка. Отпи от чашата си с вода. — Дай да размислим, Тенго. Представи си, че я включа в краткия списък. Членовете на журито ще изпоприпадат — макар да е по-вероятно да се изпонасерат. Но твърдо няма да прочетат цялата повест. И четиримата са активни писатели, заети със свои собствени творби. Ще прехвърлят по диагонал първите няколко страници и ще я изхвърлят като съчинение на петокласник. Ще взема да ги навивам да й дадат втора възможност и да им гарантирам, че с малко пипане тук и там ще стане брилянтно произведение, но кой, мислиш, ще ме послуша? Да приемем дори, че „мога да направя нещо в това отношение“. Бих предпочел да го направя спрямо нещо много по-перспективно.

— Предлагате, значи, направо да я зарежем, така ли?

— Не, не казвам подобно нещо — възрази Комацу, докато триеше отстрани носа си. — Имам нещо друго предвид за тази повест.

— Нещо друго предвид — повтори Тенго. Но и долови нещо злокобно в тона на Комацу.

— Според теб следващата й творба ще е достатъчно силна, за да спечели наградата — рече Комацу. — И това ми звучи съблазнително. Огромно щастие е за един редактор да извае през годините някой млад писател. Страшно вълнуващо е да гледаш ясното небе и да откриеш пръв нова звезда. Но да ти кажа честно, Тенго, не вярвам това момиче да носи у себе си следваща творба. Не искам да се хваля, но си вадя хляба в този бизнес вече двадесет години. Видял съм да се явяват и изчезват всякакви писатели. И ако съм успял да науча нещо, то е да правя разлика между онези пишещи, които носят и следваща творба у себе си, и онези, които не я носят. Та мен ако ме питаш, у това момиче втора творба няма. И следващата й творба няма да успее, и третата, и четвъртата, и така нататък. Като начало погледни й стила. Колкото и труд да положи, няма да успее да го промени. Изключено е. Няма да се промени поради една-единствена причина, а именно че самата авторка не се интересува от това що е стил: нито проявява намерение да се научи да пише добре, нито желае да подобри писането си. Хубавият стил се постига по два начина: или писателят притежава вроден талант, или е готов да работи до смърт, за да го постигне. А тази Фука-Ери не принадлежи на нито един от двата типа. Не знам защо, но просто не проявява никакъв интерес към стила като такъв. Притежава обаче нещо друго: желанието да разкаже една история. И то — отявлено желание. Това й признавам. И дори в този си суров вид желанието й те е засмукало, Тенго, а успя и мен да ме накара да прочета целия й ръкопис. Което само̀ по себе си може и да е внушително. Но не означава, че я чака някакво бъдеше в белетристиката. Абсолютно. Съжалявам, ако те разочаровам, но това е откровеното ми мнение.

Тенго се принуди да признае пред себе си, че Комацу е до голяма степен прав. Ако не друго, човекът притежаваше поне здрав редакторски инстинкт.

— Но това не пречи да й се даде някаква възможност, надявам се? — попита Тенго.

— В смисъл: за я хвърлим във водата, пък ако се удави — удави се?

— И така може да се каже.

— Прекалено много народ съм изподавил досега. Нямам желание да гледам как още някой се затрива.

— Дори и аз ли?

— Ти поне имаш волята да се трудиш упорито — каза внимателно Комацу. — И, доколкото усещам, не пестиш усилия. Когато става дума за писане, си съвсем скромен. Защо ли? Защото обичаш да пишеш. Точно това ценя у теб. За някой, който се стреми да стане писател, това е най-важното качество.

— Макар да не е достатъчно само̀ по себе си.

— Само̀ по себе си — не е, разбира се. Нужно ти е и онова „нещо специално“, онова неопределимо качество, което не мога точно да опиша. Но то е онази част от белетристиката, която поставям над всичко останало. Нещата, които са ми съвсем ясни, изобщо не ме вълнуват. Съвсем естествено. Всичко е много просто.

Тенго се умълча за малко, после попита:

— Значи творбата на Фука-Ери притежава нещо, което не разбирате напълно?

— Естествено, че да. У нея има нещо важно. Не мога да посоча какво точно, но че го притежава — няма две мнения. Усетил си го и ти, долавям го и аз. Видимо е за всички, като дим от огън в безветрен ден. Но каквото и да притежава, Тенго, тя вероятно няма да може да го носи сама.

— В смисъл, че ако я хвърлим във водата, ще се удави ли?

— Именно.

— И затова не желаете да я включите в краткия списък.

— Точно така. — Комацу изкриви устни и кръстоса ръце върху масата. — С което стигаме до една точка в разговора ни, когато ще трябва много да внимавам в изразите си.

Тенго взе чашата си от кафе и се втренчи в останалата на дъното локвичка. Остави чашата. Комацу продължаваше да мълчи. Тенго попита:

— На този етап ли ще разбера какво имате предвид под „нещо друго“?

Комацу присви очи като учител, възхитен от най-добрия си ученик. Бавно кимна:

— Точно така.

* * *

У този човек, Комацу, имаше нещо непроницаемо. Изключено бе по изражението или по тона му да се познае какво мисли или чувства. А и самият той, изглежда, изпитваше голямо удоволствие да озадачава околните. Веднага личеше, че има много бърза мисъл. Че е от хората, които притежават свое вътрешно чувство за логика и вземат решения, без да се интересуват от чуждото мнение. Не обичаше безсмислените интелектуални фойерверки, но се усещаше, че е чел страшно много и че знанията му са хем обширни, хем задълбочени. При това не ставаше дума за обикновено знаене на факти: човекът притежаваше интуитивно око както за хората, така и за книгите. В това отношение голяма роля играеха и предварителните му нагласи, но за Комацу предварителната нагласа бе важна съставна част от истината.

Никога не се изразяваше пространно и мразеше многословните обяснения, но при нужда умееше да излага възгледите си логично и точно. Ако трябваше, можеше да е и доста язвителен и да нацели бързо и безмилостно най-слабата точка на противника. Имаше си здраво изградени убеждения както за хората, така и за книгите; творбите и индивидите, които не понасяше, бяха далеч по-многобройни от онези, които търпеше. И, което не е никак изненадващо — много повече хора го мразеха, отколкото имаха добро мнение за него. А той точно това целеше. Според Тенго Комацу обичаше самотата. И, изглежда, изпитваше удоволствие от откритата омраза. Комацу бе твърдо убеден, че проницателната мисъл никога не е рожба на комфортния живот.

Четиридесет и пет годишният Комацу бе с шестнадесет години по-възрастен от Тенго. Предан редактор на литературни списания, успял бе да си завоюва реномето на една от водещите личности в тази област, но никой нищо не знаеше за частния му живот. Постоянно се срещаше с хора по работа, но никога не говореше на лични теми. Тенго нямаше ни най-малка представа къде се е родил и израснал Комацу, нито къде живее. През всичките им продължителни разговори никога не бе ставало дума за подобни неща. Хората се чудеха как може чепата личност като Комацу да придумва писателите да му поверяват ръкописите си, след като очевидно нямаше никакви приятели и се отнасяше единствено с презрение към литературния свят. Но факт е, че с течение на годините бе привлякъл почти без усилия към списанието си творби от прочути писатели и че доста от броевете дължаха съдържанието си тъкмо благодарение на неговия труд. Така че, колкото и да не го обичаха, хората го уважаваха.

Мълвата гласеше, че докато следвал в престижния литературен факултет на Токийския университет през 60-те години, Комацу бил сред ръководителите на масовите протести на левицата срещу американо-японския договор за сигурност. Че бил близо до състудентката си Мичико Канба, когато полицаите я убили[2], и че самият той бил тежко ранен. Никой не можеше да гарантира истинността на тези истории, но у Комацу имаше нещо, което ги караше да звучат достоверно. Беше длъгнест мъж с прекомерно голяма уста и подчертано малък нос. Дългите му крайници и покафенелите от никотина пръсти му придаваха вид на провалил се революционер интелектуалец от руски роман от деветнадесети век. Когато се усмихнеше, което рядко се случваше, правеше го с цялото си лице. Не че в такива моменти изглеждаше особено щастлив; приличаше по-скоро на стар магьосник, хихикащ, преди да разкрие някое злокобно предсказание. Чист и прилично спретнат, винаги ходеше със сако от туид, бяла или бледосива памучна риза без вратовръзка, сив панталон и велурени обувки — „униформа“, която трябваше да обяви на цял свят, че облеклото ни най-малко не го вълнува. Тенго си представяше, че гардеробът на Комацу съдържа половин дузина старателно изчеткани сака от туид с по три копчета, почти неразличаващи се по материя, цвят и десен. Сигурно Комацу си ги номерираше с етикети, за да не ги бърка.

Фината твърда коса на Комацу бе взела леко да сивее над челото. На слепоочията бе разрошена и достатъчно дълга, че да покрива ушите му. Винаги имаше една и съща дължина, сякаш бе пресрочил с една седмица посещението си при бръснаря, и Тенго така и не успяваше да си обясни тази й способност. От време на време очите на Комацу придобиваха някакво остро сияние, като блещукащи на зимното небе звезди. А млъкнеше ли по някаква причина, мълчанието му можеше да се сравни със скала на обратната страна на Луната. Лицето му се лишаваше от всякакво изражение и тялото му сякаш се вледеняваше.

Тенго се беше запознал с Комацу преди пет години, когато го включиха в краткия списък на кандидатите за награда за нов писател, давана от списанието на Комацу. Редакторът му го беше поканил да си поприказват. Срещнаха се в едно кафене в Шинджуку (същото, в което седяха и в момента). Тогава Комацу бе казал на Тенго, че няма начин неговата творба да спечели наградата (и се беше оказал прав). Но че лично на него сюжетът му харесал. „Не очаквам благодарности, но почти никому не казвам подобно нещо“, каза тогава Комацу. (И Тенго щеше да се убеди, че това наистина с така.) „Поради което държа да прочета следващия ти разказ, преди да си го показал на някой друг.“ Тенго му обеща точно така да постъпи.

А Комацу бе поискал да опознае Тенго и като човек: къде е израснал, с какво се занимава сега. Тенго се стараеше да отговаря възможно най-откровено на въпросите му. Роден бил в град Ичикава, в близката префектура Чиба. Майка му починала от някаква болест скоро след раждането му, или поне така твърдял баща му. Нямал братя или сестри. Баща му не се оженил повторно, а сам отгледал Тенго. Прехранвал се с ходене от врата на врата да събира таксата за държавната радиотелевизионна мрежа Ен Ейч Кей[3]. Сега обаче баща му страдал вече от болестта на Алцхаймер и живеел в санаториум в най-южната точка на полуостров Босо в Чиба. Самият Тенго завършил странно наименувания „Факултет 1 — колеж за естествени науки, специалност математика“ към университета „Цукуба“, сега пишел белетристика и същевременно преподавал математика в школа за частни уроци[4] в токийския район Йойоги. След като се дипломирал, имал възможността да стане преподавател в една окръжна гимназия близо до родния му дом, но предпочел сравнително по-гъвкавата и с повече свободно време програма на токийската частна школа. Живеел сам в апартаментче в квартал Коенджи, западно от центъра на Токио, което било само на половин час път от школата.

Тенго не беше убеден, че желае да стане професионален писател, нито че има дарбата да пише белетристика. Знаеше единствено, че не можеше да се сдържи да не пише проза по няколко часа на ден. Писането за него бе толкова нужно, колкото и въздухът.

Докато слушаше житието на Тенго, Комацу почти не обели и дума. Но, изглежда, Тенго му се понрави, макар и неизвестно защо. Тенго бе едър мъж (основна фигура в отборите по джудо в прогимназията, гимназията и университета) с очите на ранобуден фермер. Подстригваше се късо, винаги имаше някакъв загар, а ушите му бяха яко намачкани, та приличаха на карфиол. Изобщо нямаше вид на млад литератор, нито на учител по математика, което, изглежда, също се понрави на Комацу.

И така, щом Тенго завършеше някой свой разказ, веднага го представяше на Комацу, който го прочиташе и му излагаше забележките си. Тенго преработваше разказа въз основа на получените съвети и пак го връчваше на Комацу, а той поставяше нови изисквания, като треньор, който полека-лека вдига летвата все по-високо. „Твоят случай ще изисква доста време, разправяше Комацу, но и ние заникъде не бързаме. Просто си постави за цел да пишеш всеки ден. И нищо не изхвърляй. Не се знае кога ще ти потрябва.“ Тенго бе обещал да спазва съветите му.

От своя страна Комацу пращаше периодично на Тенго дребни поръчки за материали. Тенго пишеше анонимно за женското списание на издателството, към което се числеше и списанието на Комацу: редактираше отговорите на читателски писма, правеше кратки рецензии на филми и книги, съставяше дори хороскопи. А хороскопите му се радваха на особена популярност, понеже често познаваха. Веднъж, след като бе писал „Очаквайте ранно сутрешно земетресение“, рано една сутрин наистина бе станало земетресение. Тенго бе благодарен за допълнителните доходи и за практическия опит, който трупаше от подобна работа. Радваше се да вижда по книжарниците отпечатани свои творби, независимо под каква форма.

По някое време наеха Тенго да участва в подбирането на творби за наградата „Нов писател“ на литературното списание. Колкото и необичайно да бе да подбира чужди творби, след като и самият той се бори за същата награда, Тенго изчиташе всичко с пълно безпристрастие, без да се притеснява особено от деликатното си положение. Ако не друго, изчитането на купища лошо написани творби му даваше неизличим урок за това какво точно означава слаба проза. Всеки път изчиташе стотина ръкописа и избираше сред тях десет, за които имаше смисъл да ги връчи на Комацу с писмените си бележки. Пет от тези творби щяха да бъдат включени в краткия списък, а от тях четиричленната комисия щеше да избере победителя.

Тенго не беше единственият хоноруван сътрудник, участващ в подбора, а и Комацу бе само един от неколцина редактори, които участваха в определянето на краткия списък. Всичко това се правеше в името на справедливостта, макар и всъщност да не бе толкова необходимо. Колкото и творби да се представяха за участие в конкурса, със стойност винаги имаше не повече от две-три и нямаше начин някой да ги пропусне. В миналото три разкажа на Тенго бяха допуснати до краткия списък. Естествено, избрал ги бе не Тенго, а други двама подборчици, а след тях — и Комацу, който заемаше редакторската длъжност. Нито един не стигна до голямата награда, но и този факт не успя да съсипе Тенго. Поначало Комацу бе успял да му внуши, че при него всичко е въпрос единствено на време. А и самият Тенго не бързаше особено да се захване веднага с писането на романи.

Чрез умело подреждане на часовете си в школата Тенго си създаваше възможност да си седи у дома четири дни в седмицата. Вече седма година преподаваше в една и съща школа и се радваше на голяма популярност сред учащите, понеже умееше да преподава кратко и ясно и отговаряше моментално на всички въпроси. Тенго сам се чудеше на красноречието си. Обясненията му бяха находчиви, гласът му — пробивен, чувството му за хумор — на място. А той открай време смяташе, че не го бива да говори пред хората и дори сега често не намираше подходящите думи при разговор лице в лице. Попаднеше ли в малка група, възприемаше чисто слушателска роля. Но пред един многоброен клас мозъкът му се избистряше и бе в състояние да говори продължително с лекота. Личният му преподавателски опит подсили още повече убеждението му, че човекът е неразгадаемо същество.

Не можеше да се каже, че е недоволен от заплатата си. Не бе никак висока, но пък школата плащаше според способностите. Периодично учениците атестираха преподавателите си, чието възнаграждение зависеше силно от тази оценка. Школата се боеше да не загуби най-добрите си учители (факт бе, че Тенго вече имаше няколко оферти от различни „ловци на глави“). В нормалните училища такива неща не ставаха. Там заплатата се определяше от трудовия стаж, частният живот на учителя бе под контрола на администрацията и никой не обръщаше внимание на способностите и популярността на човека. Така че всъщност за Тенго бе удоволствие да преподава в школата за зубрене. Повечето му ученици имаха една-единствена цел — да се подготвят за кандидатстудентските изпити — и посещаваха часовете му с ентусиазъм. А учителят имаше една-единствена задача: да обучи своите ученици. Всичко това съвпадаше напълно с желанията на Тенго. Нито веднъж не му се бе налагало да се разправя с недисциплиниран ученик или с нарушител на школския правилник. От него не се искаше нищо друго, освен да се яви в класната стая и да научи присъстващите как да решават математически задачи. А на Тенго му се удаваше съвсем естествено боравенето с абстрактни понятия с помощта на математическия инструментариум.

Когато си останеше у дома, Тенго обикновено пишеше от мига на ставането сутрин до свечеряване. Нищо друго не бе нужно на щастието му освен писалката му „Мон Блан“, синьото мастило и стандартните страници за ръкописи — листа, разграфени на 400 празни квадратчета, готови да приемат 400 йероглифа. Омъжената му приятелка го посещаваше веднъж седмично следобед. Сексът с десет години по-възрастната от него омъжена жена бе освободен от всякакъв стрес и напълно го задоволяваше, понеже не можеше да доведе до нищо. Щом започнеше слънцето да залязва, излизаше на дълга разходка, а след залез-слънце сядаше да чете някоя книга, докато слушаше музика. Изобщо не гледаше телевизия. Явеше ли се инкасатор от Ен Ейч Кей изтъкваше му факта, че не притежава телевизор, и учтиво отказваше да плати. „Наистина нямам. Влезте и сам се убедете“, казваше, но инкасаторът така и не влизаше. Беше им забранено.

* * *

— Наумил съм си нещо много по-голямо — каза Комацу.

— По-голямо?

— Много по-голямо. Защо да се задоволяваме с дреболии като наградата за нов писател? Като ще е гарга, да е рошава, както се казва.

Тенго млъкна. Нямаше понятие накъде върви мисълта на Комацу, но усещаше някаква тревога.

— Наградата „Акутагава“[5]! — обяви Комацу след моментна пауза.

— Наградата „Акутагава“? — повтори бавно Тенго, сякаш изписваше думите с едри йероглифи върху мокър пясък.

— Тенго, ама ти съвсем си се отделил от този свят! Говоря ти за наградата „Акутагава“! Мечтата на всеки млад писател! Огромни вестникарски заглавия! Телевизионни новини!

— Чакайте! Изгубих нишката на мисълта ви. Все още ли става дума за Фука-Ери?

— Естествено: за Фука-Ери и „Въздушната какавида“. Не си спомням да сме говорили за друго.

Тенго прехапа устна и се напъна да проумее смисъла на изречените от Комацу думи.

— Но нали току-що казахте, че няма начин „Въздушната какавида“ да спечели наградата „Нов писател“? Нали точно на тази вълна разговаряхме: че така написана, творбата й никога няма да струва кой знае колко?

— Именно. Така написана, никога няма да придобие никаква стойност. Това ти го гарантирам.

Тенго имаше нужда да размисли.

— Да не би да имате предвид, че трябва да се преработи?

— Друг начин няма. И няма да е за пръв път автор да преработи своя многообещаваща творба под напътствията на редактор. Постоянно се прави. С тази разлика, че в конкретния случай преработката ще се извърши от друг, а не от самата авторка.

— От друг ли? — попита Тенго, но вече предугаждаше отговора на Комацу.

— От теб.

Тенго затърси безуспешно подходящ отговор. Накрая въздъхна и рече:

— Знаете не по-зле от мен, че въпросната творба няма да мине само с леко ретуширане тук и там. Изключено е да добие завършен вид без основна преработка от начало до край.

— Тъкмо затова разчитам ти да я преработиш от начало до край. Като оставиш непроменена само рамката на повествованието. И колкото се може повече от тона. Но да промениш езика, и то тотално. Ти ще се заемеш със самото написване, а аз ще съм продуцентът.

— Толкова ли е просто? — промърмори Тенго сякаш на себе си.

— Виж какво — каза Комацу, хвана лъжичката си и я насочи към Тенго така, както диригент посочва с палката си солиста, за да го отличи от останалите оркестранти. — Това момиче Фука-Ери притежава нещо специално. Достатъчно е човек да прочете „Въздушната какавида“, за да му стане ясно. Въображението й далеч надхвърля нормалното. Но, за съжаление, писането й е безнадеждно. Пълна скръб. Ти, от друга страна, знаеш да пишеш. Сюжетните ти линии са добри. Имаш вкус. Колкото и да приличаш на дървар, писането ти е интелигентно, чувствително. С истинска сила. Но за разлика от Фука-Ери, тепърва ти предстои да напипаш онова, за което искаш да пишеш. И тъкмо по тази причина на повечето ти разкази им липсва нещо в сърцевината. Усещам, че имаш у себе си нещо, за което искаш да пишеш, но така и не успяваш да го изкараш наяве. Свило се е като уплашена животинка в дъното на пещерата. Знаеш, че е вътре, но няма да го хванеш, докато не се покаже навън. Нали затова все ти повтарям: имай търпение.

Тенго се размърда от неудобство върху пластмасовата пейка в сепарето. Но нищо не каза.

— Отговорът е прост — продължаваше Комацу да размахва леко лъжичката. — Събираме двама писатели и изобретяваме трети, чисто нов. Съчетаваме превъзходния твой стил с необработения сюжет на Фука-Ери. И получаваме идеалната комбинация. Знам, че си способен. Защо иначе, според теб, от толкова години те подкрепям? А останалото остави на мен. При това съчетание от двама ви наградата „Нов писател“ няма да е никакъв проблем, а след нея ще можем да се прицелим и в „Акутагава“. Не съм си пропилял току-така времето в този бизнес през всичките тези години. Знам много добре кои точно конци ще трябва да дръпна.

Тенго остави устата му да зяпне, докато гледаше втренчено Комацу. А Комацу остави лъжичката в чинийката с особено силно тракване.

— И какво толкова, като спечелим и „Акутагава“? — попита Тенго, все още неосъзнал се напълно от шока.

— Спечелването на „Акутагава“ ще е истинска сензация. Повечето хора не могат да оценят качествата на хубавата проза, но от желание да не пропуснат нещо, ще си я купят и ще я прочетат — особено след като се разчуе, че е написана от гимназистка. А ако продажбите потръгнат, печалбата ще е солидна. Ще си я поделим на три. Аз ще имам тази грижа.

— Оставете парите — каза Тенго с безизразен глас. — А къде отива професионалната ви редакторска етика? Ако заговорът ни стане обществено достояние, ще се разрази фамозен скандал. Ще ви уволнят.

— Няма да е лесно да се разчуе. Всичко ще бъде изпипано както трябва. А и да се разчуе, с удоволствие ще напусна компанията. Ръководството й не ме обича и никога не са се отнасяли към мен както трябва. Няма да ми е никак трудно да си намеря нова работа. Пък и аз няма да го направя заради парите. Просто искам да прецакам литературния свят. Тия копелета си седят скупчени в своята мрачна пещера и се целуват взаимно по задниците, ближат си един другиму раните и се препъват един друг, като не престават да дрънкат превзето за ролята на литературата. Искам хубаво да им натрия носовете. Да надхитря системата и да им покажа що за идиоти са всичките. Не виждаш ли колко весело ще бъде?

На Тенго никак не му се виждаше весело. Като начало, той никога не бе виждал въпросния „литературен свят“. И в мига, в който осъзна, че компетентен индивид като Комацу може да бъде тласнат от подобни детински подбуди да премине по такъв опасен мост, за малко загуби дар слово. Най-после успя да промълви:

— Звучи ми като измама.

— Съавторството не е чак толкова рядко срещащо се явление — рече намръщено Комацу. — Половината сериализирани манга[6] в списанията са дело на съавтори. Редколегията си подхвърля идеи и съчинява сюжета, художникът прави опростени линейни рисунки, помощниците му допълват подробностите и ги оцветяват. Почти никаква разлика от завод за производството на будилници. Същото става и в света на белетристиката. С розовите романчета например. При тях издателят обикновено наема писатели да му измислят сюжети по зададени им основни насоки. Разделение на труда — ето това е системата. Масовото производство не би било възможно другояче. В себичния свят на литературната белетристика, разбира се, подобни методи не се насърчават открито, така че от гледна точка на практичността стратегията ни ще е да създадем Фука-Ери като самостоятелен наш автор. Ако случайно се разчуе за заблудата, може и да се разрази лек скандал, но ние няма да сме нарушили закона. Просто ще сме се движили с всеобщия поток на съвремието. Пък и не става дума за нов Балзак или Мурасаки Шикибу[7]. Нашето участие ще се свежда до това, че сме закърпили дупките в историята, написана от някаква гимназистка, за да я подобрим. И какво лошо има в това? Стига завършената творба да е добра и да доставя удоволствие на много читатели, нищо лошо не е сторено, нали така?

Тенго обмисли казаното от Комацу и внимателно му отговори:

— Дотук виждам два проблема. Сигурно ще възникнат и други, но засега да се съсредоточим върху тези два. Първо, не знаем дали авторката Фука-Ери ще се съгласи някой друг да преработи творбата й. Каже ли „не“, край на всичко. Но и ако приемем, че каже „да“, другият проблем е дали аз ще се справя успешно с преработката. Съавторството е крайно деликатна работа. Не вярвам нещата да потръгнат толкова гладко, колкото предсказвате.

— Убеден съм, че ще се справиш, Тенго — каза Комацу без колебание, сякаш бе очаквал такава реакция от Тенго. — Нямам и грам съмнение. Още като прочетох за пръв път „Въздушната какавида“, първата мисъл, която изникна в главата ми, бе „Тенго трябва да я преработи!“. Тъкмо за теб работа. Буквално плаче ти да я преработиш. Не го ли усещаш?

Тенго само завъртя глава, но нищо не каза.

— Никой не те принуждава да бързаш — рече тихо Комацу. — Въпросът е важен. Помисли си два-три дни. Прочети повторно „Въздушната какавида“ и я прецени внимателно в светлината на предложението ми. И… впрочем, вземи и това от мен.

Комацу извади от вътрешния джоб на сакото си кафяв плик и го подаде на Тенго. В плика имаше две цветни снимки на момиче в стандартен размер. Едната беше портрет, на другата бе в цял ръст. Изглежда, бяха заснети по едно и също време. Момичето стоеше пред някакви външни стъпала — широко каменно стълбище. Класически красиви черти. Дълга права коса. Бяла блуза. Дребна на ръст, слаба. Устните й се мъчеха да се усмихнат, но очите се съпротивляваха. Сериозни очи. Търсещи очи. Тенго се загледа в двете снимки. Колкото по-дълго ги гледаше, толкова повече се сещаше за себе си на тази възраст и изпитваше някаква тъпа болчица в гърдите си. Специална болка — нещо, което отдавна не бе усещал.

— Ето ти я Фука-Ери — каза Комацу. — Красива е, нали? Симпатична и свежа. На седемнадесет. Идеално. Няма никому да съобщаваме, че истинското й име е Ерико Фукада. Нека си остане Фука-Ери. Ако спечели наградата „Акутагава“, самото име ще причини определена сензация, разбираш ли? Репортерите ще й налетят като прилепи по залез-слънце. Книгите й ще се разграбят за един ден.

Тенго се зачуди откъде ли се е сдобил с фотографиите Комацу. От участниците не се изискваше да прилагат снимки към творбите си. Но реши да не пита — отчасти понеже не желаеше да чуе отговора, какъвто и да бе той.

— Задръж ги — каза Комацу. — Може да ти потрябват.

Тенго ги върна в плика и го сложи върху ръкописа.

После каза на Комацу:

— Не съм запознат подробно с механизмите на „индустрията“, но здравият разум ми подсказва, че планът ви е изключително рискован. Почнете ли веднъж да мамите обществото, трябва постоянно да поддържате лъжата. Край няма. Няма да е никак лесно нито от психологическа, нито от практична гледна точка постоянно да пригаждате истината така, че всичко да си е на място. Стига един от заговорниците да се изпусне, всички ще закъсат. Не смятате ли?

Комацу извади нова цигара и я запали.

— Абсолютно си прав. На този етап неясните моменти са прекалено многобройни. Една грешчица може да ни навлече куп неприятности. Но как да ти кажа, Тенго? В крайна сметка инстинктът ми все пак ми подсказва: „Давай!“. По простата причина, че подобни възможности не се появяват често. Досега не ми е изпадала и надали ще ми изпадне втори път. Едно сравнение с хазарта надали би било най-удачното, но излиза, че са ни раздадени най-добрите карти и имаме цяла планина чипове. Обстоятелствата са идеални. Цял живот няма да си простим, че сме изпуснали подобна възможност.

Тенго наблюдаваше в мълчание крайно зловещата усмивка на Комацу. А Комацу продължи:

— Но най-важното в случая е, че ще преработим „Въздушната какавида“ в по-добра творба. Поначало това е история, която е трябвало да се напише далеч по-хубаво. Съдържа нещо важно — нещо, което някой трябва да извлече на преден план. Убеден съм, че мненията ни съвпадат, Тенго. Нима греша? Всеки ще участва в проекта със собствените си специални умения: ще обединим способностите си в името на едно-единствено нещо, а именно — да изведем на преден план онова важно нещо в повестта. Мотивите ни са съвсем чисти: можем, без да се срамуваме, да ги изложим навсякъде на показ.

— Колкото и да се обосновавате, колкото и благородни на вид поводи да измисляте, измамата си е измама.

— Пропускаш един ключов факт, Тенго. — Устата на Комацу се разля в голяма, широка усмивка, каквато Тенго за пръв път виждаше. — Или ще е по-точно да кажа, че умишлено го пренебрегваш? Имам предвид простия факт, че ти наистина желаеш да го направиш. Вече си настроен на тази вълна: да вървят по дяволите и рискът, и моралът. Ръцете те сърбят да преработиш лично „Въздушната какавида“. Искаш ти, а не Фука-Ери да е този, който ще изведе на преден план онова специално нещо в творбата. От теб засега искам само да се прибереш и да направиш преоценка на истинските си мисли. Застани пред огледалото и се вгледай дълго и внимателно в себе си. Изписано е по цялото ти лице.

Тенго усети как въздухът наоколо му се разреди. Огледа за миг обстановката. Нима видението щеше да се повтори? Не, нямаше и помен от него. Разреждането на въздуха бе причинено от нещо друго. Извади носната кърпа от джоба си и обърса потта от челото си. Комацу почти винаги бе прав. Защо се получаваше така?

[1] Всяко заведение, бръснаро-фризьорски салон и много магазини в Япония предлагат на клиентите си свои рекламни кибритчета с името и адреса си, а често и със запомнящ се дизайн. — Б.пр. ↑

[2] Мичико Канба — загинала на 15 юни 1960 г. в сблъсък с полицията пред сградата на японския парламент (Диетата). — Б.пр. ↑

[3] NHK (Nippon Hoso Kyokai, Japan Broadcasting Corporation) — национална обществена радиотелевизионна мрежа, финансирана чрез абонаментни такси. По традиция станциите й се самообозначават със съкращението на английски: Ен Ейч Кей. Дългогодишният президент на NHK в средата на двадесети век, журналистът Йошинори Масда, е първият японец, женен (1943 г.) за българка — Сийка Макрелова (1923–1963) от с. Чокманово, Пловдивски окръг. — Б.пр. ↑

[4] Gakushu juku (школи за зубрене) — специализирани училища (най-вече в Япония), предлагащи частни уроци в извънучилищно време, предимно на кандидатстващите в гимназии и университет. Съществуват и школи, специализирани в подготовката на вече неуспели кандидат-студенти, наричани подигравателно ronin (останали без господар самураи). — Б.пр. ↑

[5] Наградата в памет на „бащата“ на японския кратък разказ Рюносуке Акутагава (1892–1927) е основана през 1935 г. и се присъжда два пъти в годината (януари и юли) от Дружеството за насърчаване на японската литература за най-добра литературна творба, публикувана от нов или начинаещ автор във вестник или списание. Поради медийното внимание „Акутагава“ е най-престижната литературна награда в страната (джобен часовник и един милион йени) и обикновено се печели от разказ или повест, а не от роман. — Б.пр. ↑

[6] Manga — японска дума за комикси и карикатури, която извън Япония означава японски комикси и комикси в японски стил. — Б.пр. ↑

[7] Мурасаки Шикибу (ок.973 — ок.1014 г.) — придворна дама, поетеса и писателка, автор на „Genji Monogataru“ („Сказание за Генджи“). — Б.пр. ↑

ТРЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): НЯКОИ ПРОМЕНЕНИ ФАКТИ

Аомаме слизаше с обути само в чорапи крака. Вятърът свиреше покрай откритата отвсякъде аварийна стълба. Колкото и тясна да беше миниполата й, сегиз-тогиз се издуваше като платно от идещите отдолу повеи и внезапното олекване бе достатъчно, за да затрудни напредъка й. Стискаше здраво студената метална тръба, която служеше за ръкохватка, и напредваше стъпало по стъпало, заднешком, като от време на време спираше, за да отмести някой провиснал от челото й кичур и да намести преметнатата през гърдите й чанта.

Позицията й даваше панорамен поглед върху минаващото под нея национално шосе 246. Обви я ревът на града: автомобилни двигатели, надути клаксони, писъкът на аларма, стар военен марш, отекващ от агиткамиона на някаква организация от десницата, пневматичен чук, разрушаващ бетон. От данданията (не че искаше да я слуша, но нямаше как да запуши уши) взе да изпитва нещо като морска болест.

По едно време стълбата се превърна в хоризонтален мостик, отвеждащ обратно към средата на естакадата, а оттам пак се спускаше право надолу.

Оттатък пътя срещу откритата стълба се издигаше малък пететажен жилищен блок — сравнително нова постройка облицована с кафяви керамични плочки. Всеки апартамент си имаше балконче, ориентирано към аварийната стълба, но всички балконски врати бяха плътно затворени и със спуснати щори и пердета. Що за архитект беше този, поставил балкони на сграда, гледаща се очи в очи с пътниците по естакадата? Надали някои щеше да си простре прането или да се заседи на балкона си с чаша джин с тоник, за да наблюдава трафика във вечерния час пик. И все пак по повечето балкони имаше опънати едва ли не задължителните найлонови въжета за простор, а на един имаше дори градински стол и фикус в саксия. Фикусът имаше опърпан и избелял вид, листата му се разпадаха и бяха осеяни със сухи кафяви петна. На Аомаме й домъчня за растението. Ако някога се прероди, дано не се прероди в такъв нещастен фикус!

Ако съдеше по провисналите по нея паяжини, аварийната стълба почти не се ползваше. Във всяка мрежа висеше по едно черно паяче и търпеливо чакаше да му падне някоя жертвичка. Самите паяци надали съзнаваха, че са „търпеливи“. Паякът няма друга специална способност, освен тази да плете мрежа, и никакъв друг избор на „лайфстайл“, освен да бъде неподвижен. Така щеше да си стои на едно място в очакване на плячка, докато в естествения ред на нещата не се съсухри и умре. Всичко това е генетично предопределено. Паякът нито се обърква, нито се отчайва, нито съжалява. Никакви метафизични съмнения, нито морални усложнения. Предполагам. За разлика от мен. Аз съм длъжна да се движа целенасочено и точно затова в момента съм сама и слизам по тая тъпа аварийна стълба от градската високоскоростна магистрала номер 3, там, където тя преминава през безполезния квартал Сангенджая, с цената на чисто нов чифт чорапи и принудена да разчиствам през цялото време проклетите паяжини и да гледам грозния фикус на нечий тъп балкон.

Движа се, значи съществувам.

Докато слизаше по стълбата, Аомаме се сети за Тамаки Оцука. Нямаше намерение да си мисли точно за Тамаки, но веднъж отприщили се, мислите нямаха спиране. Тамаки беше най-добрата й приятелка в гимназията и съотборничка по софтбол[1]. Като част от отбора пътуваха и вършеха много неща заедно. Веднъж дори имаха нещо като лесбийско изживяване. Тръгнаха заедно на лятно пътешествие и в един момент им се наложи да спят заедно на единственото двойно легло, което хотелът можеше да им предложи. И взеха да се опипват навсякъде. Нито една от двете не беше лесбийка, но това не им попречи да експериментират смело, подтиквани от присъщото на младите момичета любопитство. По това време и двете си нямаха гадже, а и двете нямаха и капка сексуален опит. Получи се просто нещо, което си остана „изключителен, но интересен“ епизод в живота. Но сега, докато в паметта й бяха изплували образи — как двете с Тамаки се опипваха през онази нощ, Аомаме усети, че дори докато слиза по брулената от вятъра стълба, една скрита дълбоко в душата й частица се нагрява до червено. И че помни с една необяснима яснота овалната форма на зърната на Тамаки, редките й срамни косми, чаровната извивка на дупето, формата на клитора.

Докато мисълта й прехвърляше тези графични спомени, за празничен фон им служеше унисонът на духовите инструменти от „Симфониетата“ на Яначек. Дланта й галеше чупката в ханша на Тамаки. В началото Тамаки само се изсмя, сякаш изпитваше гъдел. Но смехът й много бързо секна и дишането й се промени. Оркестровата пиеса поначало бе създадена като фанфарно въведение към спортно събитие. Вятърът вее леко над зелените поля на Бохемия в такт с музиката. Аомаме усети как зърната на Тамаки внезапно щръкнаха. Същото се случи и с нейните. След което тимпаните създадоха комплексна музикална структура.

Аомаме се спря и неколкократно тръсна глава. Не му е времето сега за такива мисли. Съсредоточи се върху слизането по стълбата. Но мислите не искаха да си вървят. Образите се редуваха, и то със страхотна яркост. Лятната нощ, тясното легло, уханието на пот. Казаните думи. Чувствата, които не се поддаваха на словесно описание. Забравените обещания, неосъществените мечти. Осуетените копнежи. Порив на вятъра подхвана кичур от косата й и я перна като с камшик по бузата. Очите й се насълзиха от болка. Няколко нови порива бързо изсушиха сълзите.

Кога ли точно се случи това?, запита се. Но времето се обърка като конци в съзнанието й. Праволинейността му се изгуби и то се запреплита напред-назад, наляво-надясно. Един край се заместваше от друг. Не можеше да си спомни неща, които не би трябвало да я затруднят. Сега е април 1984 година. А аз съм родена… а, да… през 1954-та. Дотолкова помня. Датите бяха врязани в паметта й, но щом си ги спомни, загубиха всякакъв смисъл. Вятърът разпиля на всички посоки пред очите й бели картончета с изписани върху тях дати. Хукна да си ги събере обратно, но не успя да насмогне нито на силата на вихрушката, нито на огромния брой на картончетата. Летяха си те: 1954, 1984, 1645, 1881, 2006, 771, 2041… ей така, безсистемно изчезваха всичките й знания, докато стълбищната шахта на умствената дейност се рушеше под краката й.

Аомаме и Тамаки бяха в леглото — заедно, и двете на по седемнадесет години и възползващи се докрай от новодобитата свобода. За пръв път пътуваха заедно, само двете, като приятелки. Дори сам по себе си фактът им действаше възбуждащо. Париха се заедно в минералния басейн на хотела, разделиха си кен с бира от хладилника, загасиха осветлението и си легнаха. В началото просто си играеха, ръчкаха се само на шега, но в един момент Тамаки напипа зърното на Аомаме през тениската, която й служеше за пижама. По тялото на Аомаме сякаш премина ток. След време вече бяха без тениски и гащички, голи в лятната нощ. Докъде ходихме при това пътуване? Не се сещаше. А и нямаше значение. Скоро, без нито една от двете да го бе предложила на глас, се заеха да проучват най-подробно телата си. Гледаха, пипаха, галеха, целуваха, облизваха полу на шега, полу на сериозно. Тамаки бе дребна, пухкава, с едри гърди. Аомаме бе по-висока, жилеста и мускулеста, с по-малки гърди. Тамаки все за диети приказваше, но Аомаме я харесваше такава, каквато си беше.

Кожата на Тамаки бе мека и фина. Зърната й се подуха и възприеха красива овална форма, като маслини. Срамните й косми бяха фини и редки, като нежна върба. Тези на Аомаме бяха твърди и щръкнали. Много се смяха на тази разлика. Експериментираха, като се докосваха по всякакви места и после обсъждаха кои са им най-чувствителните. По някои места си приличаха, по други — не. Всяка протегна пръст и докосна клитора на другата. И двете бяха прибягвали до самозадоволяване, и то често. Сега обаче осъзнаха колко по-различно е, когато те пипа друг. Ветрецът се носеше по полята на Бохемия.

Аомаме се спря и пак разтърси глава. Въздъхна дълбоко и се вкопчи още по-силно в тръбния парапет. Стига съм мислила за тези работи. Важното сега е да сляза по стълбата. Трябва вече да съм минала половината път. Но защо и тук е толкова шумно? Защо и вятърът продължава с такава сила? Сякаш и шумът, и вятърът искат да ми се скарат, да ме накажат.

Аомаме все пак успя да пропъди тези натрапчиви усещания, но пък започна да я мъчи мисълта какво ли я чака долу, на края на стълбата. Ами ако там стои някой и той й поиска документ за самоличност и обяснение какво търси на това място? Дали ще се задоволи с елементарно оправдание от рода на „На естакадата стана задръстване, а пък аз имам такава важна среща, че ми се наложи да сляза по стълбата“? Или нещата ще се усложнят? Най-малко тъкмо сега има нужда от усложнения. Само не днес.

* * *

За неин късмет долу нямаше никого. Веднага извади обувките от чантата и ги обу. Стълбата свършваше в незастроен парцел под естакадата — склад за строителни материали, сгушил се между двете платна на шосе 246 и ограден, с листа ламарина. Върху голата земя лежаха няколко ръждясали железни тръби, вероятно бракувани след завършването на някакъв обект. Под импровизиран найлонов навес от пластмасови плоскости бяха наредени един върху друг три зеблени чувала. Аомаме нямаше представа какво има в тях, но явно трябваше да се пази от дъжда — чувалите бяха завити допълнително с найлон. И те май бяха останали от обекта, но ги бяха зарязали, понеже на никого не му се е разправяло да ги транспортира. Под навеса се търкаляха и смачкани мукавени кашони, пластмасови бутилки от сок и няколко списания с манга. И нищо друго, ако не се смятаха найлоновите пазарски торбички, с които вятърът си играеше.

Металната порта на склада се оказа заключена с катинар и увита неколкократно с верига. Най-отгоре на високата порта имаше бодлива тел. Изключено бе да се прекачи през нея. А дори и да успееше, костюмчето й щеше да стане на парцали. Побутна я няколко пъти, но не успя да я помръдне. И котка не можеше да избяга оттам — толкова тесни бяха процепите й. По дяволите! От какъв зор са залостили тая проклета порта? Че какво можеше да се открадне оттук? Намръщи се, изруга, та дори се и изплю на земята. Толкова труд да слезе от естакадата, а сега се озова заключена в тоя тъп склад! Погледна часовника си. Все още разполагаше с време, но не можеше вечно да виси в тоя склад. А да се върне на естакада бе изключено.

Петите и на двата и чорапа бяха заминали. Огледа се — да се убеди, че не я наблюдават, после нави нагоре полата, смъкна чорапите, събу ги и пак нахлузи обувките. Набута скъсаните чорапи в чантата си. Това й действие я поуспокои. И взе да изследва подробно оградата на склада. Беше не по-голям от стая в основно училище, така че обиколката не й отне кой знае колко време. Така. Вече бе установила единствения вход — заключената порта. Оградната ламарина бе тънка, но листата бяха здраво прихванати един за друг с болтове и гайки, които нямаше как да развие без инструмент. Май се налагаше да се предаде.

Отби се до навеса и огледа смачканите кашони. Изведнъж си даде сметка, че някой е спал на тях, а сега там се съхраняваха няколко навити протрити одеяла. Всъщност не й се сториха съвсем стари. Явно тук преспиваха някакви бездомници, с което се обясняваше и наличието на шишетата и списанията. Това бе несъмнено. И Аомаме взе да разсъждава. Щом нощуват тук, значи някъде има някакъв таен вход. Бездомните са царе на откриването на скрити от вятъра и дъжда места, рече си. Освен това знаят как да замаскират за своя лична употреба разни тайни пролуки, направени от животни.

Аомаме тръгна на втора обиколка. Оглеждаше внимателно всяка ламарина по оградата и я раздрусваше. Както и очакваше, намери едно място, където, изглежда, болтът бе паднал. Направи опит да огъне ламарината първо на едната, после на другата страна. С лека промяна на ъгъла и дърпане навътре успя да открие пролука, която бе достатъчно голяма през нея да се промъкне човек. Бездомниците, изглежда, се прибираха по тъмно да спят под наличния покрив, но от страх да не ги открие някой денем излизаха да търсят храна и да връщат за дребни пари празни бутилки. Аомаме благодари наум на безименните нощни бездомници. И понеже и на нея и се налагаше да се промъква тайно, анонимно зад кулисите на живота в големия град, усети някакво единение с тях.

Клекна и се промуши през тесния процеп, като внимаваше да не закачи на нещо остро скъпото си костюмче и да го скъса. Не защото бе любимото й костюмче, а защото друго освен него си нямаше. Но изключително рядко го обличаше и никога не ходеше на високи токчета. Понякога обаче сегашната й конкретна дейност й налагаше да се облече прилично, така че трябваше много да внимава да не повреди дрешката.

За неин късмет и извън оградата нямаше жив човек. Провери отново външния си вид, възвърна спокойното изражение на лицето си и се отправи към светофара на ъгъла. Пресече шосе 246, влезе в някаква дрогерия, купи си оттам нов чифт чорапи и с позволение от касиерката ги обу в стаичката отзад. Това значително подобри настроението й и премахна останалото в стомаха й неприятно усещане, напомнящо на морска болест. Благодари на продавачката и излезе от магазина.

Трафикът по шосе 246 бе по-натоварен от нормалното; вероятно се бе разчуло, че поради катастрофа е спряно движението по успоредната градска високоскоростна магистрала. Аомаме се отказа да търси такси и реши вместо това да хване от близката станция метрото по линията Токю Шин — Тамагава. Най-сигурно щеше да е. Писнало й беше от попаднали в задръствания таксита.

Докато крачеше към станцията Сангенджая, се размина с някакъв полицай. Високият млад служител на реда се бе забързал устремено нанякъде. Тя се стегна за миг, но онзи гледаше право пред себе си; толкова бързаше, че не му остана време да я погледне. Но при самото разминаване Аомаме забеляза, че в униформата му има нещо особено: кройката бе по-ежедневна, не толкова плътно прилепваща, от по-мека материя, с по-малки ревери, та дори и тъмносиният й цвят леко светлееше. И оръжието му беше различно. Вместо обичайния револвер, зачисляван на японските полицаи, от кръста на този висеше голям пистолет. В страната обаче престъпленията с оръжия бяха толкова редки, че надали полицаят щеше някой ден да участва в масова престрелка; а това означаваше, че един старомоден револвер с шест патрона би трябвало да му е напълно достатъчен. Револверът е просто, евтино, надеждно и лесно за поддържане оръжие. Неизвестно защо обаче, този бе оборудван с последен модел полуавтоматичен пистолет, поемащ шестнадесет деветмилиметрови патрона. „Глок“ или „Берета“, реши тя. Е, как става това? Възможно ли е да са променили полицейските униформи и оръжие, без тя да е разбрала? Немислимо на практика. Та нали тя следеше най-внимателно всеки ден вестниците. Една такава промяна щеше да бъде подробно отразена. Да не говорим колко внимателно бе изучила полицейските униформи. До тази сутрин поне, допреди само няколко часа, полицаите си бяха все още в старите си стегнати униформи, каквито имаха открай време, и носеха старите си прости револвери. В това бе абсолютно сигурна. Много странно.

Аомаме обаче не бе в настроение за задълбочени съждения по въпроса. Имаше пред себе си задача.

Когато влакът стигна до Шибуя[2], Аомаме остави мантото си в платено гардеробче, после се упъти по новия си костюм към хотела на „Догендзака“[3]. Съвсем приличен хотел, нищо особено, но добре обзаведен, чист, с почтена клиентела. На партера му имаше както ресторант, така и квартално магазинче. Близо до гарата. Чудесно местоположение.

Влезе и се отправи директно към дамската тоалетна. За късмет вътре нямаше никого. Първо седна и се облекчи продължително със затворени очи, заслушана в шума, който й напомняше за разбиващи се някъде надалече морски вълни, без да си мисли за нищо конкретно. После застана пред един от умивалниците и старателно изми ръцете си със сапун и вода. Среса се и се изсекна. Извади четка за зъби и набързо си изплакна зъбите без паста. За почистване с копринен конец между зъбите нямаше време. Нито пък значение. Не се подготвяше за среща с гадже. Цапна си леко червило пред огледалото и прекара молива за вежди. Свали сакото, намести сутиена с банелите, оглади бялата блузка и помириса подмишницата си. Не издаваше миризма. После затвори очи и изрецитира обичайната си молитва, чиито думи не значеха нищо. Смисълът им нямаше значение. Важно бе само да ги каже.

След молитвата пак отвори очи и се огледа. Чудесно. Олицетворение на способна делова жена. Изправена стойка. Твърдо сключени устни. Единствено обемистата чанта не пасваше. По-добре щеше да е, ако носеше тънко дипломатическо куфарче, но пък чантата бе по-практична. Провери отново съдържанието на чантата. Всичко необходимо си беше на място, където можеше лесно да го напипа.

Оставаше й единствено да изпълни заданието според уговорката. Прямо. С непоколебимо убеждение и безмилостно, Аомаме разкопча най-горното копче на блузката. Така, като се наведеше, щеше да поразкрие гърдите си. Само дето гърдите й трябваше да са малко по-едри!

* * *

Никой не я спря, докато взе асансьора до четвъртия етаж и забърза по коридора до стая 426. Извади от чантата си клипборд, притисна го към гърдите си и почука. Леко, отривисто почукване по вратата. Кратко изчакване. Повторно почукване, този път по-силно. Недоволно мърморене отвътре. Открехване на вратата. Мъжко лице. Към четиридесетте. Тъмносиня риза. Сив панталон от каша. Класически вид на свалил сакото и вратовръзката работещ бизнесмен. Зачервени очи, раздразнен поглед. Най-вероятно недоспал. И, изглежда, се изненада от деловия костюм на Аомаме; сигурно бе очаквал да види прислужница, дошла да зареди минибара.

— Извинете за безпокойството, господине. Казвам се Ито и съм от администрацията на хотела. Възникнал е проблем с климатика ви, затова идвам да направя оглед. Може ли да вляза? Няма да отнеме повече от пет минути — обяви отривисто Аомаме с мила усмивка.

Мъжът я изгледа с отявлено недоволство.

— Работя върху нещо важно и спешно. Ще освободя стаята след час. Не може ли тогава да дойдете? На климатика нищо му няма.

— Безкрайно съжалявам, господине, но става дума за авария, дължаща се на късо съединение. В името на безопасността сме длъжни да отстраним подобна повреда незабавно. Затова проверяваме стаите една по една. По-малко от пет минути ще ми трябват…

— О, по дяволите! — цъкна с език мъжът. — Та нали точно затова си взех стая, че да работя на спокойствие.

И посочи струпаните върху бюрото книжа — разпечатани схеми и графики, вероятно материали, нужни му за късно съвещание. Имаше компютър, калкулатор и разграфени листа за чернова с дълги колони цифри.

Аомаме знаеше, че мъжът работи в корпорация в областта на нефтодобива. Бил специалист по капиталовложенията в няколко страни на Близкия изток. Според сведенията, които й бяха дали, бил сред най-кадърните в своята област. Личеше му дори по стойката. Произхождал от добро семейство, имал значителни доходи и карал нов ягуар. След безгрижно детство го пратили да учи в чужбина, владеел английски и френски. Излъчвате самоувереност. Беше от хората, които не търпят да им даваш акъл или да ги критикуваш, особено пък ако критикуващата беше жена. Което не му пречеше нито да командва околните си, нито да спука няколко ребра на жена си със стик за голф. С други думи, светът се въртеше около него, а ако го нямаше него, светът щеше да спре да се върти. Побесняваше — до бой — ако някой му се намесеше в работата или му противоречеше.

— Съжалявам за безпокойството, господине — пусна му най-хубавата си делова усмивка Аомаме. И сякаш самата тя представляваше свършен факт, напъха се наполовина в стаята, опря гръб в рамката на вратата, вдигна клипборда и взе да си записва нещо с химикалка. — Вие бяхте… господин Мияма, ако не се лъжа…? — Беше гледала снимката безброй пъти, лицето му й бе съвсем познато, но все пак държеше да се убеди, че е попаднала на онзи, който й трябваше. Иначе щеше да стане непоправима грешка.

— Точно така. Мияма — отвърна онзи рязко и въздъхна отчаяно, един вид „Абе, правете, каквото ще правите, по дяволите!“. Върна се на стола до бюрото и с химикалка в ръка взе документа, чието четене Аомаме бе прекъснала. Сакото и раираната му вратовръзка бяха хвърлени върху все още оправената спалня. Имаха вид на много скъпи. С провесена през рамото чанта Аомаме се запъти към вградения гардероб, където, както я бяха уведомили, се намираше контролното табло на климатичната инсталация. В гардероба висеше шлифер от мека материя и дълъг сив шал от кашмир. Единственият багаж бе кожено дипломатическо куфарче. Никакви дрехи за преобличане, никаква чантичка с тоалетни принадлежности. Вероятно не възнамеряваше да прекара тук нощта. Върху бюрото имаше кана с кафе, явно доставена му от рум сървиса. В продължение на тридесет секунди се правеше, че оглежда таблото, после викна на Мияма:

— Много ви благодаря за съдействието, господин Мияма. Не виждам никаква повреда в стаята ви.

— Както ви казах от самото начало — прекъсна я недоволно той.

— Ъъъ… господин Мияма…? — понечи да каже нещо тя. — Извинете ме, но струва ми се, че имате нещо на тила си.

— На тила ми ли? — учуди се той. Потърка се отзад, после огледа длан. — Нищо няма.

— Нека все пак погледна — приближи се тя. — Нали не възразявате?

— Добре де, вижте какво е съгласи се той, силно озадачен.

— Капка боя, струва ми се. Светлозелена.

— Че откъде боя?

— Не съм съвсем сигурна. Ако се съди по цвета, трябва да е боя. Може ли да ви пипна? Току-виж се отлепила.

— Пипайте, пипайте — сведе глава Мияма и оголи тила си пред Аомаме. Имаше чист врат благодарение на сравнително скорошно подстригваме. Аомаме пое дълбоко въздух и го задържа, съсредоточила цялото си внимание във върховете на пръстите си, които ловко опипваха да намерят нужното й място. Като стигна до него, натисна го с пръст, сякаш да го отбележи, после затвори очи, да потвърди, че не се е излъгала. Това е. Ако имах повече време, щях да проверя и втори път, но вече е късно. Просто ще трябва да се справя максимално добре в създалата се ситуация.

— Извинявайте, господине, но ще можете ли да задържите така? Тук осветлението е доста слабо. Ще се наложи да си извадя фенерчето от чантата.

— Но от къде на къде имам боя точно пък там?

— Нямам представа, господине. Но сега ще видя.

Докато пръстът й продължаваше да натиска мястото на тила на мъжа, Аомаме извади от чантата си твърда пластмасова кутия, от която взе увит в тънък плат предмет. С няколко сръчни движения разви нещо като малък десетсантиметров ледокоп, който обаче не бе предназначен за разбиване на лед. Конструкцията и изработката му бяха дело на самата Аомаме. Върхът му имаше остротата на игла и за да не се пречупи, бе забит в парченце корк, специално обработено да придобие мекотата на памука. Нежно издърпа корка от връхчето и го пусна в джоба си. После доближи оголеното връхче до специалната точка на тила на Мияма. Спокойно сега, заповяда си Аомаме, това е моментът. Не бива да съм встрани от целта дори с милиметър. И при най-малкото трепване всичките ми усилим ще отидат нахалост. Съсредоточи се.

— Докога ще чакам? — заоплаква се Мияма.

— Само секунди още търпение, господине.

Не се притеснявай, каза му на ума си, няма и да усетиш края. Изчакай само още секунда-две. И след това за нищо няма повече да си мислиш. Нито за системи за рафиниране на нефт, нито за тенденциите в борсовата цена на нефта, нито за тримесечните отчети пред инвеститорите, нито за запазеното място в самолета за Бахрейн, нито за подкупите за държавни служители и подаръците за любовницата ти. Колко ли си се мъчил през всичките тези години да не объркваш всичко това в мислите си! Така че имай още мъничко търпение. Влагам всички усилия в работата си и не бива да ме разсейваш. Нищо друго не искам от теб.

Установила веднъж точката и съсредоточила се върху задачата си, Аомаме вдигна дясната си ръка, спря да диша и след кратка пауза я спусна право надолу — но не прекалено рязко — върху дървената дръжка. Ако я удареше по-силно, отколкото трябва, можеше да счупи връхчето на иглата и то да остане под кожата, а това в никакъв случай не биваше да се допуска. Особено важно бе да пусне ръката си леко, почти нежно и точно под необходимия ъгъл, с точно необходимата сила, право надолу, без да се съпротивлява на земното притегляне, така че връхчето на иглата да бъде всмукано по едва ли не естествен път в точката — надълбоко, гладко и със смъртоносен ефект. От ключово значение бяха ъгълът и силата — или по-скоро въздържането от прилагането на сила. Ако спазваше всички тези изисквания, работата щеше да е толкова проста, колкото да вкара иглата в бучка тофу[4]. Игличката прободе кожата, заби се в специалната точка в основата на мозъка и спря сърцето толкова естествено, колкото се духва свещ. Всичко свърши за десета от секундата, с почти обидна леснота. Само Аомаме бе способна да го направи. Никой друг не умееше да напипа въпросната скрита точка. Единствено нейните пръсти притежаваха необходимата за целта специална интуиция.

Чу го как хлъцна, след което всеки мускул на тялото му се вкочани. Издърпа мигновено иглата, извади със същата бързина приготвената в джоба й марличка и я притисна към убоденото място да предотврати кръвоизлива. Независимо че тънката игличка бе престояла в кожата само няколко секунди, така че кървенето щеше да е нищожно, бе длъжна да вземе нужните предпазни мерки. Не биваше да остане и най-малката следа от кръв. И най-миниатюрната капчица щеше да провали всичко. Аомаме бе специалист по предпазливост.

Силата взе да се изцежда от вдървилото се за миг тяло на Мияма така, както въздухът излиза от спукана баскетболна топка. Аомаме го остави да се свлече върху бюрото, без да сваля пръст от точката на тила му. Лицето му полегна странично върху възглавницата от книжа. Очите бяха облещени, явно от изненада, сякаш за последно бе съзрял нещо невероятно. В погледа му нямаше нито страх, нито болка, само чиста изненада. Случваше му се нещо абсолютно необичайно, но не можеше да си даде сметка какво: болка, сърбеж, удоволствие или божествено откровение? На този свят има най-различни начини на умиране, но надали някой по-лесен от този.

Изобщо не заслужаваше такава лесна смърт, помисли си намръщената Аомаме. Прекалено леко стана. Може би трябваше преди това да ти спукам няколко ребра със стик за голф номер пет, че да се поизмъчиш, преди да те отърва от болките ти. Такава смърт заслужава гад като теб. Нали и ти това направи на жена си. За съжаление, в случая нямах право на избор. Задачата ми бе да пратя човека на онзи свят с максимална бързина, безпогрешност и неуловимост. Само допреди миг бе жив, а вече е мъртъв. Без ни най-малко да се усети, прекрачи прага, разделящ живота от смъртта.

Аомаме държа марлята на мястото цели пет минути, без да бърза, но и без да натиска, та да не остане следа от пръстите й. Очите и не се отместваха от стрелката на часовника й, отмерваща секундите. Ужасно дълги пет минути се оказаха. Ако някой влезеше през това време и я завареше с притиснати към врата на мъжа пръсти и с финото смъртоносно оръжие в другата й ръка — край на всичко. Изключено бе да измисли някакво оправдание. Можеше да дойде някой от рум сървиса с нова каничка кафе. На вратата всеки миг можеше да се почука. Но петте минути бяха неизбежни. За да се успокои, Аомаме пое неколкократно въздух, бавно и дълбоко. Не се панирай тъкмо сега. Не губи самообладание. Бъди винаги спокойната, хладнокръвна Аомаме.

Усещаше биенето на сърцето си. А в ритъма на сърцето в главата й отекнаха началните фанфари на Яначековата „Симфониета“. По зелените поля на Бохемия пак заиграха меки, тихи ветрове. Даваше си сметка, че се е раздвоила. Едната й половина продължаваше най-хладнокръвно да притиска врата на мъртвеца. Но другата бе изпълнена със страх. Идеше й да зареже всичко и моментално да се махне от стаята. Тук съм, но и не съм. Намирам се едновременно на две места. Може и да противоречи на Айнщайновата теория, но майната му. Да го наречем „дзен на убиеца“.

Петте минути най-после изтекоха, но за всеки случай Аомаме добави и една минута от себе си. Мога да изчакам още една минута. Колкото повече бърза, толкова по-внимателен трябва да е човек в тази работа. Издържа и допълнителната минута, която й се стори безкрайна. После бавно махна пръста си и освети раната с фенерчето. Дупчицата бе по-малка, отколкото от ужилването на комар.

Пробождането на специалната точка в основата на мозъка с изключително тънка игличка причинява смърт, която е почти неразличима от естествената внезапна смърт. На обикновения лекар ще изглежда като сърдечен удар. Поразил го е, докато е работел на бюрото, и е предал богу дух. Преумора и стрес. Не се забелязват признаци за неестествени причинители. Няма нужда от аутопсия.

Покойникът е бил водеща сила в бизнеса, но е бил склонен и да се преработва. Голяма работа, като е получавал солидна заплата, като сега няма да може да я харчи. Обличал се е в костюми на „Армани“ и е карал ягуар, но в крайна сметка и той се е превърнал в поредната мравка, която блъскала, блъскала цял живот и накрая умряла най-безсмислено. След време ще се забрави и самият факт, че го е имало на този свят. „Жалко, толкова млад си е отишъл“, ще разправят хората. А може и да не разправят.

* * *

Аомаме извади от джоба си парченцето корк и го наниза на иглата. Уви финия инструмент в тънкия плат и го върна в твърдата кутия, която постави на дъното на чантата. После взе от банята кърпа за ръце и избърса всички места в стаята, по които вероятно бе оставила отпечатъци. Най-вече контролното табло на климатика и дръжката на вратата — старала се бе да не пипа нищо друго. Върна кърпата в банята. Сложи чашата и каничката за кафе върху таблата от рум сървиса и я остави в коридора. Така пиколото нямаше да чука, за да ги вземе отвътре, и по този начин щеше да отложи с доста време откриването на трупа. Ако всичко се движеше по план, тялото щеше да бъде открито едва на следващия ден след часа за освобождаване на стаите.

Довечера, като не се яви на съвещанието, може и да му позвънят в стаята, но никой няма да им се обади. Може и да им хрумне да накарат управителя да отключи стаята му, но може и да не се стигне дотам. Каквото и да стане, то ще е в естествения ред на нещата.

Аомаме се изправи пред огледалото в банята да се увери, че облеклото й изглежда нормално. Закопча горното копче на блузката. Не й се наложи да показва цици. Копелето изобщо не я бе погледнало като хората. Какво значение са имали околните за него? Изпробва една полунамръщена гримаса. После оправи косата си, помасажира с върховете на пръстите лицевите си мускули, та да се отпуснат, и хвърли на огледалото очарователна усмивка, която разкри наскоро измитите й бели зъби. Окей, хайде сега от стаята на мъртвеца обратно в действителността. Пренастрой атмосферното налягане. Вече не си хладнокръвен убиец, а усмихната, способна бизнес дама в страхотен костюм.

Открехна вратата, озърна се по коридора да се убеди, че е празен, и се измъкна. Предпочете стълбите пред асансьора. Докато прекосяваше фоайето, никой не й обърна внимание. Изправена стойка, устремен право напред поглед, бърза походка — но не толкова забързана, че да прави впечатление. Беше професионалистка, на практика безупречна. Ако и гърдите ми бяха само малко по-едри, помисли си със съжаление, щях да съм съвсем идеална. Леко смръщване. Майната му, човек работи с това, с което разполага.

[1] Softball(англ.) — вариант на бейзбола. — Б.пр. ↑

[2] Сангенджая е втората станция преди крайната — Шибуя. Разстоянието между двете е 3,3 км. — Б.пр. ↑

[3] Улица „Догендзака“ в района Шибуя е един от центровете на нощния живот в Токио, прочута с хотелчетата си, в които може да се наеме стая на час. — Б.пр. ↑

[4] Tofu (соево сирене) — храна, произведена чрез коагулация на соево мляко с последващо отцеждане и пресоване на блокчета, като при правенето на сирене от мляко. — Б.пр. ↑

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ЩОМ ТОЧНО ТОВА ЖЕЛАЕТЕ

Тенго се събуди от звъна на телефона. Фосфоресциращите стрелки на стенния часовник показваха един и нещо през нощта. В стаята, естествено, беше тъмно. И Тенго не се съмняваше, че го търси Комацу. Никой друг не би му звънял в един, и то толкова продължително, докато не вдигне слушалката. Комацу нямаше усещане за време. Обаждаше се по телефона в мига, в който го споходеше някоя мисъл, без да се интересува от часа — дали е посред нощ, или призори. Или дали търсеният не прекарва първата си брачна нощ, или е на смъртното си легло. През яйцевидната глава на Комацу никога не бе минавала прозаичната мисъл, че може да обезпокои някого с обаждането си.

Което не ще рече, че така се отнасяше с всички. Все пак Комацу работеше в една организация, от която получаваше заплата. Изключено бе да се държи така с всички, без изобщо да се съобразява със здравия разум. Можеше всъщност да си го позволи единствено спрямо Тенго. Понеже в представите на Комацу Тенго се явяваше продължение на собственото му аз — някакъв допълнителен крайник. Щом Комацу е станал, трябва да е станал и Тенго. Тенго поначало си лягаше в десет и ставаше в шест и поддържаше един, общо взето, редовен стил на живот. И спеше дълбоко. Но събудеше ли го нещо, после му беше трудно пак да заспи. В това отношение нервите му не издържаха. Сума ти пъти се беше опитал да обясни това на Комацу и го бе умолявал да не му звъни по нощите, така както фермерът се моли на Господ да не му праща ята скакалци, преди да е ожънал.

— Разбрано — обявяваше Комацу. — Край на среднощните търсения. — Но обещанието му никога не пускаше дълбоки корени в съзнанието му. Още първият дъжд ги отмиваше.

Тенго се измъкна от леглото и си проправи път до телефона в кухнята, блъскайки се в разни неща. А безмилостният звън не преставаше.

— Говорих с Фука-Ери — обяви Комацу. Никога не прибягваше до стандартните поздрави, до разните му там „Да не те събудих?“ или „Извинявай, че толкова късно се обаждам“. Адски внушително. Не беше по силите на Тенго да не се възхищава от него.

Сега Тенго се намръщи в мрака, но нищо не каза. Събудеха ли го нощем, мозъкът му се нуждаеше от известно време да заработи.

— Чу ли ме?

— Чух.

— Само по телефона. Но все пак говорихме. Или поне аз й говорих. Нашето не можеше да се нарече „разговор“. Тя едва говори. И изговаря думите някак си особено. Ще имаш възможност сам да се убедиш. Така или иначе, описах й най-общо намеренията ни — в смисъл как й се струва идеята да кандидатства за наградата „Нов писател“, след като някой преработи „Въздушната какавида“. По телефона успях единствено да й дам най-обща идея и да я попитам дали това би я заинтересувало, при условие, че ще се срещнем и обсъдим подробностите. Гледах да говоря в най-общи линии. Не мога да си позволя повече конкретност, тъй като можеше да изпадна в неудобно положение.

— Е, и?

— Никакъв отговор.

— Никакъв отговор?

Комацу направи пауза, за да подсили ефекта. Пъхна цигара в устата си и я запали с кибрит. Тенго чу шумовете в слушалката и си представи ясно сцената. Комацу никога не ползваше запалки.

— Фука-Ери иска първо да се срещне с теб — рече Комацу, докато изпускаше дима. — Не каза дали идеята я интересува, нито дали й се нрави. Предполагам, че най-важното сега е да се срещнете като начало и да я обсъдите на четири очи. Казва, че след това щяла да ми даде отговор. Така че цялата отговорност ляга върху теб, нали разбираш?

— Е, и?

— Свободен ли си утре вечер?

Часовете му започваха сутринта и щяха да свършат в четири. За щастие (или не), след това нямаше друг ангажимент.

— Свободен съм.

— Чудесно. Искам от теб да отидеш в шест в кафенето „Накамурая“ в Шинджуку. Ще ви запазя маса в дъното, на спокойствие. Резервацията ще е на мое име и за сметка на фирмата, така че яжте и пийте на корем. И хубаво си поприказвайте.

— Вие няма ли да дойдете?

— Няма. По настояване на Фука-Ери. Нямало още смисъл да се запознаваме.

Тенго продължи да мълчи.

— Толкова засега — заяви весело Комацу. — Надявам се да се справиш, Тенго. Едър човек си, но правиш добро впечатление на хората. Освен това преподаваш в школа за зубрене. Свикнал си да говориш на всякакви ранозрели ученички. Ти си далеч по-подходящ за целта от мен. Усмихвай й се, спечели я, спечели доверието й. Разчитам да чуя добри новини от теб.

— Чакайте, чакайте! Идеята поначало дойде от вас. Дори не съм ви казал все още, че съм съгласен. Както подчертах онзи ден, планът е ужасно рискован и не виждам как ще успее. Може да се превърне в истински скандал. Как искате да убедя това момиче, което така и не съм видял, след като и самият аз не съм решил дали ще участвам?

Отсреща Комацу мълчеше. После, след кратка пауза, рече:

— Виж какво, Тенго. Влакът ни вече излезе от гарата. Късно е за спиране и слизане. Аз съм стопроцентово в играта. Усещам, че и ти си над петдесет на сто готов. Очаква ни една и съща съдба.

Една и съща съдба ли?, поклати глава Тенго. Тази мелодрама пък кога започна?

— Но нали оня ден ми разправяхте да не бързам и да обмисля всичко?

— Да, но оттогава изминаха цели пет дни. Предостатъчно време за обмисляне имаше. Е, какво решаваш? — настоя Комацу.

Тенго не намираше думи.

— Нищо още — отговори откровено.

— Ами, в такъв случай защо не се срещнеш с тази Фука-Ери да обсъдите цялата работа? А пък решението си можеш да отложиш за след това.

Тенго притисна силно с пръсти слепоочието си. Мозъкът му отказваше да проработи.

— Хубаво. Ще поговоря с нея. В шест утре в „Накамурая“ в Шинджуку. Ще й опиша аз как виждам нещата. Но нищо повече не ви обещавам. Ще й разясня плана, но не знам дали ще успея да я убедя.

— Аз и не искам нищо повече от теб.

— Та какво знае Фука-Ери за мен?

— Описах й те в най-общи линии. Че си към тридесетте, неженен, и че преподаваш математика в школа за зубрене в Йойоги. Че си едър, но добър човек. Не ядеш млади момичета. Живееш семпло, имаш благ поглед. И че много харесвам как пишеш. Толкова, общо взето.

Тенго въздъхна. Опиташе ли се да мисли, действителността първо се приближаваше, но след това се отдалечаваше.

— Нали не възразявате, ако пак си легна? Наближава един и половина и имам нужда да поспя поне малко до изгрев-слънце. Рано сутринта имам три часа.

— Добре — каза Комацу. — Лека нощ. Приятни сънища. — И затвори.

Тенго се загледа в слушалката в ръката си, после я остави. Щеше му се моментално да заспи, ако може, и да сънува приятни сънища, ако може, но се съмняваше, че ще успее, след като така внезапно го бяха събудили и принудили да участва в такъв неприятен разговор. Можеше да се приспи с пиене, но не беше в настроение за алкохол. В крайна сметка изпи чаша вода, легна си, запали нощната лампа и се зачете в една книга. Надяваше се тя да го приспи, но сънят му дойде чак призори.

* * *

След края на третия час Тенго хвана надземната електричка до Щинджуку. Купи си няколко книги от книжарницата „Кинокуния“ и се запъти към „Накамурая“. На входа спомена името на Комацу и го заведоха до тиха масичка в дъното на кафенето. Фука-Ери още я нямаше. Тенго каза на сервитьора, че ще изчака да дойде събеседникът му. Няма ли да желае нещо за пиене, докато чака? Не, не желае. Сервитьорът му остави меню и чаша вода. Тенго отвори една от новите книги и се зачете. Темата й бе окултизмът и разглеждаше ролята на проклятията в японското общество през вековете. Проклятията играят важна роля в древните общества. Запълват празнотите и непостоянствата в социалната система. Май хубаво са си живели едно време.

Стана 6:15, а Фука-Ери още я нямаше. Тенго не се притесняваше, а продължаваше да чете. Закъснението й не го учудваше. Нищо чудно в шантавия план да бе възникнало някакво ново шантаво обстоятелство. Нямаше да се изненада, ако се окажеше, че е размислила и е решила изобщо да не идва. Лично той би се радвал на подобно развитие — щеше да опрости нещата. Просто ще доложи на Комацу, че я е чакал цял час, но тя не е дошла. Не го интересуваше какво ще стане по-нататък. Ще вечеря сам, после ще се прибере, изпълнил задължението си към Комацу.

Фука-Ери се появи в 6:22. Сервитьорът я настани срещу Тенго. А тя се втренчи в него, положила дребните си ръце на масата, без дори да си свали палтото. Никакви „Извинявайте за закъснението“ или „Надявам се, че не ме чакате отдавна“. Нито дори „Здравейте“ или „Приятно ми е“. Само седеше с вперен в Тенго поглед, докато устните и оформяха стисната права линия. По същия начин щеше да разглежда някой далечен пейзаж. Впечатляващо, помисли си Тенго.

Фука-Ери бе дребна, дребна във всяко отношение, и бе по-красива, отколкото изглеждаше на снимките. Най-привлекателното у нея бяха дълбоките и поразителни очи. Тенго се почувства неудобно от изучаващите го блеснали катраненочерни зеници. Почти не мигаше, а и като че изобщо не дишаше. Косите й бяха абсолютно прави, сякаш някой бе начертал всеки отделен кичур с линия, а формата на веждите й пасваше идеално на косата. Както при много други красиви тийнейджърки, изражението й не съдържаше ни най-малка следа от ежедневието. Но беше и необичайно неуравновесено — вероятно заради леката разлика в дълбочината на лявото и дясното око — та караше обекта на погледа й да се чувства неловко. Изключено бе човек да разчете мислите й. В този смисъл не беше от онези красавици, които стават манекенки или поп звезди. По-скоро у нея имаше нещо, което възбуждаше и привличаше хората.

Тенго затвори книгата и я остави настрана. Изправи гръбнака си и отпи от водата. Прав беше Комацу. Ако едно такова момиче спечелеше литературна награда, медиите нямаше да я оставят на мира. Щеше да е сензация. А след това?

Сервитьорът се върна и й донесе меню и чаша вода. Тя не се помръдна. Вместо да се загледа в менюто, продължи да приковава с поглед Тенго. Не му остана друг избор, освен да й каже нещо.

— Здравейте. — В нейно присъствие се чувстваше още по-едър.

Фука-Ери не отвърна на поздрава му, а продължи да го гледа вторачено.

— Познавам ви — каза тихо най-сетне.

— Мен ли? — изненада се Тенго.

— Преподавате математика.

Кимна й.

— Вярно.

— Слушала съм ви два пъти.

— В час ли?

— Да.

Начинът й на говорене имаше определени особености: крайно изчистени изречения, хронически недостиг на интонация, ограничен (поне на пръв поглед) речников запас. Прав беше Комацу: особен говор.

— Да не би да посещавате школата ми? — попита Тенго.

Фука-Ери завъртя глава.

— Посетих няколко часа.

— Как са ви пуснали без карта за самоличност?

Фука-Ери сви леко рамене, един вид „Не се очаква от възрастните да задават такива тъпи въпроси“.

— Какво ви е впечатлението от занятията? — зададе Тенго втори безсмислен въпрос.

Фука-Ери отпи от водата си, без да снема поглед от него. Но не отговори на въпроса. Явно не съм й направил много лошо впечатление, след като е дошла и втори път, рече си Тенго. Ако не бях възбудил интереса й, щеше да спре след първото си посещение.

— Учите в трети гимназиален клас, нали? — попита Тенго.

— Горе-долу.

— И се подготвяте за кандидатстудентските изпити?

Тя поклати глава.

Тенго се подвоуми дали това означава „Не ми се говори за кандидатстудентски изпити“, или „Аз и кандидатстудентски изпити? Когато цъфнат налъмите“. Сети се за изказването на Комацу, че Фука-Ери едва приказва.

Сервитьорът се върна да вземе поръчките им. Фука-Ери продължаваше да е с палто. Поръча си салата и хляб.

— Това ще е всичко — каза и върна менюто на сервитьора. После, сякаш изведнъж й хрумна, добави: — И чаша бяло вино.

Младият сервитьор май понечи да я попита на колко години е, но тя така се вторачи в него, че той се изчерви и преглътна думите. Впечатляващо, рече си Тенго за втори път. Поръча за себе си морски дарове с плоски спагети лингуини и реши да прави компания на Фука-Ери с чаша бяло вино.

— Вие сте учител и писател — каза Фука-Ери. Изглежда, задаваше на Тенго въпрос. Явно задаването на въпроси без въпросителна беше друга особеност на речта й.

— Засега — отвърна Тенго.

— Но нямате вид нито на едното, нито на другото.

— Може и да сте права. — Прищя му се да й се усмихне, но не успя да го докара. — Имам диплома за преподавател и наистина водя часове в школа за зубрене, но не съм точно учител. Пиша разкази, но досега нямам нито една публикация, така че не съм и писател.

— Значи нищо не сте.

Тенго кимна.

— Точно така. Засега съм едно нищо.

— Но обичате математиката.

Тенго добави наум въпросителна към забележката й и отговори на поредния въпрос:

— Наистина я обичам. Открай време, та и досега.

— Какво по-точно.

— В математиката ли? Хм. Цифрите ми действат успокояващо. Сякаш всяко нещо си идва на мястото.

— По математически анализ беше много интересно.

— В часовете ми ли имате предвид?

Фука-Ери кимна.

— Обичате ли математиката?

Тя рязко завъртя глава. Не обичала математиката.

Но ви беше интересно по математически анализ? — попита.

Фука-Ери пак сви леко рамене.

— Говорехте с голяма любов.

— Така ли? — Тенго за пръв път чуваше подобно нещо.

— Все едно ставаше дума за някого, който е много важен за вас.

— Вероятно се разпалвам още повече, когато преподавам за числовите редици — отвърна Тенго. — Бяха ми любим раздел от гимназиалния курс по математика.

— Обичате числовите редици — попита Фука-Ери с равна интонация.

— Напомнят ми за Баховото „Добре темперирано пиано“[1]. Никога не омръзват. Винаги откриваш по нещо ново.

Фука-Ери кимна.

— И Професора вечно го слуша.

— Кой професор? Някой ваш учител ли?

Фука-Ери не отговори. Изгледа Тенго с изражение „За това ще говорим по-късно“.

Съблече си палтото, сякаш чак сега й дойде на ум. Измъкна се от него като излизащо от черупката си насекомо и без да го сгъне, го остави на съседния стол. Отдолу носеше тънък бледозелен пуловер с кръгла яка по врата и бели джинси и въпреки пълната липса на накити и грим, пак правеше впечатление. Имаше грацилна конструкция, спрямо която едрите й гърди направо биеха на очи. Бяха и добре оформени. Тенго си каза наум, че не бива да гледа в тях, но не издържа. Очите му се насочиха към гръдта й, сякаш въвлечени в центъра на огромен водовъртеж.

Донесоха им двете чаши бяло вино. Фука-Ери отпи от своята и, загледана замислено в чашата, я остави на масата. Тенго отпи механично. Време бе да заговорят по същество.

Фука-Ери вдигна ръка към правите си черни коси и прокара няколко пъти пръстите си през тях. Очарователен бе и жестът й, и самите й пръсти, всеки един от които сякаш се движеше като по своя воля и цел, в унисон с нещо окултно.

— Какво обичам в математиката ли? — принуди се пак да повтори въпроса на глас Тенго, за да отклони вниманието си от пръстите и гърдите й. — Математиката е като водата. В нея има куп сложни теории, но основната й логика си остава много проста. Така както водата тече от горе на долу по най-краткия път, така и числата се движат само в една посока. И е достатъчно да не ги изпускате от очи, за да разкриете пътя им. Нищо повече. Стига да сте съсредоточена и да си отваряте очите, от вас не се иска каквото и да било — цифрите правят всичко пределно ясно. А в целия този широк свят единственото нещо, което се отнася толкова добре с мен, е математиката.

Фука-Ери поразмишлява известно време по въпроса.

— Защо пишете проза — попита по своя безизразен начин.

Тенго преобразува въпроса й в по-дълги изречения:

— Другояче казано, след като толкова харесвам математиката, защо хвърлям толкова много усилия да пиша литературни творби ли? Защо не си стоя при математиката? Това ли питате?

Тя кимна.

— Хм. Действителността се различава от математиката. В живота нещата невинаги следват най-краткия път. За мен математиката е… как да го кажа… прекалено естествена. Като красив пейзаж. Просто я има. И не се налага да се заменя с нищо друго. Затова, когато се занимавам с математика, от време на време имам чувството, че ставам прозрачен. А това понякога е страшно.

Фука-Ери не отместваше очите си от очите на Тенго, сякаш гледаше в празна къща с притиснат в прозореца нос.

— А докато пиша проза — продължи Тенго, — използвам думите, за да преобразувам онова, което ме заобикаля, в нещо, което е по-естествено за мен. С други думи, извършвам реконструкция. Това ми позволява да утвърдя отвъд всякакво съмнение, че личността, наречена „аз“, наистина съществува на този свят. Нещо коренно различно като процес от пълното потапяне в света на математиката.

— Утвърждавате съществуванието си.

— Не бих казал, че съм успял сто процента.

Обяснението му, изглежда, не убеди Фука-Ери, но тя не каза нищо повече. Само вдигна чашата вино към устните си и взе да отпива на малки глътчици, като през сламка.

— Доколкото усещам — рече Тенго, — и вие вършите същото на практика. Преобразувате онова, което виждате, със свои думи и го реконструирате. С което утвърждавате собственото си съществувание.

Хваналата чашата ръка на Фука-Ери замръзна. Тя поразмисли върху думите на Тенго, но пак не изказа мнение.

— Придали сте форма на този процес. Формата на повест — допълни Тенго. — И ако тази повест успее да спечели одобрението на много хора дотам, че те да се идентифицират с нея, ще се превърне в литературна творба с обективна стойност.

Фука-Ери решително завъртя глава.

— Формата не ме интересува.

— Формата не ви интересува — каза Тенго.

— Формата не носи значение.

— Защо тогава написахте тази повест и я представихте в конкурса за наградата „Нов писател“?

Тя остави чашата на масата.

— Не съм я представяла.

За да се успокои, Тенго вдигна своята чаша с вода и отпи.

— Казвате, че не сте я представяли?

Фука-Ери кимна.

— Е, кой я е представил в такъв случай?

Тя сви леко рамене, после се умълча в продължение на цели петнадесет секунди. Накрая каза:

— Няма значение.

— Няма значение — повтори Тенго и бавно, продължително издиша през свити устни. Какъв разкош! Нещата изобщо няма да се развият гладко. Знаех си.

* * *

На Тенго му се бе случвало неколкократно да има лични взаимоотношения с курсистки от школата за зубрене, но винаги след като напуснеха и ги приемеха да следват и винаги по инициатива на самите момичета. Обаждаха му се и казваха, че искат да се видят. Срещаха се и отиваха заедно някъде. Нямаше представа какво толкова ги привлича у него, но тъй като беше ерген, а те вече не бяха негови курсистки, не намираше оправдание да се измъкне от подобни среши.

На два пъти се беше стигнало и до секс, но взаимоотношенията постепенно се преустановяваха от само себе си. Тенго не успяваше да се отпусне докрай в компанията на някоя енергична млада студентка. Приличаше му на игра с коте: интересно и весело в началото, но бързо омръзва. Пък и момичетата, изглежда, се разочароваха, че той в крайна сметка не бе познатият им от школата пламенен млад преподавател по математика. Напълно ги разбираше.

Тенго обаче успяваше да се отпусне в присъствието на по-възрастни жени. Те, изглежда, стоварваха от плещите му бремето да води във всичко. А и много от тях го харесваха. По тази причина бе престанал да излиза с по-млади момичета, след като година по-рано бе завързал връзка с десет години по-възрастна омъжена жена. Срещите му с нея веднъж седмично в апартамента му като че ли задоволяваха в достатъчна степен всякакви негови желания и нужди. Останалата част от седмицата прекарваше усамотен в писане, четене и слушане на музика в квартирата; от време на време ходеше да плува в близкия басейн. Почти с никого не разговаряше, с изключение на колегите си от школата за зубрене. Не беше особено недоволен от този си стил на живот. Напротив: смяташе го за почти идеален.

Но това седемнадесетгодишно момиче Фука-Ери бе коренно различно. Само като я погледнеше, усещаше как нещо мощно го разтърсва. За пръв път бе изпитал това чувство, когато видя снимките й, но въздействието на живото момиче бе далеч по-силно. Не бяха пориви на любовта или сексуално привличане. Нещо друго според него бе успяло да се промъкне през някаква мъничка пролука и се мъчеше да запълни една вътрешна празнота. Самата празнота обаче не я бе създала Фука-Ери. Съществуваше си открай време в Тенго. Тя просто я бе осветила с някаква специална светлина.

* * *

— Литературното творчество, значи, не ви вълнува и не сте кандидатствали в конкурса за нов писател — каза Тенго, като да потвърди току-що казаното от нея.

Фука-Ери потвърди с кимване, впила очи в неговите. После сви леко рамене, сякаш се пазеше от студен есенен повей.

— И не желаете да станете писателка. — Тенго се шокира от факта, че сам зададе въпроса си с равна интонация.

Явно стилът и беше заразен.

— Ни най-малко — отвърна Фука-Ери.

В този момент поднесоха вечерята ни — голяма купа със салата и хлебче за Фука-Ери и морските дарове с лингуини за Тенго. Фука-Ери обърна с вилицата си няколко листа от маруля и ги заоглежда, сякаш по тях имаше вестникарски заглавия.

— Но някой все пак е изпратил „Въздушната какавида“ на издателството за участие в конкурса. Попадна ми, докато правех предварителното отсяване на ръкописите.

— „Въздушната какавида“ — присви очи Фука-Ери.

— Повестта ви.

Очите на Фука-Ери си останаха присвити, но тя нищо не каза.

— Не е ли това вашето заглавие? — попита Тенго с леко угризение.

Фука-Ери леко завъртя глава.

Той пак се обърка, но реши да изостави въпроса със заглавието. По-важно бе да постигне прогрес в разговора като цяло.

— Няма значение, да кажем. Пък и никак не е лошо като заглавие. Носи истинска атмосфера, привлича внимание и ще кара хората да се чудят за какво ли става дума. Който и да го е измислил, нямам нищо против това заглавие. Не съм много сигурен каква е разликата между какавида и пашкул, но и това не е страшно. Искам само да ви убедя, че творбата ви наистина ме плени и именно заради това я връчих на господин Комацу. Той също много я хареса, но е на мнение, че ако искаме да е сериозен претендент за наградата „Нов писател“, трябва да се преработи. Стилът й не може да се мери с фабулата, поради което държи да бъде преработена, но не от вас, а от мен. Аз лично тепърва ще решавам дали искам да го направя, така че не съм му дал отговор. Пък и не съм убеден, че това е правилна стъпка.

И Тенго млъкна, за да усети реакцията на Фука-Ери. Такава обаче липсваше.

— Но все пак очаквам да чуя сега от вас как гледате на идеята да преработя вместо вас „Въздушната какавида“. Дори да се съглася да го направя, не мога без вашето съгласие и помощ.

Фука-Ери взе с пръсти едно чери доматче от салатата си и го пъхна в уста. Тенго набоде с вилицата си една мида и я изяде.

— Направете го — каза просто Фука-Ери. И си взе второ доматче. — Оправете я както намерите за добре.

— Не смятате ли да пообмислите по-дълго решението си? Все пак не е маловажно.

Фука-Ери завъртя глава. Няма нужда.

— Добре, да предположим, че пренапиша повестта ви — продължи Тенго. — Аз, разбира се, ще се старая да не променям фабулата, а само да подсиля стила. Това вероятно ще доведе до някои значителни промени. Но в крайна сметка авторът си оставате вие — седемнадесетгодишната Фука-Ери. Това не подлежи на промяна. Ако повестта спечели награда, тя ще ви се връчи на вас. Единствено на вас. Ако излезе от печат, на заглавната страница ще пише само вашето име. Ние тримата — вие, аз и господин Комацу — ще работим в екип. Но върху книгата ще стои само вашето име. Ние двамата с него ще стоим отзад и няма дума да обелваме, като сценичните работници в театъра. Разбирате ли какво ви казвам?

Фука-Ери поднесе с вилица парче целина към устата си.

— Разбирам — кимна.

— „Въздушната какавида“ си остава изключителна ваша собственост. Тя е ваша рожба. Не мога да я превърна в моя. Аз ще съм просто ваш технически помощник и от вас се очаква да пазите този факт в пълна тайна. Ще участваме в конспирация, или, другояче казано, в лъжа за пред цял свят. Откъдето и да го погледнете, никак няма да ви е лесно да пазите подобна тайна заключена в душата си.

— Както кажете — рече Фука-Ери.

Тенго отмести към ръба на чинията мидените черупки и понечи да си бодне от лингуините, но нещо го възпря. Фука-Ери взе парченце краставица и внимателно впи зъби в нея, сякаш за пръв път й се случваше да опита подобно нещо.

С вилица в ръка, Тенго я запита:

— Още веднъж: сигурна ли сте, че не възразявате да пренапиша повестта ви?

— Правете каквото искате — отвърна Фука-Ери, след като приключи с краставицата.

— Тоест, както и да го направя, вие няма да възразите?

— Няма да възразя.

— А защо? Та вие изобщо не ме познавате.

Фука-Ери пак сви леко рамене, но нищо не каза.

Двамата продължиха да се хранят безмълвно. Фука-Ери се съсредоточи изцяло върху салатата си. От време на време мацваше по малко масло върху залъче хляб, изяждаше го и посягаше към чашата с вино. Тенго натъпкваше механично лингуините в устата си и изпълваше ума си с най-различни варианти.

Остави вилицата си:

— Право да ви кажа, когато господин Комацу ми подхвърли идеята, помислих си, че е полудял, че няма начин това да стане. И бях на път да му откажа. Но след като се прибрах и поразмислих, усетих как все повече ми се ще да опитам. Ако пренебрегнем етичната страна на нещата, взех да изпитвам все по-силно желание да оставя и свой отпечатък върху вашата повест. Едно… как да ви го опиша… напълно естествено, спонтанно желание.

Или още по-точно глад, а не желание, добави наум Тенго. И както бе предсказал Комацу, глад, който все по-трудно потискаше у себе си.

Фука-Ери нищо не каза, но изгледа Тенго някъде от дълбините на неутралните си красиви очи. Сякаш се мъчеше да проумее изречените от него думи.

— Желаете да преработите повестта — попита.

Тенго я изгледа право в очите.

— Мисля, че да.

В черните ириси на Фука-Ери се мерна слаба мълния, сякаш прожектираха нещо. Или поне така се стори на Тенго.

Той протегна напред ръце, като да държеше във въздуха въображаема кутия. Жестът му нямаше някакво конкретно значение, но се нуждаеше от някакво въображаемо средство, с което да предаде чувствата си.

— Не знам как най-точно да го формулирам, но докато четях и препрочитах „Въздушната какавида“, взе да ми се струва, че и аз виждам онова, което виждате вие. Особено при появата на „човечетата“. Въображението ви притежава някаква особена сила. Абсолютно оригинално е, а и силно заразително.

Фука-Ери постави безшумно вилицата върху чинията си и попи ъгълчетата на устните си със салфетката.

— Човечетата наистина съществуват — изрече тихо.

— Наистина съществуват?

Фука-Ери направи кратка пауза, преди да отговори:

— Като нас двамата.

— Като нас двамата — повтори Тенго.

— Ако се опитате, можете да ги видите.

Стегнатият й изказ беше необичайно убедителен. Всяка отронена от устата й дума се забиваше точно като клин в съзнанието му. Но все още му бе трудно да прецени доколко да я възприема на сериозно. У нея имаше нещо необикновено, сякаш леко й хлопаше дъската. Може би й беше вродено. Току-виж беше станал свидетел на автентичен талант в най-естествената му форма, но и всичко можеше да се окаже преструвка. Интелигентните тийнейджърки често театралничат умишлено ексцентрично и изричат подчертани двусмислия, с цел да объркат слушателя си. Познаваше няколко такива случая, при които бе невъзможно да различиш истинското от играта. Тенго реши да върне разговора им в руслото на реалността — или поне по-близо до действителното.

— Щом нямате нищо против, ще ми се да се захвана още от утре с пренаписването на „Въздушната какавида“.

— Щом точно това желаете.

— Желая го.

— Ще трябва да ви запозная с един човек — каза Фука-Ери.

— Да ме запознаете с някого?

Тя кимна.

— За кого ли може да става дума?

Не обърна внимание на въпроса му.

— Да си поговорите — допълни.

— Не възразявам — рече Тенго. — Щом се налага.

— Свободен ли сте в неделя сутринта — попита тя с равна интонация.

— Свободен съм — каза Тенго.

Все едно си сигнализираме със семафор, мина му през ум.

* * *

Доядоха си и се разделиха. На входа на ресторанта Тенго пусна няколко монети по десет йени в телефонния автомат и набра служебния номер на Комацу. Той все още беше на работа, но му трябваше известно време да вдигне телефона. Тенго чакаше с прилепена към ухото слушалка.

Как мина? — попита директно Комацу.

— Струва ми се, че по принцип Фука-Ери не възразява да пренапиша „Въздушната какавида“.

— Чудесно! — възкликна Комацу. — Прекрасно! Честно казано, доста ме беше притеснил. В смисъл, че не те бива особено по преговорите.

— Не ми се наложи да преговарям. Нито да я убеждавам. Просто изброих основните точки и тя, общо взето, сама взе решението.

— Не ме интересува как си го постигнал. За мен е важен резултатът. Значи, можем да приложим плана си в действие.

— Но първо ще трябва да се запозная с един човек.

— С един човек ли? С кого?

— Не знам. Тя настоява да съм се срещнел и разговарял с него.

Комацу помълча няколко секунди.

— И кога трябва да стане това?

— Тази неделя. Тя ще ме заведе.

— Когато става дума за тайна — заяви сериозно Комацу, — съществува едно основно правило: колкото по-малко хора я знаят, толкова по-добре. Дотук за замисъла знаем само ние тримата — ти, аз и Фука-Ери. И бих желал бройката да не нараства, ако е възможно. Нали ме разбираш?

— На теория — каза Тенго.

Комацу смекчи тона:

— Така или иначе, Фука-Ери е готова да преработиш ръкописа й. А това е най-важното. С останалото все някак си ще се оправим.

Тенго прехвърли слушалката в лявата си ръка и бавно притисна слепоочието си с десния показалец.

— Откровено казано — рече на Комацу, — това ме изнервя. Нямам конкретен повод да говоря по този начин, но имам силното усещане, че се въвличам в нещо далеч не обичайно. Не го чувствах, докато бях с Фука-Ери, но взе да се усилва все повече, откакто тя си тръгна. Може да е предчувствие, може да е странно усещане, но тук става нещо странно. Нещо, което не е обичайно. И го долавям не толкова с ума, колкото с цялото си тяло.

— От срещата ти с Фука-Ери ли възникна?

— Може би. Тя вероятно е истинска. Но това си е мое вътрешно чувство, разбира се.

— В смисъл, че талантът й е истински ли?

— За таланта й не мога да кажа. Току-що се запознах с нея все пак. Но нищо чудно тя наистина да е в състояние да вижда неща, които ние с вас не можем да видим. Може да притежава нещо специално. И тъкмо това ме притеснява.

— Искаш да кажеш, че може да има умствени проблеми?

— Че е ексцентрична — ексцентрична е. Но не смятам, че е откачена. Повече или по-малко, в думите й може да се проследи определена логика. Но все пак… не знам… нещо ме мъчи.

— А към теб прояви ли някакъв интерес? — попита Комацу.

Тенго затърси подходящи думи, с които да отговори, но не успя да ги намери.

— Нищо не мога да кажа по въпроса.

— Добре. Срещнахте се и тя явно е решила, че си достатъчно квалифициран да преработиш „Въздушната какавида“. Което ще рече, че те е харесала. Браво, Тенго! И аз не знам оттук нататък какво ще стане. Рискът си остава, разбира се. Но рискът е солта на живота. Започвай веднага работа. Няма време за губене. Трябва да върна преработения ръкопис при останалите кандидатстващи колкото се може по-скоро и да извадя оригинала. Десет дни ще ти стигнат ли?

— Ама че експлоататор сте! — въздъхна Тенго.

— Не се притеснявай, не се иска да го лъснеш докрай. И на следващия етап ще можем да въведем известни поправки. Просто гледай да го докараш до едно сравнително приемливо състояние.

Тенго прецени грубо наум естеството на предстоящата работа.

— В такъв случай може и да успея за десет дни. Но и така ще е яка работа.

— Не жали усилия — насърчаваше го весело Комацу. — Гледай света през нейните очи. Ти ще си нещо като посредник — между света на Фука-Ери и нашия реален свят. Сигурен съм, че ще успееш, Тенго, само…

Изразходвал бе и последната монета от десет пени.

[1] Das wohltemperierte Klavier (нем.). BMV 846–893 — цикъл произведения на Йохан Себастиан Бах, състоящ се от 48 прелюдии и фуги за пиано, обединени в 2 тома по 24 произведения. — Б.пр. ↑

ПЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ПРОФЕСИЯ, ИЗИСКВАЩА СПЕЦИАЛИЗИРАНИ МЕТОДИ И ПОДГОТОВКА

След като си свърши работата и напусна хотела, Аомаме повървя известно време, после хвана такси до друг хотел, в района Акасака[1]. Имаше нужда да успокои нервите си с алкохол, преди да се прибере и да си легне. Все пак току-що бе пратила човек в отвъдното. Вярно, беше отвратителен гад, комуто не се полагаше да се оплаква, че са го пречукали, но, така или иначе, и той бе човешко същество. Ръцете й още пазеха спомена как животът му се оттичаше. С последното му издихание и духът бе напуснал тялото. Аомаме бе идвала безброй пъти в това заведение в Акасака. Намираше се на последния етаж на многоетажна сграда и предлагаше страхотна гледка и удобен бар.

Влезе в заведението малко след седем. Дуо — пианистка и китарист, свиреха Sweet Lorraine — интерпретация на стар запис на Нат Кинг Коул, но, общо взето, приемлива. Както винаги, седна на бара и си поръча джин с тоник и паничка шамфъстък. Заведението все още бе сравнително празно: двойка влюбени се черпеха с коктейли, наслаждавайки се на гледката, четирима в костюми май обсъждаха някаква сделка, възрастно семейство чужденци държаха чаши с мартини. Бавно изпи джина с тоник. Не искаше алкохолът да й повлияе прекалено бързо. Чакаше я дълга нощ.

Извади от чантата си книга и се зачете. Беше история на южноманджурската железница през 30-те години на XX век. След като губи Руско-японската война от 1904–1905 г., Русия преотстъпва на Япония линията и земята, върху която е построена, дейността на компанията се разраства и тя става основен фактор в японското нашествие в Китай до момента, в който съветската армия я разрушава през 1945 г. Благодарение на тази линия и транссибирската железница до избухването на войната между Германия и Русия през 1941 г. било възможно да се стигне от Шимоносеки[2] до Париж за тринадесет дни.

Аомаме се надяваше, че щом е в делови костюм, с поставена до нея на бара голяма чанта и чете задълбочено книга за южноманджурската железница (с твърди корици при това), никой не би сбъркал една пиеща сама в хотелски бар млада жена с търсеща клиентела висококласна проститутка. В интерес на истината Аомаме си нямаше никаква представа как всъщност би трябвало да изглежда облеклото на една истинска висококласна проститутка. Ако самата тя беше проститутка и си търсеше някой заможен бизнесмен, сигурно щеше да положи максимални усилия да не изглежда като проститутка — хем да не притеснява потенциалните си клиенти, хем да не я изгонят от бара. Един от възможните начини да постигне подобен ефект би бил да си облече делови костюм на „Джунко Шимада“ и бяла блуза, да използва колкото се може по-малко грим, да носи голяма практична чанта през рамо и да държи разтворена пред себе си книга за южноманджурската железница. Като се замислеше, май не се различаваше кой знае колко от търсеща клиенти проститутка.

С напредването на времето заведението взе да се поизпълва. Докато се усети, Аомаме се озова заобиколена от гъмжило на чужди разговори. Но нито един клиент не притежаваше онова, което й трябваше. Изпи още един джип с тоник, поръча си сурови зеленчуци (все още не беше вечеряла) и продължи да чете. По едно време все пак се появи някакъв мъж и седна през няколко столчета от нея. Беше сам. С приятен тен, в скъп синьо-сив костюм. И по отношение на вратовръзките явно имаше добър вкус — неговата не бе нито крещяща, нито обикновена. Бе на около петдесет и косата му бе доста оредяла. Не носеше очила. Явно беше в Токио по работа и сега, в края на работния ден, искаше да пийне едно преди лягане. Същото, което искаше и Аомаме. Идеята е да успокоиш нервите, като вкараш в тялото умерено количество алкохол.

Малцина от командированите в Токио отсядат в такива хотели. Повечето си избират някой евтин хотел за бизнесмени в близост до влакова гара, където леглото заема почти цялата стая, от прозореца се вижда единствено стената на съседната сграда и не можеш да си вземеш душ, без да си удариш лакътя поне двадесет пъти. В коридора на всеки етаж има автомати за продажба на напитки и тоалетни артикули. Или компанията отказва да плаша за нещо по-скъпо, или командированите прибират икономисаните средства. Купуват си бира от местния магазин и сутрин изгълтват купичка ориз с телешко в съседната закусвалня.

В хотели като този отсядат друга класа хора. Командировани в Токио, те не признават друго превозно средство, освен луксозните „зелени вагони“ на влака стрела и отсядат единствено в определени елитни хотели. След като си свършат работата, отиват да се разтоварят в хотелския бар и пият скъпо уиски. Предимно са мениджъри във водещи корпорации, независими бизнесмени или членове на свободните професии — доктори и юристи. Навлезли са в средната възраст и парите не представляват проблем за тях. И повече или по-малко умеят да се веселят. Точно такъв тип търсеше Аомаме.

И тя не знаеше защо, но още от двадесетгодишна възраст Аомаме си падаше по мъже с оредели коси. Не напълно плешиви, а с все нещо, останало по темето. Да не говорим, че и оредялата коса не й стигаше. Трябваше и главите им да са добре оформени. Идеалът и беше Шон Конъри. Красиво оформената му глава беше страшно сексапилна. Стигаше й да погледне снимката му и сърцето й се разлудуваше. Седналият през две столчета от нея на бара също имаше добре оформена глава — е, не толкова идеална, колкото главата на Шон Конъри, разбира се, но бе достатъчно привлекателен и сам по себе си. Челото му бе оголяло и останалите му редки косми по темето приличаха на покрита със слана поляна в късна есен. Аомаме вдигна едва забележимо поглед от страниците на книгата и си позволи да се наслаждава за известно време на формата на главата му. Иначе чертите на лицето му не бяха нищо особено. Макар да не беше пълен, долната част на лицето му бе взела да провисва, а под очите му имаше наченки на торбички. Такива мъже на средна възраст се срещат навсякъде. Но пък формата на главата му много и харесваше.

Мъжът изобщо не погледна поднесеното му заедно с горещата хавлиена кърпичка меню и направо поръча на бармана скоч със сода.

— Някоя конкретна марка уиски? — поинтересува се барманът.

— Без значение — отвърна онзи. — По ваша преценка. — Говореше спокойно и тихо, с лек кансайски[3] акцент. После сякаш му хрумна нещо, та попита имат ли „Къти Сарк“[4]. Барманът отговори утвърдително. Добре, каза си Аомаме. Зарадва се, че онзи не си поръча „Чивас Регал“ или някоя от скъпите марки от специален малц. Според личното й мнение мъжете, които обръщат прекалено внимание какво си поръчват в бара, обикновено не се представят убедително в леглото. Макар да нямаше обяснение за тази взаимозависимост.

Аомаме си падаше много и по кансайските акценти. Особено удоволствие изпитваше от несъответствието между думите и интонацията, когато дошлите в Токио, родени и израсли в Кансай хора се напъваха да използват токийски думи с кансайско произношение. Така полученият специфичен звук й действаше необичайно успокоително. Това окончателно заформи решението й: на тоя няма да му се размине. Умираше от желание да прокара пръсти през малкото му останали кичури. И когато барманът му донесе уискито със сода, тя си поръча на висок глас, та да е сигурна, че мъжът ще я чуе:

— Едно „Къти Сарк“ с лед, ако обичате.

— Веднага, госпожо — отвърна безизразно барманът.

Мъжът разкопча най-горното копче на ризата си и разхлаби вратовръзката — тъмносиня, с фини релефни шарки. И костюмът му беше тъмносин. Ризата му бе бледосиня, със стандартна яка. Аомаме продължи да чете книгата си, докато чакаше да й донесат уискито. И дискретно разкопча горното копче на блузката си. Джаз дуетът изпълняваше поредното популярно парче, „It’s Only a Paper Moon“. Пианистката изпя първия припев. Сервираха й напитката, отпи от чашата. Усети как мъжът й хвърли бегъл поглед. Вдигна глава и го погледна. Небрежно, като по случайност. Когато очите им се срещнаха, пусна му лека, почти несъществуваща усмивка, но веднага се извърна напред и се престори, че наблюдава нощната гледка.

Моментът беше идеален да я заговори и тя му го беше създала. Но онзи не обелваше и дума. Какво чака, по дяволите! Взе да се чуди. Не е хлапак. Би трябвало да усети, че му се пускам. Да не е пък някой страхливец? Или да се притеснява от разликата в годините ни? Или го е страх да не го отрежа или да му се присмея: къде си тръгнал бе, плеши, да се задяваш с двайсетгодишни моми! Дявол да го вземе, тоя просто не се усеща.

Затвори книгата и я върна в чантата. И пое сама инициативата:

— Май и вие обичате „Къти Сарк“?

Изгледа я шокиран, сякаш не схващаше смисъла на въпроса й. После изражението му се отпусна.

— О, да! „Къти Сарк“ — рече, сякаш изведнъж го осени. — Винаги съм харесвал етикета с платнохода.

— Обичате ветроходството, значи.

— Най-вече платноходите.

Аомаме вдигна чашата. Мъжът повдигна леко високата си чаша. Получи се почти наздравица.

Аомаме преметна чантата през рамо и с уиски в ръка се приплъзна през двете столчета до онова, което бе до неговото. Той май се поизненада, но се постара да не му личи.

— Имам среща с бивша моя съученичка, но май ми е вързала тенекия — каза Аомаме и погледна часовника си. — Да беше се обадила поне.

— Може да е сбъркала датата.

— Може. Тя открай време си е завеяна. Ще я изчакам още малко. Нали нямате нищо против да си правим компания през това време? Или предпочитате да сте сам?

— О, не, ни най-малко — каза мъжът, при все че звучеше колебливо. Смръщи вежди и внимателно я огледа, сякаш оценяваше вещ, предложена му като обезпечение срещу заем. Изглежда, имаше съмнения, че е проститутка. Аомаме обаче очевидно не беше проститутка. Онзи се поотпусна и свали леко гарда.

— Тук в хотела ли сте отседнали?

— Не. От Токио съм — завъртя глава тя. — Просто тук си направихме среща с приятелката ми. А вие?

— В командировка съм. От Осака. На съвещание. Тъпо съвещание, но понеже управлението на фирмата е в Осака, нямаше как да не пратят някого.

Аомаме му се усмихна механично. Хич не ми дреме за работата ти, мистър, рече си наум, просто харесах формата на главата ти.

— И ми се прищя да му пийна едно след работа. Имам още една задача за утре сутрин и после — обратно за Осака.

— И аз току-що свърших една важна задача.

— Така ли? И с какво се занимавате?

— Не обичам да говоря за работата си. Става дума за силно специализирана професия.

— Специализирана професия — реагира мъжът, като повтори думите й. — Професия, изискваща специализирани методи и подготовка.

Абе, ти да не си някакъв подвижен речник?, заяде се тя наум, но не спря да му се усмихва:

— Хмм, може и…

Той отпи от уискито със сода и грабна шепа ядки от купичката.

— Много ми е любопитно с какво се занимавате, но вие явно не желаете да говорите за работата си.

— Поне засега не — кимна тя.

— Случайно да е свързана с думи? Да сте например редактор или университетски учен?

— Кое ви кара да мислите така?

Той оправи възела на вратовръзката си и закопча горното копче на ризата.

— Не знам. Но като гледах как сте се забили в оная дебела книга…

Аомаме чукна с нокът ръба на чашата си.

— Обичам да чета. Но то няма никаква връзка с работата ми.

— Предавам се. Не мога да позная.

— Сигурна съм, че няма да познаете — каза тя, а наум добави: Никога.

Огледа я пак за секунда. А тя се престори, че е изпуснала нещо, наведе се и му даде да се запознае подробно с цепката между гърдите й и евентуално с мярналия се бял сутиен с дантела. После се изправи и пак отпи от своето „Къти Сарк“ с лед. Едрите заоблени бучки звъннаха по стените на чашата.

— Ще пиете ли още едно? — попита той. — Щото и аз ще си взема.

— Ако обичате — отвърна Аомаме.

— Гледам, че носите на пиене.

Аомаме му се усмихна неопределено, но бързо възвърна сериозния си вид.

— О, да, щях да ви питам нещо.

— А именно?

— Променяли ли са напоследък униформата на полицията? И оръжието, което носят полицаите?

— В какъв смисъл „напоследък“?

— От седмица насам, да кажем.

Той я изгледа недоумяващо.

— И полицейските униформи, и оръжието бяха променени, но това стана преди няколко години. Премахнаха твърдите, почти парадни куртки и ги замениха с по-свободни, по-скоро якета. И почнаха да носят нови, автоматични пистолети. Оттогава не знам да са променяли нещо.

— Аз пък съм убедена, че поне до миналата седмица всички японски полицаи бяха въоръжени със старомодни револвери.

— Много бъркате — завъртя глава мъжът. — От доста време са с автоматични пистолети.

Абсолютни сигурен ли сте?

Тонът й го накара да се замисли. Сбърчи вежди и взе да рови из спомените си.

— Е, на така формулиран въпрос не мога да отговоря със стопроцентова сигурност, но си спомням, че вестниците писаха нещо за преминаването към новото въоръжение. И че се вдигна доста шум. Дежурните групи в защита на гражданските права се заоплакваха пред правителството, че пистолетите били прекалено мощни.

— И това е станало преди време? — не вярваше Аомаме.

Мъжът привика бармана на средна възраст и го попита кога според него полицията е сменила униформите и въоръжението си.

— През пролетта преди две години — отвърна без всякакво колебание барманът.

— Какво ви казах? — разсмя се мъжът. — Барманите в първокласните хотели знаят всичко!

Барманът също се засмя.

— Е, чак пък. Просто братлето ми е полицай, затова съм го запомнил. Той не можеше да понася новите униформи и вечно се оплакваше. И че новите пистолети били прекалено тежки. По този въпрос и досега мрънка. Дали им деветмилиметрови берети. Само с едно щракане минават на полуавтоматична стрелба. И съм почти сигурен, че нашата корпорация „Мицубиши“ вече ги произвежда тук по лиценз. Но пък в Япония почти никога не стават масови престрелки, така че подобни мощни пистолети надали са чак толкова оправдани. Най-голямата грижа на полицаите е всъщност някой да не им ги открадне. Но тогавашното правителство бе поело курс към модернизиране на полицията.

— И какво стана със старите револвери? — попита Аомаме, като се мъчеше да не издаде вълнението си.

— Сигурен съм, че са ги иззели и разглобили — каза барманът. — Гледах нещо такова по телевизията. Голям зор са видели да разглобят толкова оръжия и да бракуват цялата амуниция.

— Трябвало е да ги продадат в чужбина — рече олисяващият фирмен служител.

— Износът на оръжие е забранен от конституцията — изтъкна скромно барманът.

— Нали ви казах? Барманите в първокласните хотели…

Но Аомаме го прекъсна:

— И твърдите, че от две години японската полиция не използва револвери?

— Да, доколкото знам.

Аомаме леко се намръщи. Да не би да полудявам? Та нали днес сутринта видях полицай в старата униформа със стар револвер. И съм сигурна, че никога не съм чувала да са прибрали револверите до един, но пък и не ми се вярва тези двама мъже на средна възраст да грешат или да ме лъжат. Което ще рече, че бъркам.

— Много благодаря. Но вече чух всичко, което ме интересува — каза на бармана, който й пусна професионална усмивка и се захвана отново на работа.

— Имате специални интереси към полицията, изглежда — полюбопитства мъжът на средна възраст.

— А, не — отвърна Аомаме и добави неопределено: — Нещо ми се е позамъглила паметта.

Отпиха от новите „Къти Сарк“ — мъжът от своето със сода, Аомаме — от своето с леда. Мъжът подхвана морската тематика. Малката му платноходка била базирана в яхтеното пристанище Нишиномия. Излизал с нея в океана по празниците и през уикендите. Разправяше пламенно колко прекрасно било да усещаш вятъра, докато се носиш по вълните. На Аомаме хич не й се слушаше за проклетите му яхти. По-добре да се беше впуснал в историята на сачмените лагери или за залежите от полезни изкопаеми в Украйна. Погледна часовника си и каза:

— Вижте какво, става вече късно. Може ли да ви задам един съвсем прям въпрос?

— Питайте.

— Малко е… ъъъ… личен.

— Ще се постарая да ви отговоря.

— Хуят ви прилично голям ли е? Бихте ли казали, че спада към едрите?

Мъжът зяпна леко, присви очи и я изгледа. Не можеше да повярва на ушите си. Но изражението й бе съвсем сериозно. Не се занасяше. По погледа й личеше.

— Ами… как да кажа — подхвана най-искрено. — Не съм много сигурен. Бих казал, че е, общо взето, нормален. Обърквате ме, нали разбирате, когато така директно ме питате.

— На колко години сте? — попита Аомаме.

— Миналия месец станах на 51, но…

— Живели сте над петдесет години с нормален мозък, заемате прилична длъжност, притежавате дори платноходка и въпреки всичко не можете да кажете дали хуят ви е по-голям, или по-малък от нормалното?

— Е, предполагам, че е малко по-голям — отвърна онзи измъчено, след като поразмисли.

— Това го знаете със сигурност?

— Защо толкова ви вълнува?

— Да ме вълнува? Кой казва, че ме вълнува?

— Никой, но… — заекна онзи и се поотдръпна върху столчето си — струва ми се, че точно този проблем обсъждахме в момента.

— Проблем ли? Изобщо не е проблем. Никакъв проблем не е — заяви Аомаме. — Просто си падам по едрите хуйове. От визуална гледна точка. Не че иначе ми е притрябвало да е голям, че да усещам нещо. Ни най-малко. Или че държа най-вече на големината му. Казвам само, че донякъде си падам по по-големите. Нещо лошо да има в това? Всеки има право на собствен вкус, нали? Да не говорим, че безобразно големите пък изобщо не струват. Само ти причиняват болка. Разбирате ли какво искам да кажа?

— В такъв случай моят би трябвало да ви задоволи. Малко по-едър е от стандартните, но не е и безобразно голям. Просто си е… как да кажа… таман…

— Да не ме мамите, а?

— За какво ще ми е да ви лъжа по такъв въпрос?

— В такъв случай нали няма да имате нищо против да го зърна за миг?

— Тука?

Аомаме се намръщи, докато се мъчеше да се овладее.

— Тука?! Да не сте полудели? Що за мисъл на вашите години? При този хубав костюм, че и вратовръзка, къде ви е общественото благоприличие? Как си въобразявате, че ще си го развеете тук? Какво ще си помислят хората! Не, ще отидем в стаята ви и чак там ще си свалите гащите и ще ми го покажете. Насаме, само ние двамата. Това поне би трябвало да се досетите.

— Добре, ще ви го покажа и после какво? — попита разтревожен той.

— Какво ще стане, след като ми го покажете ли? — попита почти спрялата да диша Аомаме и неволно силно се намръщи. Ще правим секс очевидно. Какво друго? Да не си представяте, че отиваме в стаята ви, вие ми показвате хуя си, при което аз казвам: „Много ви благодаря, че ми показахте колко е хубав. Лека нощ“, и си отивам у дома? Да не ви хлопа някоя дъска случайно?

Дъхът му секна при драматичните промени, настъпили пред очите му във физиономията на Аомаме. Намръщеше ли се тя, всеки мъж би се свил от страх. Толкова силен бе ефектът, като се намръщеше, че малки деца се напикаваха. Май попрекалих, мина й през ум. Не бива толкова чак да го плаша. Поне докато не съм си свършила работата. Възвърна си бързо нормалното изражение на лицето и се насили да му се усмихне. После, сякаш обясняваше на малоумен, изрече:

— Ето какво ще направим. Отиваме в стаята ви. Лягаме си. Правим секс. Да не сте случайно гей или импотентен?

— Не. Поне не мисля така. Имам две деца…

— Вижте, никой не ви пита какви деца имате. Да не ви приличам на преброител на населението? Запазете подробностите за себе си. Интересува ме единствено дали ви става, когато сте в леглото с жена. Нищо повече.

— Нямам спомени някога да съм се излагал, когато се е налагало — каза той. — Но я ми кажете: вие професионалистка ли сте? Това ли ви е професията?

— Не, не ми е това професията, така че млъквайте. Не съм нито професионалистка, нито съм перверзна, а съм най-обикновена гражданка. Обикновена гражданка, която не желае нищо повече от това да се сноши с представител на противоположния пол. Не съм извратена в нито едно отношение. Съвсем нормална съм си. Да не би да има нещо лошо в това? Изпълнила съм една тежка задача, слънцето вече залезе, пийнала съм си леко и ми се ще да се отпусна, като направя секс с непознат. За успокоение на нервите. Само това ми се ще. Вие, като мъж, сигурно ме разбирате.

— Разбирам ви, но…

— Не ви ща пари. По-скоро аз бих ви платила, ако успеете да ме задоволите. Освен това нося си и презервативи, така че няма за какво да се притеснявате. Ясно ли ви е?

— Съвсем ясно ми е, но…

— Какво „но“? Не ви се ще нещо, като ви гледам. Не отговарям ли на високите ви изисквания?

— Не става дума за това. Крайно съм объркан. Млада сте, хубава сте, а аз съм достатъчно стар, за да ви бъда баща…

— Моля ви, веднага престанете. Вярно е, че сте по-стар от мен, но не съм проклетата ви дъщеря, нито вие сте проклетият ми баща. Това поне е очебийно. Безсмислените обобщения от този род буквално ми изпилват ума. Харесвам плешивата ви глава. Формата й. Не разбирате ли?

— Не бих казал, че съм съвсем плешив. Знам, че поолисявам леко…

— О, я млъквайте! — сряза го Аомаме. Полагаше сетни усилия да не се намръщи. Полека, да не го подплаша, рече си и посмекчи тона. — Това всъщност няма никакво значение.

Виж какво, мистър, не ми пука ти какво си мислиш — плешив си си и точка. Ако в преброяването има категория „плешиви“, от раз влизаш в нея. И ако те вземат в рая, то ще е в рая за плешивите. Загряваш ли? Престани да отричаш истината. Дигай се да вървим. Ще те отнеса право в рая на плешивите, без междинна спирка.

* * *

Мъжът плати сметката и отидоха в стаята му.

Пенисът му наистина се оказа — според предварителната обява — по-голям от нормалното, но не и прекалено голям. Изпипаните действия на Аомаме го направиха едър и твърд. Тя свали блузката и полата.

— Усещам, че намирате гърдите ми малки — каза със студен глас, докато го гледаше отгоре, както беше по бельо. — Вадите голям хуй, както сте обещали, а в замяна получавате някакви дреболии. И сто на сто смятате, че сте се минали.

— Ни най-малко — зауспокоява я той. — Хич не са малки, а са и много красиви.

— Съмнявам се — отвърна тя. — Но едно държа да ви кажа. Поначало не нося дантелени сутиени. Този днес го сложих единствено със служебна цел, да покажа малко цици.

— Каква е тая тайнствена работа, която вършите?

— Вижте какво, предупредих ви, че не желая да говоря за работа точно сега. Само едно ще ви кажа: не е лесно да си жена.

— Че да не би да си мъж да е по-лесно?

— Може и да не е, но поне не ви се налага да носите дантелени сутиени, когато не искате.

— Вярно е…

— Тогава не се правете, че знаете за какво става дума. Да си жена е много по-трудно, отколкото да си мъж. Случвало ли ви се е изобщо да слизате на високи токчета по стръмна стълба, или да преодолявате преграда по минипола?

Моля ви да ме извините — каза кротко мъжът.

Тя се пресегна с ръка зад гърба си, разкопча сутиена и го хвърли на пода. Нави надолу чорапите и също ги заряза на пода. Легна до него и се зае пак с пениса му.

— Внушителен е — рече. — Добре оформен, с почти идеален размер и твърд като ствола на дърво.

— Радвам се, че го одобрявате — каза той с очевидно облекчение.

— Сега оставете кака да си върши работата. А тя ще накара това малко ваше мъжле да пулсира от щастие.

— Дали да не вземем първо един душ? Доста съм потен.

— О, я млъквайте! — сряза го Аомаме и леко, само предупредително, стисна десния му тестикул. — Дойдох за секс, не за баня. Ясно ли е? И с това почваме. Ще се ебем като луди. Голяма работа, че ще се поизпотим. Да не съм някаква свенлива ученичка?

— Добре — съгласи се мъжът.

Когато приключиха и взе да гали по открития врат легналия по корем изтощен мъж, Аомаме изпита силно желание да забие острата си игла в онова му специално място. Защо пък не, мина й през ум. Ледокопчето е все още в чантата й, увито в плата. Иглата, чието заостряне й бе отнело толкова време, се пази от специално омекотения корк. Колко му е да чукне за миг дървената му дръжка с ръба на дясната длан… Той няма и да усети какво го е умъртвило. И никаква болка. Медицинското заключение ще гласи „естествена смърт“. Естествено, успя да се озапти. Никаква причина нямаше да премахне този човек от обществото, освен тази, че вече и бе ненужен. Аомаме тръсна глава и прогони опасната мисъл от ума си.

Пък и той не е съвсем лош човек, рече си. И в леглото си го биваше. Притежаваше достатъчно контрол да я изчака тя да свърши, преди да се изпразни. Формата на главата му и степента на оплешивяване й бяха съвсем по вкуса. И пенисът му й беше по мярка. Държеше се възпитано, обличаше се с вкус и никак не беше нахален. Е, беше ужасно скучен, което я подразни, но това не бе престъпление, изискващо смъртно наказание. Вероятно.

— Може ли да пусна телевизора? — попита.

— Може — отвърна той, все още по корем.

Изгледа, излежаваща се гола, новините в единадесет часа от начало до край. В Близкия изток Иран и Ирак продължаваха да водя кръвопролитната си война — забатачена, без всякакви изгледи за край. В Ирак бесеха по стълбовете млади дезертьори за назидание на останалите. Иранското правителство обвиняваше Саддам Хюсеин, че използва нервнопаралитични газове и биологическо оръжие. В Америка Уолтър Мондейл и Гари Харт се борят кой да е кандидат-президентът от Демократическата партия. Нито единият, нито другият има вид на кандидат за титлата „най-умният човек на света“. Умните президенти обикновено стават мишена на наемни убийци, поради което по-интелигентните хора, изглежда, правят всичко възможно да не бъдат избрани.

На Луната продължава строителството на постоянна обсерватория. И този път сме свидетели на необичайно сътрудничество между Съединените щати и Съветския съюз, както стана и с проекта за обсерватория в Антарктика. Обсерватория на Луната ли, наостри слух Аомаме? И за това не съм чувала. Какво ми става напоследък? Реши, че не си заслужава да се замисля кой знае колко. Мъчеха я много по-спешни проблеми. Голям брой жертви при пожар в мина в Киото; случаят се разследва от властите. Аомаме не можеше да си обясни защо продължава копаенето на въглища в ера, в която на Луната се строят бази. Америка притиска Япония да либерализира финансовия си пазар. „Морган Стаили“ и „Мерил Линч“, изглежда, са притиснали правителството да им намери нови източници на печалба. Следващият репортаж бе от префектура Шимане, където умна котка се научила сама да си отваря прозореца, че да излиза навън. А след като излезела, затваряла след себе си прозореца. Дресирана била от собственика си. Аомаме наблюдаваше с възторг как грациозното черно коте се извръща, протяга лапа и с хитър поглед затваря плъзгащия се прозорец.

Последваха куп други репортажи, но нито един не споменаваше да е открит труп в хотел в Шибуя. Когато новините свършиха, Аомаме изключи телевизора с дистанционното. В стаята цареше тишина, нарушавана единствено от тихото ритмично дишане на спящия до нея мъж.

Другият, в хотелската стая, сигурно още лежи свлечен върху бюрото, и той с вид на заспал като тукашния. Но без да диша. Онзи гад поне няма повече да се събуди и да стане. Аомаме впери поглед в тавана и се помъчи да си представи трупа. Тръсна леко глава и си позволи да се намръщи насаме. После се изсули от леглото и си събра дрехите от пода една по една.

[1] Акасака — жилищно-търговски квартал в токийския район Минато. — Б.пр ↑

[2] Shimonoseki — тристахиляден град на югозападния край на остров Хоншу, на стотина км от южнокорейския град Бусан, от другата страна на пролива Цушима. — Б.пр. ↑

[3] Kansai (или Kinki) — област в южноцентралната част на остров Хоншу, в която Осака-Кобе-Киото е вторият най-голям по население градски агломерат в страната след Голямо Токио (който пък се намира в областта Канто). — Б.пр. ↑

[4] Cutty Sark — уиски, произвеждано в Глазгоу, на 15-ина км от доковете, където е построен прочутият клипер със същото име, кръстен на героиня на Робърт Бърнс Cutty-sark (шотл.) — „Вещицата“. Платноходът, който краси етикета на уискито от 1955 г., е дело на шведския художник Карл Георг Аугуст Валин. — Б.пр. ↑

ШЕСТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ОЗНАЧАВА ЛИ ТОВА, ЧЕ ЩЕ СЕ ОТДАЛЕЧИМ ДОСТА ОТ ГРАДА?

Следващото обаждане на Комацу бе рано в петък, малко след пет. Тенго тъкмо сънуваше как минава по дълъг каменен мост над река. Тръгнал бе да прибере някакъв документ, който бе забравил на отсрещния бряг. Беше сам. Реката бе пълноводна и красива, тук-таме с по някой пясъчен нанос. Течеше си кротко, а по наносите растяха върби. Елегантни пъстърви щъкаха из бистрите води. Яркозелените листа на върбите докосваха едва-едва повърхността на реката. Пейзажът беше като от китайска гравюра. Тенго се събуди и погледна в тъмното будилника до възглавницата си. И, разбира се, не му бе никак трудно да познае кой се е раззвънял по никое време.

— Имаш ли текстообработваща машина, Тенго? — попита Комацу.

Никакви „добрутро“ или „станал ли си вече?“. За да е буден в този час, Комацу явно бе будувал цяла нощ. Не беше от хората, които стават рано, за да посрещнат изгрева. И вероятно се беше сетил да попита Тенго нещо, преди да си легне.

— Не, разбира се. Откъде да я имам? — отвърна Тенго. Все още бе заобиколен от пълен мрак по средата на дългия мост. Рядко сънуваше толкова ярки сънища. — Не че искам да се оплаквам, но не мога да си позволя подобен лукс.

— А можеш ли да ползваш такава машина?

— Мога. И текстообработваща, и истински компютър. В школата ги има. И постоянно работя на тях.

— Прекрасно. Искам още днес да си купиш една. Нищо не разбирам от техника, затова оставям на теб да си избереш марката и модела. И да ми изпратиш сметката. Държа да се заловиш незабавно с преработката на „Въздушната какавида“.

— Нали разбирате, че става дума за най-малко двеста и петдесет хиляди йени, и то ако е от най-евтините?

— Няма проблем.

Тенго изви учудено шия:

— Да не искате да кажете, че ми подарявате текстообработваща машина?

— Точно така — от тайното ми лично фондче. Проект като нашия заслужава поне толкова инвестиция. С икономии доникъде няма да стигнем. Както знаеш, „Въздушната какавида“ пристигна под формата на ръкопис на текстообработваща машина, а това ще рече, че и ние ще трябва да ползваме такава за пренаписването й. Искам новият ръкопис да прилича на стария. Можеш ли да почнеш от днес преработката?

Тенго поразмисли за миг:

— Мога да започна, когато реша, но Фука-Ери иска да ме запознае тази неделя с някого, преди да ми даде разрешение, а аз, естествено, още не съм се срещнал с човека. Ако преговорите се окажат неуспешни, времето и парите ни ще отидат нахалост.

— Не се притеснявай. Всичко ще се уреди. Не се тревожи за подробностите. Залавяй се веднага за работа. Работим срещу времето.

— Убеден ли сте, че срещата ще мине успешно?

— Имам такова вътрешно усещане — каза Комацу. — Винаги се водя по вътрешните си усещания. Може и да нямам никакъв талант, но имам силни инстинкти, независимо че самият аз го казвам. Благодарение точно на тях съм оцелял толкова години. Между другото, ти, Тенго, знаеш ли коя е най-голямата разлика между таланта и вътрешното усещане?

— Никаква представа нямам.

— Може да си страшно талантлив и пак да гладуваш. Но ако имаш изострени инстинкти, никога няма да те мъчи глад.

— Ще го запомня — рече Тенго.

— Нали ти казвам: за нищо не се притеснявай. Може да почнеш от днес.

— Щом казвате. Така или иначе, само исках да не ми се налага да се ритам по задника за това, че съм почнал преждевременно.

— Остави подобни грижи на мен. Поемам цялата отговорност.

— Хубаво. Днес следобед имам една среща, но след това съм свободен да работя. Още тази сутрин ще потърся текстообработваща машина.

— Това е прекрасно, Тенго. Разчитам на теб. С обединени усилия ще преобърнем света.

* * *

Омъжената приятелка на Тенго му се обади малко след девет, след като бе откарала съпруга и децата си до гарата за всекидневното им пътуване. Днес й беше денят да посети апартамента на Тенго след обяд. Срещите им винаги ставаха в петък.

— Нещо не съм добре — оплака му се. — Няма да мога да дойда днес. Ще се видим следващата седмица.

„Не съм добре“ беше евфемизъм, че й е дошъл мензисът. Възпитана бе да предпочита деликатните, евфемистични изражения. В леглото обаче не се отличаваше нито с деликатност, нито с евфемистичност, но това си беше отделен въпрос. Тенго отвърна, че ще му липсва този ден, но щом като нямало начин…

Истината беше, че точно този петък никак нямаше да му липсва. Сексът с нея му доставяше удоволствие, но чувствата му бяха вече ориентирани към пренаписването на „Въздушната какавида“. Идеите се надигаха у него като форми на живот в някакво първично море. В това отношение не се различавам никак от Комацу, мина му през ум. Нищо още не е официално решено, но чувствата ми сами се движат вече в тази посока.

В десет отиде в Шибуя и с кредитната си карта плати за една текстообработваща машина „Фуджицу“ — последен модел, много по-лек от предходните. Към покупката си добави и касети за принтиране и хартия. Отнесе всичко у дома, настани машината върху бюрото и включи щепсела. В школата ползваше десктоп вариант на текстообработваща машина „Фуджицу“, така че между нея и новия му портативен модел нямаше сериозна разлика в основните функции. И за да се убеди, че знае как да я ползва, се впусна в пренаписването на „Въздушната какавида“.

Нямаше ясен план как ще я пренапише, нито установен метод или предварително изготвен конспект, а само някоя и друга конкретна идея за отделни раздели. Не беше дори убеден, че изобщо е възможно да се пренапише логически една творба, основана върху фантазията и чувствата. Комацу бе прав в едно — стилът търпи значително подобрение, но ще се справи ли, без да разруши фундаментално естеството и атмосферата на повестта? Няма ли да е равносилно това на опит да вкара скелет в една пеперуда? Подобни мисли успяваха единствено да го объркат и тревожат. Но събитията вече бяха поели своя ход и той разполагаше с ограничено време. Не можеше да си позволи да си седи така, със скръстени ръце, и да умува. Можеше единствено да решава един малък, конкретен проблем след друг. И да се надява, че докато преработва детайлите поотделно, цялостният образ ще се изгради от само себе си.

„Сигурен съм, че ще се справиш, Тенго“, бе обявил убедено Комацу и по някаква необяснима причина Тенго бе приел думите му безрезервно — засега поне. Комацу може и да беше съмнителна личност както на думи, така и на дела, но по принцип се грижеше единствено за себе си. Ако се наложеше, щеше да изостави Тенго да се пече на огъня, без да му мигне окото. Но както обичаше сам да се хвали, притежаваше специален редакторски инстинкт. Вземаше решенията си на мига и ги изпълняваше категорично, без да го вълнува чуждото мнение — незаменимо качество за един прекрасен фронтови командир, но у Тенго то отсъстваше напълно.

Докато се организира да започне преработката на „Въздушната какавида“, стана дванадесет и тридесет. Набра без поправки първите няколко страници от ръкописа в текстообработващата машина и спря на подходящо място в повествованието. Първо ще пренапише този блок от текста; ще преработи стила, без да променя нищо в съдържанието. Все едно преустройваш апартамент. Оставяш ненарушена основната конструкция, запазваш мястото на кухнята и банята, но изкъртваш и подменяш подовата настилка, тавана, носещите и разделителните стени. Аз съм просто един кадърен майстор, комуто е поверена цялата работа, убеждаваше се Тенго. И понеже не са ми дали чертежи, мога да разчитам единствено на интуицията и опита си и да се справям с проблемите един по един, в реда на възникването им.

След като го набра, препрочете текста на Фука-Ери и взе да добавя пояснения там, където му се струваше мъгляв, да изглажда изказа, да премахва излишните изрази и пасажи, да размества по някое изречение или абзац. Фука-Ери избягваше максимално прилагателните и наречията, затова и Тенго гледаше да се придържа към тази й особеност, но тук-там му се струваше, че все пак има нужда от повече описателност, та добавяше каквото смяташе за необходимо. Като цяло стилът й бе младежки, непревзет, и хубавите места така се открояваха спрямо слабите, че да ги разграничава се оказа по-лесно, отколкото бе очаквал. Спонтанността придаваше на отделни пасажи неяснота и тромавост, но в същото време внасяше в други изненадваща свежест. Не му оставаше нищо, освен да изхвърли и подмени първите и да остави вторите.

Пренаписването на повестта засили усещането на Тенго, че Фука-Ери я е писала без никакви намерения да остави след себе си литературна творба. Просто бе регистрирала събития или, както тя се бе изразила — неща, на които е била в действителност свидетел, които е таяла в себе си и просто по случайност е ползвала за тази цел думи. Можела е спокойно да прибегне до друго изразно средство, но не е успяла да открие такова. Чисто и просто. Никакви творчески страдания, никаква идея да превърне завършената повест в продаваем продукт, а оттам — и липсата на интерес към стиловите подробности; стремяла се е сякаш да изгради за себе си някакво помещение и е имала нужда единствено от стени и от покрив над главата си. И по тази причина не я интересуваше до каква степен ще преработи Тенго творбата й. За нея целта й е била осъществена. Когато му каза: „Оправете я както намерите за добре“, сигурно е говорела най-чистосърдечно.

И въпреки всичко „Въздушната какавида“ не можеше в никакъв случай да се нарече работа на момиче, което е писало само заради себе си. Ако единствената й цел е била да регистрира неща, на които е била свидетел или си ги е въобразявала, можела е да постигне същото, като им направи списък. Не е било нужно да ги включва във фабула. По всичко личеше, че творбата й все пак е била предназначена за четене от други хора. И тъкмо затова, макар и писана без стремеж към създаване на литературна творба, на недодялан и непревзет език, „Въздушната какавида“ бе придобила силата да стига до читателските сърца. И колкото повече четеше, толкова повече Тенго се убеждаваше, че под тези, „други хора“ не биваше да разбира „обществото като цяло“, което поначало е в прицела на съвременната литература.

Добре де, но какъв читател е имала предвид в такъв случай?

Тенго, разбира се, нямаше и най-малка представа.

Сигурен бе само, че „Въздушната какавида“ е изключителна, уникална белетристична творба, съчетаваща огромни качества с огромни недостатъци, и че е създадена с някаква особена, специална цел.

* * *

Тенго установи, че пренаписването всъщност удвоява обема на текста, че и отгоре. Оригиналът поначало бе по-скоро недоизказан, отколкото многословен, така че преработката му в името на разбираемостта и гладкостта неминуемо удължаваше текста. А онзи на Фука-Ери бе толкова рехав! Вярно, благодарение на по-логичния и по-свързан стил новият вариант се получаваше по-четивен, но пък повествованието като цяло ставаше необичайно мудно. Логичността му биеше прекалено на очи и в същото време притъпяваше целеустремеността на оригинала.

Оформил веднъж първия блок от текста, Тенго си постави за задача да елиминира от раздутия ръкопис всичко, без което би могъл да мине, всяка ненужна „тлъстинка“. Изваждането се оказа далеч по-лесно от събирането, та успя да ореже собствения си текст с трийсетина процента. Получаваше се нещо като главоблъсканица. Първо си даваше лимит за максимално раздуване на текста, после друг — за свеждането му до минимум. И упорито редуваше двата процеса, докато колебанията между двете крайности ставаха все по-малки и накрая обемът на текста стигнеше до някакъв естествен оптимум, до момент, в който не можеше повече нито да се разширява, нито да се свива. Изключи докрай собственото си его, отърси се от всякакви ненужни украшения и прогони всеки намек за привнесена логичност. В това отношение Тенго притежаваше истинска дарба. Беше роден техник, способен да се съсредоточи като рееща се във въздуха птица, търсеща поредната плячка, но и търпелив колкото товарно магаре. Освен дето винаги държеше да играе според правилата.

* * *

Тенго така се залиса в работата, че когато се сети да погледне часовника, вече наближаваше три. Което му напомни, че бе забравил и да обядва. Отиде до кухнята, сложи чайника да кипне и смля кафе. Изяде няколко солени бисквити със сирене, добави към тях и една ябълка, а когато водата завря, си направи и кафе. Докато го пиеше от голямата чаша, се забавляваше с мисли за секса с по-възрастната му приятелка. При нормални обстоятелства точно това щяха да правят двамата горе-долу по същото време. Представи си какво точно щеше да върши той и какво — тя. Затвори очи, вдигна лице към тавана и изпусна тежка въздишка, изпълнена с двусмисленост и замечтаност.

После се върна при бюрото, превключи мисловните вериги в съзнанието си и препрочете пренаписаното начало на „Въздушната какавида“ на екрана на текстообработваща машина — по същия начин, по който в началната сцена на филма на Стенли Кубрик „Пътеки на славата“ генералът инспектираше бойците в окопите. Прочетеното му хареса. Не е зле. Стилът е значително по-добър. Бележи напредък. Но не е достатъчно. Много още му предстои. Тук-там стените на окопите се рушат. Патроните за картечниците са на свършване. В телените заграждения има забележими пролуки.

Разпечата черновата, запази документа, изключи текстообработващата машина и я отмести към края на бюрото. С молив в ръка захвана нов внимателен прочит на текста, този път на хартия. И пак задраска излишните пасажи, допълни онези, които бяха недоизказани, и ревизира отделните части, докато взеха да прилягат по-плътно към останалото повествование. Подбираше думите със старанието на майстор, които търси най-подходящото парче плочка да запълни малката пролука в пода на банята и го оглежда отвсякъде как ще пасне. Там, където не пасваше плътно, донагаждаше формата. И най-малката промяна в нюанса бе в състояние да съживи даден пасаж или да го убие.

Един и същ текст му звучеше леко различно, когато го препрочиташе от хартията, а не от екрана на текстообработващата машина. Самото усещане за подбраните думи се променяше в зависимост от това дали ги изписваше върху хартията с молива, или ги вкарваше с помощта на клавиатурата. Задължително бе да го направи и по двата начина. Пак включи машината и нанесе всяка поправка с молив в текстообработения документ. И отново препрочете променения текст на екрана. Никак не е зле, рече си. Всяко изречение бе придобило необходимата тежест, за да придаде естествен ритъм на цялата творба.

Опъна гръбнак по облегалката на стола, протегна мускулите на гърба си, извърна лице към тавана и изпусна насъбрания в гърдите му въздух. Много още работа го чака. Като препрочете пак текста след няколко дни, ще намери още неща за оправяне. Но засега нещата потръгнаха. Силите му да се съсредоточава се бяха изцедили. Имаше нужда от период за охлаждане. Малката стрелка на часовника наближаваше пет и дневната светлина отслабваше. Утре ще направи следващия блок. Първите няколко страници му отнеха почти цял ден. Работата бе много по-трудоемка, отколкото бе подозирал. Но след като веднъж установи правилата и влезе в ритъм, процесът ще се ускори. Пък и нямаше как началото да не е най-трудната част. Сега, след като го е свършил, останалото…

Тенго си представи Фука-Ери и се запита как ли ще реагира тя, като прочете пренаписания ръкопис. При което си даде сметка, че няма никаква представа как би реагирала Фука-Ери на каквото и да било. На практика не знаеше нищо за нея, освен че е на седемнадесет, предпоследна година в гимназията, без никакви интереси към явяването на кандидатстудентски изпити, говори по много странен начин, обича бяло вино и има обезпокоително красиво лице.

Но пък, от друга страна, Тенго бе взел да заформя доста силното чувство, че, общо взето, е наясно със света, който Фука-Ери се мъчеше да опише (или да регистрира). Създадените с особения ограничен речников запас на Фука-Ери сцени придобиваха нова яснота и яркост чрез преработката на Тенго, който се отнасяше така грижовно към подробностите. Вече течаха гладко. Резултатът бе видим. Беше привнесъл само известно техническо подсилване, а резултатите бяха съвсем естествени, сякаш той сам бе създал творбата от самото начало. Фабулата на „Въздушната какавида“ започваше да се проявява с огромна мощ.

И това бе голям източник на щастие за Тенго. Дългите часове на умствено съсредоточаване го бяха изцедили физически, но издигнали духовно. Дотам, че дори доста време след като бе изключил текстообработващата машина, Тенго не успяваше да потуши у себе си желанието да продължи с пренаписването. Работата му доставяше безкрайно удоволствие. Ако продължава така, може и да успее да не разочарова Фука-Ери — макар да му беше всъщност невъзможно да си я представи както разочарована, така и доволна. Ни най-малко. Не успяваше дори да си я представи поне усмихната или проявяваща и най-малката отсенка на неудоволствие. На лицето й не се изписваше никакво изражение. Тенго не можеше да прецени дали липсата на изражение се дължи на липсата на чувства, или пък чувствата й нямат никаква връзка с изражението й. Така или иначе, Фука-Ери си оставаше едно загадъчно момиче.

* * *

Главната героиня на „Въздушната какавида“, изглежда, бе самата Фука-Ери някога в миналото. Десетгодишното момиче живее в някаква планинска комуна (или наподобяващо на комуна място), където й е поверено да се грижи за една сляпа коза. Всички деца в комуната си имат свои задължения. Макар че козата е сляпа, тя е от особено значение за общността и грижата на момиченцето е да я пази да не й се случи нищо лошо. Не бива и за миг да я изпуска от очи. Но по невнимание един ден детето допуска точно това и козата умира. За наказание затварят момиченцето в пълна изолация в продължение на десет дни в стар склад с трупа на козата.

Козата служи за пропуск на човечетата до този свят. Но момиченцето няма представа дали човечетата са добри, или лоши (и Тенго не знаеше). Нощем човечетата излизат на този свят през трупа, а когато се зазори, през него се връщат до отвъдната страна. Момичето не може да разговаря с тях. Но те я учат как се прави въздушна какавида.

* * *

Онова, което впечатли най-силно Тенго, бе конкретното и подробно описание на характера и действията на сляпата коза. Тъкмо тези подробности придаваха яркост на творбата като цяло. Възможно ли бе Фука-Ери наистина да се е грижила за сляпа коза? И действително да е живяла в планинска комуна като описаната? Подозираше, че и в двата случая отговорът е „да“. В противен случай излизаше, че Фука-Ери е разказвач с рядко срещан вроден талант.

Тенго реши да разпита Фука-Ери за козата и комуната при следващата им среща (в идната неделя). Не изключваше, разбира се, възможността тя да не отговори на въпросите му. Ако се съдеше от миналия им разговор, Фука-Ери сама си избираше на кои въпроси да отговаря. Когато не желаеше да отговори или очевидно не възнамеряваше да реагира, тя просто не обръщаше внимание на въпросите, все едно изобщо не ги е чула. Като Комацу. В това отношение двамата страшно си приличаха. И с което силно се различаваха от Тенго. Ако него някой нещо го попиташе, каквото и да било, той правеше всичко възможно да отговори. Сигурно такъв се беше родил.

* * *

В 5:30 му се обади по-възрастната му приятелка.

— Какво прави днес?

— Цял ден пиша една история — съобщи й той половината истина. Не беше писал свое произведение. Но нямаше как да й го обясни подробно.

— Е, върви ли?

— Горе-долу.

— Съжалявам, че в последния момент провалих срещата ни. Ще се видим ли другата седмица?

— С най-огромно удоволствие.

— И за мен.

И взе да му говори за децата си. Често разправяше на Тенго за тях. Имаше си две момиченца. Тенго си нямаше нито брат, нито сестра; нямаше, естествено, и деца, така че не разбираше много от малки деца. Което не й пречеше да му разправя за нейните си. Тенго рядко започваше разговори, но обичаше да слуша други хора. Затова я слушаше с интерес. По-голямата й дъщеря, разправяше тя, изглежда, си имала неприятности с някакви лоши деца от училището. Вкъщи нищо не споменавала, но майката на една от съученичките й намекнала, че май има такова нещо. Тенго, разбира се, изобщо не познаваше детето, но веднъж го бе видял на снимка. Не приличаше много на майка си.

— Защо я закачат тия хулигани? — попита Тенго.

— Има чести пристъпи на астма, та не може да участва във всички дейности с другите деца. Предполагам, че на това се дължи. Иначе е много мило дете, а и бележките й не са никак лоши.

— Недоумявам — рече Тенго. — Би трябвало да полагат специални грижи за астматично дете, а не да го тероризират.

— В детския свят нещата не са толкова прости — въздъхна тя. — Децата биват изолирани само затова, че са различни с нещо от останалите. Същото става и в света на възрастните, но по-прикрито, отколкото при децата.

— Дай ми конкретен пример.

Тя му изброи няколко, нито един страшен сам по себе си, но като ежедневно явление — в състояние да съсипят детското здраве: крият й вещи, не й говорят, имитират я и й се подиграват.

— Теб не са ли те тероризирали като малък?

Тенго си спомни детството.

— Не се сещам. Или не съм обръщал внимание.

— Щом не си го забелязал, значи не го е имало. Понеже цялата идея на тероризирането е да накарат жертвата да го забележи. Невъзможно е да тероризираш някого, без той да забележи.

Тенго и като дете беше едър и силен, та хората се отнасяха с уважение към него и вероятно затова никога не бяха го тероризирали. Но пък тогава имаше и много по-сериозни проблеми, с които да се справя, в сравнение с някакви си хулигани.

— Теб тероризирали ли са те? — попита Тенго.

— Никога — отвърна тя, но сякаш се позамисли. — Аз обаче участвах в тероризиране.

— Била си в група от хулигани ли?

— Да, в пети клас. Надумахме се да не говорим с едно момче. Вече не помня защо. Трябва да е имало причина, но след като не я помня, явно не е била важна. Но и досега ми е кофти. Срам ме е, като се сетя. И се чудя от какъв зор съм го правила. Не мога да си обясня какво ме е подтиквало.

Това напомни на Тенго за едно конкретно събитие — нещо от далечното му минало, за което сегиз-тогиз се сещаше. Нещо, което нямаше никога да забрави. Но реши да не отваря дума за него. Прекалено дълго обяснение щеше да се получи. А беше и от ония неща, чиито най-важни нюанси се изгубват, щом ги сведеш до думи. Никому не беше казвал досега и надали щеше да го направи някога.

— В крайна сметка — каза приятелката му — човек се чувства по-добре не като част от изключеното малцинство, а като участник в изключващото мнозинство. И си вика: „Ох, добре, че не съм аз“. Винаги е било така — във всички периоди и във всички общества. Принадлежиш ли към мнозинството, спестяваш си мисленето за куп неприятности.

— А щом си в малцинството, все за тези неприятности си мислиш, така ли?

— Горе-долу — съгласи се мрачно тя. — Но пък, ако си в подобна ситуация, може би се научаваш да мислиш за себе си.

— И това е вярно, стига, като мислиш за себе си, да не вземеш само за тези неприятности да си мислиш.

— Да, и такъв проблем съществува.

— Най-добре е да не го възприемаш на сериозно — каза Тенго. — Надали ще се окаже чак пък толкова ужасно. Сигурен съм, че в класа й има и деца, които умеят да мислят с главите си.

— Надявам се — отвърна тя, после прекара известно време насаме с грижите си. Притиснал слушалката към ухото си, Тенго търпеливо я изчака да си събере мислите.

— Благодаря ти — рече му тя накрая. — Малко ми поолекна, след като споделих с теб. — Изглежда, бе стигнала до някакви изводи.

— И на мен ми олекна — каза Тенго.

— В какъв смисъл?

— От това, че си поприказвах с теб.

— До другия петък — каза тя.

* * *

След разговора Тенго отскочи до кварталния супермаркет. Върна се с голяма торба покупки, уви зеленчуците и рибата в опаковъчно фолио и ги прибра в хладилника. Докато готвеше вечерята под звуците на музиката от някаква УКВ станция, телефонът пак иззвъня. Рядко му се случваше на Тенго да провежда четири разговора за един ден — през годината такива случаи се брояха на пръсти. Този път го търсеше Фука-Ери.

— Обаждам се по повод неделята — каза, без дори да го поздрави.

Говореше му на фона на автомобилни клаксони. Куп шофьори май се ядосваха за нещо. Сигурно звънеше от телефонен автомат на оживена улица.

— Да — отвърна й, добавяйки материя към скелета на безплътното й обаждане. — Неделя сутринта… вдругиден… ще се видим и ще ме запознаете с някого.

— В девет. Гара Шинджуку. Първият вагон на влака за Тачикава — изложи тя три последователни факта.

— С други думи, искате да се срещнем на перона за заминаващи по линията Чуо — там, където спира челният вагон, така ли?

— Така.

— Докъде трябва да е билетът ми?

— Няма значение.

— Тоест — да си купя какъвто и да било билет и ще доплатим при слизането — добави отново материал към думите й Тенго, както постъпваше и с „Въздушната какавида“. — Означава ли това, че ще се отдалечим от града?

— Какво правехте, като ви се обадих? — попита тя, без да обърне внимание на въпроса му.

— Готвех вечеря.

— И по-точно?

— Нищо особено, само за себе си. Сушена скумрия на скара и настъргана дайкон[1]. Супа мисо с миди и пресен лук, която ще ям с тофу. Краставица и водорасло вакаме с оцет. Плюс ориз с китайско зеле напа. Това е всичко.

— Звучи привлекателно.

— Съмнявам се. Нищо особено. Повечето време това ям — каза Тенго.

Фука-Ери се умълча. На нея, за разлика от Тенго, дългите паузи, изглежда, не й правеха впечатление.

— А, щях да забравя. Днес почнах да преработвам вашата „Въздушната какавида“. Знам, че още не сте си дали окончателното съгласие, но реших да избързам, че да успеем да се вместим в срока.

— Господин Комацу ли ви каза — попита го с равна интонация.

— Да, той ме помоли.

— Вие двамата близки ли сте си — попита тя.

— Ами, донякъде… — отвърна Тенго. Надали имаше човек на този свят, който да е „близък“ с Комацу, но Тенго не желаеше да се впуска в подробности.

— И как върви преработката.

— Дотук добре.

— Радвам се.

Стори му се, че Фука-Ери го каза най-искрено. Изглежда, по някакъв свой си начин тя наистина се радваше, че пренаписването е потръгнало, но предвид ограниченото изразяване на чувствата си не можеше да се очаква да го заяви открито.

— Надявам се да харесате онова, което съм направил.

— Не се притеснявам.

— А защо не?

Фука-Ери не му отговори, а изпадна в ново мълчание. На Тенго му се стори, че го прави умишлено, да го накара да се замисли, но колкото и да се напъваше, не намираше обяснение за доверието й в него.

Проговори, за да наруши тишината:

— Всъщност много ми се ще да ви попитам нещо. Наистина ли сте живели в подобна комуна и сте се грижили за коза? Описанията ви са толкова реалистични, че не мога да се стърпя да не попитам тези неща действително ли са се случили.

Фука-Ери се прокашля.

— Не желая да говоря за козата.

— Добре. Не говорете, щом не искате. Просто исках да ви задам този въпрос. Но не се притеснявайте. За един автор от значение е единствено творбата му. Няма нужда от обяснения. Ще се видим в неделя. Някакви специални изисквания към мен във връзка с предстоящата ми среща?

— В какъв смисъл.

— Ами… официално ли да съм облечен, да нося ли някакъв подарък или нещо такова? Не ми споменахте изобщо що за човек е той.

Фука-Ери пак млъкна, само че този път май не беше умишлено. Изглежда, не проумяваше какво цели той с въпроса си и какво го е накарало да го зададе. Въпросът му не бе установил контакт с нито една област в съзнанието й. Сякаш бе отвъд границите на смисъла, всмукан в едно постоянно празно пространство, като самотна космическа сонда, излязла извън Слънчевата система отвъд Плутон.

— Няма значение — предаде се Тенго. — Не е важно. — Направи грешка, като зададе такъв въпрос на Фука-Ери. Пък и колко му е да купи пътьом кошничка с плодове или нещо подобно.

— Окей, до девет в неделя сутринта — каза Тенго.

Фука-Ери се поколеба няколко секунди, после прекъсна разговора, без нищо да каже — нито „довиждане“, нито „до неделя“, нито нищо. Чу се само звук от окачването на слушалката. Нищо чудно да беше кимнала на Тенго преди това. За съжаление, езикът на тялото в повечето случаи не може да се предаде по телефонната жица. Тенго затвори телефона, вдиша два пъти дълбоко, превключи мисловните си вериги на нещо по-реално и продължи да готви скромната си вечеря.

[1] Японска бяла ряпа. — Б.пр. ↑

СЕДМА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ТИХО, ДА НЕ СЪБУДИМ ПЕПЕРУДАТА

В събота следобед, малко след един часа, Аомаме посети къщата с върбите. Най-видният елемент от двора й бяха няколкото стари върби, които се издигаха над каменния й зид и се полюшваха безшумно на вятъра като изгубени души. И хората от махалата съвсем естествено бяха кръстили старата сграда в западен стил „Къщата с върбите“. Издигаше се на върха на стръмен склон в модерния квартал Адзабу. Когато стигна до върха на хълма, Аомаме забеляза, че накацалото по върбите ято птички дори не огъва горните им клони. На окъпания от слънцето покрив дремеше с полупритворени очи едър котарак. Околните улици бяха стръмни и извити, та малко коли се качваха дотам. Високите дървета придаваха мрачен вид на местността и новодошлият имаше чувството, че и ходът на времето се забавя. В квартала имаше няколко посолства, но и те рядко приемаха посетители. Атмосферата се променяше драматично само през лятото, когато писваха оглушителните цикади.

Аомаме натисна бутона на портала и обяви името си по домофона. После пусна лека усмивка към монтираната нависоко камера. Желязната порта се отвори бавно, а след като влезе, се затвори зад гърба й. Както винаги, Аомаме прекоси градината и се упъти към главния вход. Убедена, че охранителните камери я следят, тя вървеше право по пътеката с изправен като на манекенка гръб и прибрана брадичка. За случая си бе облякла тъмносиньо яке върху син суичър и сини джинси и бели кецове. През рамо носеше обичайната си чанта, но без ледокопчето, което, когато не й трябваше, си почиваше в чекмеджето на тоалетката й.

Пред главния вход имаше няколко градински стола от тиково дърво, в единия от които се бе напъхал едро скроен мъж. Не беше особено висок, но горната част на торса му се отличаваше с необичайната си мускулатура. Главата на към четиридесетгодишния мъж бе бръсната, а над устните си имаше старателно подстриган мустак. Върху широките си рамене носеше сив костюм. Искрящата бяла риза контрастираше с тъмносивата копринена вратовръзка и лъснатите черни кожени обувки. Такъв човек не можеше да бъде сбъркан с общински или застрахователен чиновник. От пръв поглед си личеше, че човекът е професионален бодигард, което наистина бе основната му дейност, макар понякога да служеше и за шофьор. Специалист по карате с висок ранг, умеещ при нужда да ползва ефикасно и различни оръжия. Можеше да заголи зъби и да изглежда по-страшен от всякого, но обикновено бе спокоен, хладнокръвен, дори интелектуален. Ако човек го погледнеше дълбоко в очите — стига онзи да му позволеше, естествено, — щеше да открие и някакво топло излъчване.

В извънслужебния си живот мъжът обичаше да човърка всякакви машинарии и устройства. Колекционираше плочи с прогресив рок от шестдесетте и седемдесетте години и живееше в друга част на Адзабу със своя красив любовник козметик. Казваше се Тамару. Аомаме не знаеше това малкото му име ли е, или фамилното и с кои йероглифи се изписва. Всички така му викаха — Тамару.

Без да става от градинския си стол от тик, Тамару кимна на Аомаме, която седна на насрещния стол и го поздрави скромно:

— Здрасти.

— Имало някакъв умрял в хотел в Шибуя — каза Тамару, докато оглеждаше блясъка на кожените си обувки.

— Нищо не съм чула — каза Аомаме.

— Е, не вярвам да е стигнало до вестниците. Най-обикновен инфаркт, предполагам. Жалко за човека: бил само на четиридесет и нещо.

— Трябва да се грижим за сърцата си.

— Най-важен е начинът на живот — кимна Тамару. — Извънредният труд, стресът, нередовният сън — всичко това те довършва.

— Рано или късно все ще умреш от нещо.

— Неминуемо.

— Смяташ ли, че ще му правят аутопсия?

Тамару се наведе да махне едва видимата прашинка от бомбето на обувката си.

— Както всички останали, и полицаите си имат милион задачи, а пък бюджетът им е ограничен. Не могат да си позволят да правят аутопсия на всеки изпаднал им труп без белези за насилие по него. А и семейството на починалия няма да иска да го отварят безпричинно, след като кротко е предал богу дух.

— И най-вече вдовицата му.

След кратка пауза Тамару протегна мощната си, наподобяваща ръкавица дясна ръка към Аомаме. Тя я пое и двамата се здрависаха силно.

— Предполагам, че си уморена. Имаш нужда от почивка.

Аомаме лекичко разшири ъгълчетата на устните си, както правят нормалните хора, когато се усмихват, но нейното всъщност бе само слаб намек за усмивка.

— Какво прави Бун?

— Добре е — отвърна Тамару.

Бун беше немската овчарка, която живееше в къщата — дружелюбна, умна кучка, въпреки няколкото й странни навика.

— Продължава ли да яде спанак?

— Както винаги. Но при сегашните цени на спанака разходите й не са никак малки!

— За пръв път виждам немска овчарка да обича спанак.

— Тя не подозира, че е куче.

— А за какво се има?

— Ами май си въобразява, че е някакво особено същество, което не се поддава на класификация.

— Супер куче?

— Вероятно.

— И затова обича спанак?

— Не. Това е друг случай. Просто й харесва. Яде си спанак от малка.

— Да не би оттам да идват всичките й опасни мисли?

— Възможно е. — Тамару погледна часовника си. — Ти не трябваше ли да се явиш днес в 1:30?

— Точно така — кимна Аомаме. — Подраних.

Тамару се измъкна от стола си.

— Изчакай за минутка, ако обичаш. Ще се опитам да те вредя по-рано. — И изчезна през главния вход.

Докато чакаше, Аомаме разходи погледа си по прекрасните върби в градината. Необезпокоявани от никакъв полъх на вятъра, клоните им висяха право надолу, все едно бяха някакви замислени хора.

Тамару се върна след малко.

— Ще трябва да те преведа отзад. Днес иска да те види в оранжерията.

Двамата заобиколиха градината покрай върбите по посока на оранжерията, която се намираше зад къщата на една незалесена и огряна от слънцето поляна. Тамару открехна вратата толкова, колкото Аомаме да се вмъкне, без да излети нито една от пеперудите. Той се шмугна подире й и бързо затвори. Колкото и необичайно да бе това движение за едър като него човек, стори го крайно ефикасно. Но изобщо не го причисляваше към специалните си постижения.

В просторната остъклена оранжерия пролетта бе пристигнала напълно, без задръжки. Цъфтяха буйно какви ли не цветя, макар повечето да бяха обикновени сортове, каквито се срещат почти навсякъде. По стелажите се виждаха гладиоли, анемони и маргарити в саксии. Между тях имаше и растения, които според Аомаме си бяха чисти бурени. Но нямаше май нито едно скъпоценно цвете от рода на скъпите орхидеи, редките рози или полинезийски сортове с първични цветове. Аомаме не проявяваше никакъв особен интерес към цветята, затова непревзетостта на оранжерията донякъде й се нравеше.

Затова пък цялото й пространство бе изпълнено с пеперуди. Очевидно отглеждането на необикновени пеперуди вълнуваше собственика на остъкленото просторно помещение много повече от редките растителни екземпляри. Повечето от отглежданите цветя даваха обилно нектара, който пеперудите обичат. Доколкото бе чула, развъждането на пеперуди в парник изисквало огромно старание, знания и усилия, но никъде не виждаше признаци на подобно внимание.

Богатата вдовица — собственичката на къщата — канеше понякога Аомаме в оранжерията за частни разговори, но никога посред лято. Остъкляването беше идеална преграда пред всеки, желаещ да ги подслушва. А разговорите им не бяха от онези, които може да се водят на висок глас навсякъде; освен това собственичката твърдеше, че цветята и пеперудите и действали успокояващо. Че това е така, Аомаме разчиташе и по лицето й. Вътре й беше възтопло, но не непоносимо.

Вдовицата беше на около седемдесет и пет и имаше крехко тяло. Носеше прекрасните си бели коси късо подстригани. Днес беше по работна риза от дънков плат с дълъг ръкав, кремав памучен панталон и мръсни маратонки. Облечените й в бели памучни работни ръкавици ръце държаха голяма лейка, с която поливаше саксиите. Всичко по нея сякаш бе с една мярка по-голямо от необходимото, но стоеше с привично удобство по тялото й. Винаги когато я погледнеше, Аомаме изпитваше някакво благоговение пред естественото й, непревзето достойнство.

Произхождаща от едно от баснословно богатите семейства, доминирали финансите и индустрията до Втората световна война, вдовицата се бе оженила навремето за аристократ, но и досега си оставаше чужда на показността и глезотиите. След като загуби съпруга си малко след края на войната, се хвана да помага на свой роднина, който имаше малка инвестиционна фирма, и се прояви като изключителен борсов спекулант. Всеобщото мнение бе, че е родена за подобна дейност. Благодарение на усилията й фирмата бързо се разрасна и наследственото й състояние стана огромно. С парите закупи няколко първокласни имота в града, притежавани някога от аристократи и членове на императорското семейство. И след като бе увеличила повторно богатството си посредством навременни продажби на имотите, се бе оттеглила от активна дейност преди десет години. Понеже открай време избягваше да се появява публично, името й не се ползваше с голяма известност, макар да бе добре познато във финансовите кръгове. Говореше се, че имала и силни политически връзки. На личностно ниво си бе останала просто умна, дружелюбна жена, която от нищо не се боеше, доверяваше се на инстинктите си и се придържаше към решенията, които вземаше.

Видя, че Аомаме влиза, остави лейката и й посочи желязното градинско столче до входа на оранжерията. Аомаме седна, а жената се настани насреща й. Движенията й бяха абсолютно безшумни, като на промъкваща се през гората лисица.

— Да донеса ли нещо за пиене? — попита Тамару.

— Билков чай за мен — отвърна вдовицата. — А за теб…? — И погледна към Аомаме.

— И за мен.

Тамару кимна и излезе: първо се огледа — да се увери, че наблизо няма пеперуди, после открехна вратата, шмугна се през нея и я затвори с прецизността на танцьор.

Вдовицата сне работните си ръкавици и внимателно ги положи една върху друга на близката маса, сякаш сваляше копринени ръкавици след някое соаре. После впери бляскавите си черни очи право в Аомаме. Много бяха видели тези очи през годините. Аомаме задържа погледа й толкова дълго, колкото позволяваше благоприличието.

— Изглежда, загубихме ценен член на обществото — каза вдовицата. — Особено известен в нефтодобивните кръгове, явно. Все още млад човек, но с голяма власт, доколкото дочувам.

Никога не повишаваше глас. И най-тихият полъх на вятъра би заглушил думите й. Човек трябваше да се напъва, за да я чуе. На Аомаме редовно й идеше да се пресегне и да усили звука — само че нямаше копче! Не й оставаше друго, освен да слуша внимателно.

— Внезапната му смърт обаче, изглежда, никого не е обезпокоила — рече Аомаме. — Светът продължава да се върти.

— Няма незаменими хора на този свят — усмихна се вдовицата. — Колкото знания и умения да имаш, почти винаги ще ти се намери заместник. Представяш ли си колко ужасен би бил светът за нас, ако беше пълен с незаменими хора. Разбира се — вдигна тя предупредително показалец, — не си и представям как на теб бих намерила заместник.

— Може и да не е лесно да намерите друг човек, но съм сигурна, че няма да ви е проблем да намерите друг начин — отвърна Аомаме.

Вдовицата я изгледа невъзмутимо, а устните й оформиха доволна усмивка.

— Вероятно си права, но се съмнявам, че ще намеря нещо, което да замени онова, което двете споделяме сега на това място. Ти си си ти и си единствена. За което съм безкрайно благодарна. Толкова благодарна, че не намирам думи да го изкажа.

Приведе се, протегна ръка и я положи върху тази на Аомаме. И я задържа там цели десет секунди. После с изключително доволен вид отдръпна ръката си и се извърна на обратната страна. Долетя пеперуда и кацна на рамото на дънковата й работна риза — малка бяла пеперудка с червени пръсчици по крилете, която, изглежда, не знаеше що е страх и заспа на рамото й.

— Сигурна съм, че не си виждала друг път такава пеперуда — каза вдовицата и погледна към рамото си. Гласът и излъчваше лека гордост. — Дори в Окинава се срещат много рядко. Храни се само от едно цвете — специално цвете, което се среща само по планините на Окинава. Ако искаш да отгледаш такава пеперуда в Токио, първо трябва да отгледаш тук самото цвете. Което е много трудно. Да не говорим колко скъпо е.

— Имам чувството, че й е приятно, когато сте наоколо.

— Това малко същество ме смята за своя приятелка.

— Нима е възможно човек да се сприятели с пеперуда?

— Да, стига човекът първо да се слее с природата. Потискаш човешкото си присъствие, стоиш неподвижно и си внушаваш, че самата ти си дърво, тревичка или цветенце. Иска се доста време, но отпусне ли се веднъж пеперудата, сприятеляването ви идва съвсем естествено.

— Имат ли си имена? — полюбопитства Аомаме. — Като кучетата и котките?

Вдовицата леко завъртя глава.

— Не ги кръщавам с имена, но ги различавам по формата и краските им. Пък и няма за кога човек да им дава имена: толкова бързо умират. Тези същества са ти безименни приятели за съвсем кратко. Тук идвам всеки ден, поздравявам ги и си бъбря с тях за разни неща. Но щом им дойде времето, те просто изчезват някъде. Убедена съм, че умират, макар никога да не съм намирала труп. Изчезват безследно. Сякаш са се разтворили във въздуха. Изобщо са едни фини същества, които почти не съществуват: появяват се отнякъде, търсят малко на брой определени неща и пак изчезват в нищото — може би в някакъв друг свят.

Въздухът в оранжерията бе топъл, влажен и наситен с уханието на растенията. Стотиците пеперуди пърхаха и изчезваха от зрението като кратковременни удивителни в един поток на съзнанието без начало и без край. Колчем влезеше тук, Аомаме чувстваше как губи усещането за време.

Тамару се върна със сребърен поднос с красива сиво-зелена глазирана каничка за чай в комплект с две чашки, с платнени салфетки и чинийка със сладки. Ароматът на чая се сля с уханието на околните цветя.

— Благодаря ти, Тамару. Аз ще се оправя по-нататък — каза вдовицата.

Тамару остави подноса върху близката маса, поклони се на вдовицата и тихо се отдалечи. Отвори и затвори вратата на оранжерията с предишните си леки стъпки. Жената вдигна капачето на каничката, пое излизащия аромат и провери доколко са се разтворили листенцата. После бавно напълни двете им чаши, като полагаше особено старание чаят им да е еднакво силен.

— Знам, че не ми влиза в работата, но защо не монтирате на входа врата с мрежа? — попита Аомаме.

Вдовицата вдигна глава и я изгледа:

— Врата с мрежа ли каза?

— Да. Ако сложите отвътре на стъклената врата и врата с мрежа, няма да ви се налага толкова да внимавате да не избяга някоя пеперуда.

Вдовицата пое чинийката с лявата си ръка, а с дясната поднесе чашката към устните си и беззвучно сръбна от билковия чай. Усети аромата му и доволно кимна глава. Остави чашката в чинийката и ги сложи върху подноса. И след като попи устни със салфетката си, я върна в скута си. Извърши всичко това за поне три пъти повече време, отколкото би го сторил обикновен човек. Аомаме си представи, че наблюдава вдън гората как фея отпива от живителната утринна роса.

Жената тихичко се прокашля.

— Не обичам мрежите.

Аомаме я изчака да продължи, но вдовицата млъкна. Така и не разбра дали вдовицата не обича мрежите, понеже поначало е против онези неща, които ограничават свободата, или от естетични съображения, или просто от някакви вътрешни усещания, без конкретна причина. Не че й беше толкова важно да го узнае. Въпросът за мрежите й беше щукнал ей така.

И тя като вдовицата вдигна чинийката заедно с чашката и беззвучно отпи от чая си. Не си падаше особено по билковия чай. Предпочиташе кафето, и то горещо и силно като дявол посред нощ, но, изглежда, кафето не се смяташе за подходяща следобедна напитка в една оранжерия. Затова, срещнеха ли се в оранжерията, винаги пиеше същото, каквото си избереше домакинята й. Предложеха ли й курабийка, изяждаше една. Днешните, с джинджифил, ухаеха на прясно, току-що изпечени. Аомаме се сети, че след войната вдовицата бе живяла известно време в Англия. Възрастната жена също си взе курабийка и заотхапва ситни късчета — бавно и безшумно, да не събуди заспалата на рамото й рядка пеперуда.

— На тръгване Тамару ще ти даде ключа — каза домакинята. — Прати го обратно по пощата, като свършиш. Както винаги.

— Разбира се.

Последва миг необезпокоявана тишина. В оранжерията не долиташе нито един звук от външния свят. Пеперудата продължаваше да спи.

— Нищо лошо не сме направили — каза жената, вперила поглед в Аомаме.

Аомаме положи леко зъби върху долната си устна и кимна:

— Знам.

— Виж какво има тук — посочи жената плика върху масата.

Аомаме извади отвътре седем направени с полароид снимки и ги нареди една до друга до каничката от фин сиво-зелен порцелан, като предвещаващи лош късмет карти за гледане таро. На тях се виждаше тялото на млада жена, заснето в едър план: гръб, гърди, задник, бедра, дори ходила. Липсваше само лицето. И всяка част от тялото носеше белези на насилие под формата на зловещи синини, нанесени почти сигурно с кожен колан. Срамните й косми бяха обръснати, по кожата имаше изгаряния като от цигара. Аомаме усети как се смръщи. И друг път бе виждала подобни фотографии, но никога толкова жестоки.

— Тези не си ги виждала досега, нали?

Аомаме завъртя безмълвно глава.

— Чувала съм за тях, но не ги бях виждала.

— Дело са на нашия човек — каза вдовицата. — Погрижихме се за трите й фрактури, но, изглежда, е оглушала непоправимо с едното ухо и никога няма да се оправи. — Говореше, както винаги, тихо, но гласът й бе придобил студена, твърда острота, която като че стресна пеперудата на рамото й, която разпери криле и отлетя.

— Подобни деяния не бива да останат ненаказани — продължи вдовицата. — Няма начин.

Аомаме събра снимките и ги пъхна обратно в плика.

— Съгласна си, нали?

— Абсолютно — каза Аомаме.

— Правилно постъпихме — обяви вдовицата.

Стана от стола си и, вероятно за да се успокои, грабна оставената до нея лейка, сякаш бе някакво усъвършенствано оръжие. Беше побледняла, а очите й бяха фокусирани върху един от ъглите на оранжерията. Аомаме проследи погледа й, но не видя нищо по-необичайно от една хвойна в саксия.

— Благодаря ти, че дойде да ме видиш — каза вдовицата, все още с лейка в ръката. — Високо ценя усилията ти. — И с това сякаш обяви край на срещата.

Аомаме се изправи и си взе чантата.

— Благодаря ви за чая.

— Позволи ми и аз още веднъж да ти благодаря — рече вдовицата.

Аомаме й пусна едва забележима усмивка.

— Не се притеснявай за нищо — каза вдовицата. Сърдечността се бе възвърнала в гласа й. От очите й струеше топлота. Докосна Аомаме по ръката: — Запомни: постъпила си както трябва.

Аомаме кимна. Вдовицата винаги така приключваше разговорите им. Сигурно си повтаряше до безкрай същото и на себе си, като някаква молитва или мантра: „Не се притеснявай за нищо. Постъпихме както трябва. Запомни го.“

След като се убеди, че наблизо няма пеперуди, Аомаме открехна вратата толкова, колкото да се измъкне, после я затвори след себе си. Вдовицата остана вътре с лейката в ръка. Навън въздухът бе мразовит и свеж и ухаеше на дървета и трева. Беше истинският свят. Тук времето течеше нормално. Аомаме пое дълбоко в дробовете си въздуха на реалния свят.

* * *

Завари Тамару да я чака седнал на същия стол от тик до главния вход. Задачата му бе да й предаде ключа от една пощенска кутия.

— Свърши ли работа? — попита я.

— Май да — отвърна Аомаме.

Седна до него, взе ключа и го пусна в едно от вътрешните джобчета на чантата си. Поседяха известно време, без да разговарят, а вместо това наблюдаваха гостуващите в градината птици. Още нямаше вятър и клоните на върбите висяха неподвижно. Няколко клона почти стигаха до земята.

— Оправя ли се жената? — попита Аомаме.

— Коя жена?

— Жената на получилия инфаркт в хотела в Шибуя.

— Да се оправя ли? Ни най-малко. Поне засега — отвърна намръщено Тамару. — Все още е в шок. Едва говори. Ще й е нужно доста време.

— Как изглежда?

— Към тридесет и нещо. Няма деца. Хубавка. Има вид на свестен човек. Стилна. За жалост, това лято ще мине без бански костюми. Може би и следващото. Видя ли полароидните снимки?

— Току-що.

— Ужас, нали?

— Страшен.

— Често срещана схема — каза Тамару. — Талантлив мъж, уважаван, с добро семейство, впечатляваща кариера, високо обществено положение.

— Но в дома си се превръща в съвсем друга личност — продължи мисълта му Аомаме. — Особено ако се напие. Тогава го избива на насилие. Но само спрямо жените. И може да пребие единствено жена си. Пред всички останали демонстрира само добрата си страна. Всички го мислят за нежен, любещ съпруг. Жена му се опитва да разгласи какви ужасни неща й причинява, но никой не й вярва. Съпругът е наясно с това и когато я бие, избира места по тялото, които ще й е трудно да покаже пред хората, така че внимава да не й нанесе видими синини. Това ли е „схемата“?

— В общи линии — кимна Тамару. — Само дето този не е пиел. Бил абсолютен трезвеник и нищо не криел. Отвратителен случай. Тя искала да се разведат, но той дума не давал да се отвори. Кой знае? Може и да я е обичал. Или пък не е искал да се лиши от толкова удобна жертва. Или пък му е доставяло удоволствие да изнасилва жена си.

Тамару вдигна първо единия си крак, после другия, да провери блясъка на обувките си. След това продължи:

— Развод, естествено, може да се получи лесно при доказано битово насилие, но става с много време и пари. И ако съпругът си намери добър адвокат, може сума ти неприятности да ти причини. Брачните съдилища са претоварени, съдиите не достигат. Дори да успееш да се разведеш и съдията да присъди в твоя полза еднократно обезщетение или издръжка, броят на мъжете, които наистина плащат, е малък. Има сума ти начини да се измъкнеш. В Япония почти няма случаи бивш съпруг да е бил осъден на затвор затова, че не е плащал. Достатъчно е да демонстрира желание да плати и да преведе някоя малка сума, и съдът обръща глава настрани. Все още мъжете заемат водещата позиция в японското общество.

— Може и така да е — каза Аомаме, — но по щастливо стечение на обстоятелствата един от тези побойници съпрузи изкара смъртоносен инфаркт в хотелска стая в Шибуя само преди дни.

— „Щастливо стечение на обстоятелствата“ ми звучи прекалено директно — цъкна с език Тамару. — По-добре би било „Поради намеса свише“. Така или иначе, никой не е изразил съмнения относно причината за смъртта, нито застрахователната сума е толкова висока, че да привлече внимание, така че и застрахователят няма да се усъмни. Ще я изплатят безпроблемно. И все пак става дума за една прилична сума, която ще й позволи да започне нов живот. Да не говорим колко време и пари икономисва от разминалото й се бракоразводно дело. Когато всичко приключи, ще са й били спестени куп сложни и безсмислени юридически процедури и произтичащите от тях психически терзания.

— А пък и онова гадно копеле няма да може да се прехвърли на следващата си жертва.

— Поради намеса свише — добави Тамару. — Накрая всичко си идва на мястото благодарение на навременния инфаркт. Добрият край оправя всичко.

— Стига все някъде да му се вижда краят — каза Аомаме.

Тамару оформи няколко бръчици около устата си, които бегло напомняха на усмивка:

— Край някъде трябва да има. Само дето липсва табела с надпис „Това е краят.“ Да не би на най-горното стъпало на стълбата да пише „Това е последното стъпало. Моля, не се качвайте по-нагоре“?

Аомаме завъртя глава.

— Това имам предвид — каза Тамару.

— Стига да запазиш здравия си разум и да държиш очите си отворени, ще разбереш къде е краят — заключи Аомаме.

Тамару кимна:

— А и да не разбереш, краят неизменно е там — и посочи с палец надолу.

Двамата помълчаха още известно време, заслушани в песента на птиците. Беше тих априлски следобед, без намек за зъл умисъл или насилие.

— Колко жени живеят сега тук? — попита Аомаме.

— Четири — отвърна Тамару без колебание.

— И всичките са в едно и също състояние?

— В общи линии — сви устни Тамару. — Но другите три не са толкова тежки случаи като нейния. И техните мъже са мръсни копелета, както винаги, но не могат изобщо да се мерят с оня, за когото ставаше дума. От лека категория са и само се мъчат да се правят на силни. Не заслужават вниманието ти. И сами ще се оправим с тях.

— В рамките на закона.

— Общо взето. Дори ако се наложи малко да ги понатиснем. Един инфаркт, разбира се, е напълно „законна“ причина за смърт.

— Разбира се — повтори Аомаме.

Тамару се умълча с ръце върху коленете си, загледан в тихите клони на върбите.

След известно колебание Аомаме се реши да го попита:

— Искам друго да ми кажеш.

— Какво?

— От колко години полицията има нови униформи и въоръжение?

Тамару сбръчка почти незабележимо челото си:

— Това пък откъде ти хрумна?

— Отникъде. Просто ми дойде на ум.

Тамару впери поглед в нея. Очите му останаха абсолютно неутрални, безизразни. Искаше да е наясно за всичко.

— След голямата пукотевица в района на езерото Мотосу[1] между полицаите от префектура Яманаши и оная група радикали в средата на октомври 1981-ва; полицията бе подложена на пълна реорганизация през следващата година. Преди две години.

Аомаме кимна, без да промени изражението си. Нямаше абсолютно никакъв спомен за подобно събитие, но сега не й оставаше друго, освен да се води по думите му.

— Голяма касапница. Шест старомодни револвера срещу пет автомата „Калашников“ АК-47. Нещастните полицаи направо са били пометени — трима били надупчени като от шевна машина. Силите за самоотбрана[2] веднага изпратиха десантчици. Полицаите се изложиха тотално. Министър-председателят Накасоне се зае незабавно да подсили полицията. Проведе се цялостна реконструкция, създаде се подразделение със специално въоръжение, а редовите полицаи получиха мощни автоматични пистолети „Берета“, модел 92. Стреляла ли си някога с такъв?

Аомаме завъртя глава. Хич никога. Та тя и с въздушна пушка не бе стреляла.

— Аз съм стрелял — каза Тамару. — Автоматичен, с петнадесет деветмилиметрови патрони парабелум. Един от най-добрите пистолети. На въоръжение е в американската армия. Не е евтин, но по цена бие и „Зиг Зауер“, и „Глок“. Не е лесен за ползване и категорично не е за любители. Старите револвери тежаха само 490 грама, а този е 850. И в ръцете на един необучен японски полицай е напълно безполезен. Ха си гръмнал с такъв пистолет в гъстонаселена страна като Япония, ха си уцелил някой невинен минувач.

— Къде си имал възможност да стреляш с такова оръжие?

— Ами, нали знаеш как стават тия работи. Както си свирех веднъж с арфата край едно изворче, яви ми се изневиделица една фея, сложи в ръката ми една „Берета“, модел 92, и ми каза да съм застрелял с тренировъчна цел ей оня там бял заек.

— Стига си ме будалкал.

Бръчиците покрай устата на Тамару леко се вдълбочиха.

— Никога не се будалкам. Така или иначе, и официалното въоръжение, и униформите на полицията бяха сменени преди две години. През пролетта. Горе-долу по сегашното време. Това задоволява ли те като отговор?

— Преди две години — каза Аомаме.

Тамару пак я изгледа косо:

— Виж какво, ако те мъчи нещо, най-добре е да ми кажеш. Да са ти се пресекли някъде пътищата с полицията?

— Не става дума за това — размаха двете си ръце Аомаме да разсее съмненията му. — Просто ми беше интересно това с униформата. Кога са я сменили.

Последвалото мълчание доведе разговора им до естествен край. Тамару пак протегна дясната си ръка.

— Та много се радвам, че всичко мина така гладко.

Аомаме пое десницата му. Ясно му е, рече си. Че след трудна задача, при чието изпълнение си рискувал живота си, имаш нужда от топлата, тиха подкрепа, която придружава допира с човешка плът.

— Вземи си почивка — каза Тамару. — Понякога се налага да поспреш, да поемеш въздух и да изпразниш мозъка си. Хвани някоя гадже и го заведи на остров Гуам например.

Аомаме стана, метна чантата през рамо и оправи качулката на суичъра. И Тамару се изправи. Изобщо не можеше да се каже, че е висок, но застанеше ли прав, все едно от земята се вдигаше каменен зид. Могъществото му винаги я изненадваше.

Той не отместваше очи от отдалечаващия й се гръб. А и тя през цялото време усещаше, че я гледа. Затова и държеше брадичката си прибрана, гърба изправен и пристъпваше стегнато по една невидима права линия. Но вътре в себе си, където очите му не стигаха, беше объркана. Едно след друго ставаха напълно неизвестни й събития в напълно непознати й места. До съвсем скоро светът беше в ръцете й, без сътресения и катаклизми. Но вече бе почнал да се разпада.

Престрелка край езерото Мотосу? „Берета“, модел 92?

Какво й става? Изключено бе Аомаме да е пропуснала толкова важни новини. Но явно световната система съвсем се е объркала. Докато крачеше, мозъкът й вреше и кипеше. Каквото и да е станало, длъжна бе да предприеме мерки, че светът й да се нормализира, да си възвърне логичността. И то незабавно. Иначе току-виж се случили някакви чудати работи.

Нищо чудно Тамару да виждаше вътрешната й обърканост. Бе предпазлив човек с превъзходна интуиция. Но и много опасен. Тамару изпитваше най-дълбоко уважение и преданост към своята работодателка. Готов бе на всичко, за да я защити. Аомаме и Тамару отчитаха взаимно способностите на другия и се харесваха — или поне така изглеждаше. Но решеше ли той, че по една или друга причина работодателката му няма повече изгода от съществуването на Аомаме, не би се поколебал да я очисти. Не че Аомаме не би го оправдала. Та нали това му е работата.

Щом стигна до отсрещната страна на градината, портата се отвори. Аомаме хвърли възможно най-сърдечната си усмивка на охранителната камера, та дори и махна леко с ръка, все едно от нищо не е притеснена. В мига, в който излезе, вратата бавно се затвори зад гърба й. Докато слизаше по стръмния склон на Адзабу, се напъна да подреди мислите си и да си състави подробен, пълен списък на бъдещите си действия.

[1] Едно от петте езера на планината Фуджи, девето по дълбочина (140 м) в Япония. — Б.пр. ↑

[2] Въоръжените сили на Японската империя, основани през 1947 година, след края на Втората световна война. — Б.пр. ↑

ОСМА ГЛАВА

(ТЕНГО): СРЕЩИ С НОВИ ХОРА НА НОВИ МЕСТА

За повечето хора неделя сутрин е време за почивка. През цялото си детство обаче Тенго нито веднъж не си бе представял неделните сутрини като време за удоволствия. Напротив — потискаха го. Дойдеше ли уикендът, цялото му тяло се отпускаше и започваше да го боли и апетитът му секваше. На Тенго неделята му приличаше на някаква деформирана луна, от която се вижда само обратната страна. Не можем ли да минем без недели, чудеше се често като малък. Колко хубаво би било да ходиш на училище всеки ден, без прекъсване! Дори се молеше да не дойде неделята, макар молитвите му така и да не се сбъдваха. И сега, на зряла възраст, в неделя сутрин се събуждаше, обзет от необясними мрачни чувства. Чуваше как скърцат ставите му и му се повръщаше. Тази реакция спрямо неделите отдавна се бе просмукала в сърцето му, може би в някоя дълбока, несъзнавана област.

Бащата на Тенго бе инкасатор; събираше абонаментната такса за Ен Ейч Кей — квазидържавната японска радио- и телевизионна мрежа — и водеше Тенго със себе си, докато обикаляше от врата на врата. Обиколките им започнаха още преди Тенго да беше тръгнал на детска градина и продължиха до края на пети клас, без нито един уикенд почивка освен в онези недели, когато в училището имаше някакво мероприятие. Баща му го вдигаше в седем, караше го да измие хубаво лицето си със сапун, преглеждаше му ушите и ноктите, обличаше му най-чистите (но и най-скромните) дрехи, които имаше, и му обещаваше за награда да го почерпи с нещо страшно вкусно.

Тенго нямаше никаква представа дали и другите инкасатори на Ен Ейч Кей работят през уикендите и по празници, но поне за своя баща бе сигурен, че го прави. И че го вършеше с повече от обичайния си ентусиазъм, понеже в неделя улавяше хора, които през седмицата обикновено ходеха на работа.

Баща му го водеше със себе си по няколко причини. Първо, нямаше как да остави детето само у дома. През делниците и в събота можеше да го остави в забавачката или в училището, но в неделя те не работеха. Второ, смяташе, че е важно един баща да запознае сина си със своята работа, та детето отрано да е наясно как точно биват задоволявани ежедневните му нужди и да се научи да цени труда. Щом станал достатъчно голям да разбира каквото и да било, бащата на Тенго тръгнал да работи на полето, независимо дали било неделя, или не, та дори го и изкарвали от училище през най-усиления период за полска работа. Така че за него този стил на живот беше даденост.

Третата и последна причина бе и най-меркантилната и именно тя остави най-дълбоките рани в сърцето на Тенго. Баща му прекрасно си даваше сметка, че присъствието на детето улесняваше работата му. Много по-трудно се отговаряше на човек, повел за ръчичка невръстно дете: „Не желая да плащам. Махайте се“. Пред вперения нагоре в тях поглед на детенцето и най-неотзивчивите скланяха да си платят; по тази причина оставяше най-трудните адреси за в неделя. Тенго усети от самото начало каква роля му се възлага и я мразеше от вдън душа. Но в същото време бе наясно, че трябва да влага всичките си усилия, за да е доволен баща му. Със същия успех можеше да е и дресирано маймунче. Задоволството на бащата се проявяваше в по-доброто му отношение към Тенго през този ден.

Единственото му спасение бе във факта, че районът на баща му бе доста отдалечен от дома им: живееха в жилищно предградие на Ичикава, а бащините маршрути бяха в центъра на града, в друг училищен район. Та не им се налагаше поне да посещават домовете на другарчетата му от детската градина и основното училище. Е, случваше се, докато вървяха из централния търговски район, да мярнат някой негов съученик. Тогава Тенго се скриваше зад гърба на баща си, да не го видят.

Бащите на повечето му съученици пътуваха всеки ден до службите си в центъра на Токио. За тях Ичикава си оставаше част от Токио, която само по някаква случайност принадлежи към префектурата Чиба. В понеделник сутрин съучениците му разправяха въодушевено къде са ходили и какво са правили в неделния ден. А тях ги водеха по увеселителни паркове, зоологически градини и бейзболни мачове. Лятос ходеха да плуват, а през зимата — да карат ски. Бащите им ги разхождаха с колите си или ги извеждаха на излети. И те с огромно вълнение споделяха изживяното и си обменяха информация за непознати места. Тенго нямаше какво да каже. Не го водеха по туристически обекти или увеселителни паркове. В неделите от сутрин до вечер с баща му звъняха на вратите на непознати хора, свеждаха смирено глави и събираха парите на онези, които им отваряха. Ако някой откажеше да плати, баща му го удряше на заплахи или молби. Продължаваше ли да се опъва някой, отпочваше кавга и сегиз-тогиз ги кълнеше като крастави псета. Изобщо — изживявания, каквито Тенго не желаете да споделя със съучениците си.

Но когато стана третокласник, това, че баща му е инкасатор на Ен Ейч Кей, се разчу. Сигурно някой ги бе видял да обикалят по къщите. Така както по цял ден вървеше подир баща си из целия град, нямаше начин някой да не ги съзре (особено откакто бе наедрял и вече не можеше да се крие зад бащиния си гръб). Даже се учудваше, че това не бе станало и по-рано.

И оттогава лепнаха на Тенго прякора Ен Ейч Кей. Без да ще, стана нещо като чужденец в обществото от деца от средната класа с родители чиновници. Много от нещата, които те приемаха за даденост, му бяха непознати. Живееше по друг, различен начин, в друг, различен свят. Бележките му бяха отлични, спортните му качества — също. Бе голям и силен и учителите обичаха да работят с него. Така че, макар и „чужденец“, никога не бе изхвърлен от класа. Напротив, в повечето случаи се отнасяха към него с уважение. Но случеше ли се някое момче да го покани да отидат някъде или да им отиде на гости в неделя, налагаше му се да отказва. Нямаше смисъл да съобщава на баща си: „Ще се съберем няколко момчета в неделя в къщата на еди-кого си“. И постепенно спряха изобщо да го канят. А той осъзна по някое време, че не принадлежи към нито една група. Винаги беше сам.

Неделните инкасаторски обиколки бяха желязно правило: никакви изключения, никакви промени. Баща му не приемаше никакви извинения като настинка, силна кашлица, висока температура или разстроен стомах. В такива дни, докато се тътреше подир баща си, направо му идеше да се строполи някъде и да умре. Да види тогава баща му докъде го е докарал и да се замисли дали не е прекалено строг. Но за хубаво или за лошо, Тенго имаше здрава физика по рождение. Независимо от температурата, стомашните болки или повдигането извървяваше дългия маршрут с баща си, без нито веднъж да падне, да припадне или да се оплаче.

* * *

Бащата на Тенго се бе върнал, напълно обеднял, от Манджурия след края на войната, през 1945 г. Трети син в семейството на земеделец в отрудената област Тохоку, беше се включил в група изполичари, които се преселиха в Манджурия през 30-те години с приятели от родната им префектура. Нито един от тях не вярваше изцяло на твърденията на управниците, че Манджурия била земен рай с безкрайни плодородни земи, готов да осигури охолен живот на всеки новодошъл. Достатъчно акъл имаха да осъзнаят, че „рай“ няма никъде. Но бяха бедни и гладни. Останеха ли си у дома, не можеха да разчитат на нищо освен на мизерно съществувание на границата на глада. Времената бяха ужасно тежки, а безработицата — огромна. В градовете шансовете да си намериш прилична работа бяха нулеви. На практика единственият начин да оцелееш бе да прекосиш морето до Манджурия. Като усвояващи нови земи фермери ги обучиха да боравят елементарно с огнестрелно оръжие в случай на нужда, дадоха им минимални сведения за условията за земеделие в Манджурия, изпратиха ги с три вика „ура“ от село, а после от пристанището Далиен ги прекараха с влак до едно място в близост до границата между Манджурия и Монголия. Там им дадоха по един участък, сечива и леко оръжие и се заеха заедно да обработват земята. Почвата бе слаба и камениста, а през зимата всичко замръзваше. Понякога им се налагаше да се прехранват с бездомни кучета. И все пак, с подкрепа от правителството през първите няколко години, успяха все някак си да преживеят.

Животът им тъкмо бе започнал да се стабилизира, когато през 1945 г. Съветският съюз наруши договора за неутралитет с Япония и предприе масирано нашествие в Манджурия. Приключила с бойните действия на европейския фронт, съветската армия използва транссибирската жп магистрала да прехвърли в Далечния изток огромна военна сила, готова да премине границата. Бащата на Тенго очакваше това да стане; получил бе тайно сведения за назряващата ситуация от един правителствен чиновник, с когото се беше сприятелил покрай някаква далечна роднинска връзка. Човекът му подшушна, че отслабналата японска армия в Гуандун не е способна да отблъсне подобно нашествие, та да има готовност да се спасява с дрехите на гърба си при първа възможност — и колкото по-скоро, толкова по-добре. В мига, в който чу, че съветската армия е нарушила границата, яхна коня, отпраши в галоп до най-близката жп гара и успя да се метне на предпредпоследния влак за Далиен. Единствен той от всичките му другари фермери се добра до Япония преди края на годината.

След войната отиде в Токио и се опита да се прехранва с черноборсаджийство и като дърводелски чирак, но нищо не се получи. Едва устиска жив. Работеше като носач в магазин за алкохолни напитки в квартала с увеселителни заведения Асакуса, когато случайно срещна стар познат от манджурската авантюра — чиновника, който го бе предупредил за надвисналото съветско нашествие. Човекът първоначално се прехвърлил на работа в пощенската служба на японската марионетна държава Манчукуо, а след като се прибрал в Япония, заел предишната си длъжност в министерството на съобщенията. Изглежда, бащата на Тенго му бе симпатичен, понеже му беше селски, а и не се плашеше от работа. Покани го да похапнат.

И когато разбра, че бащата на Тенго не успява да си намери прилична работа, го попита дали не би станал инкасатор на абонаментните такси за Ен Ейч Кей. Можел да го препоръча на свой приятел в съответния отдел. Бащата на Тенго прие с радост. Нямаше никаква представа какво е това Ен Ейч Кей, но бе готов на всичко, стига да му гарантираше постоянен доход. Човекът му написа препоръчително писмо и дори му стана поръчител, с което улесни назначаването му за инкасатор. Обучиха го и му дадоха униформа и норма. По онова време хората едва почваха да се свестяват от шока на военното поражение и да търсят поне малко развлечения в трудното битие. Радиото бе най-достъпната и най-евтина форма на забавление; а следвоенното радио, което предлагаше музика, комедии и спортни предавания, бе несравнимо по-популярно от предвоенния си предшественик, когато в ефира звучаха единствено ентусиазирани призиви за патриотична саможертва. И Ен Ейч Кей се нуждаеше от много хора, които да ходят от врата на врата да събират абонаментната такса.

Бащата на Тенго се залови въодушевено за работа. Основните му предимства бяха яката фигура и упоритостта в борбата с неуспехите. Та нали, откакто се помнеше, не се бе наяждал като хората. Човек като него най-малко щеше да се уплаши от събирането на такси за Ен Ейч Кей. Окото му не трепваше и пред най-злите ругатни. А в същото време изпитваше удоволствие, че принадлежи към една гигантска организация, нищо че бе сред най-нисшите й труженици. Цяла година изкара на комисиона, без никакви социални осигуровки; получаваше единствено процент от събраните средства, но ефективността и отношението му към работата така изпъкваха, че го включиха без пробен срок в редовете на редовните служители — почти безпрецедентен случай в Ен Ейч Кей. Голяма роля в това отношение изиграха превъзходните му успехи в един особено тежък инкасаторски район, но от значение бе и влиянието на поръчителя му — служителя в министерството на съобщенията. Скоро след това го назначиха на основна заплата плюс режийни. Уреди се със служебно жилище и се включи в медицинската каса. Разликата в обслужването бе не по-малка от разликата между деня и нощта. По-голям късмет не бе вадил през целия си живот. Другояче казано, успял бе най-сетне да се добере до най-ниското стъпало в служебната стълбица.

На Тенго му беше писнало да слуша до безкрай тази история. Баща му никога не му беше пял приспивна песничка, нито му беше чел детска книжка преди лягане. Вместо това разправяше за кой ли път на сина си собствените си преживявания — от израстването му в една сиромашка ферма в Тохоку до крайния (и неизбежен) щастлив край, в който станал щатен инкасатор на абонаментни такси за Ен Ейч Кей.

Баща му умееше да разказва. Тенго нямаше как да отсее фактите от измислиците, но разказите поне бяха свързани и непроменящи си. Не преливаха от дълбокомислия, но затова пък подробностите бяха живи и ярко оцветяваха бащините приказки. Имаше и смешни истории, и трогателни истории, и изпълнени с насилие истории. Случваха се и невероятни, пресилени истории, както и такива, на които Тенго не успяваше да улови нишката въпреки многократните повторения. Ако трябваше един живот да се оцени по колоритността и разнообразието на епизодите му, сигурно можеше да се заключи, че баща му е имал една изключително богата посвоему биография.

Но щом стигнеха до периода след назначаването му за щатен служител в Ен Ейч Кей, бащините разкази изведнъж губеха всякакъв колорит и реалност. Липсваха им както подробности, така и цялостност, все едно за бащата те бяха допълнителни епизоди, незаслужаващи да бъдат описвани. Запознал се с една жена, оженили се и им се родило дете — сиреч Тенго. Няколко месеца след като родила Тенго, майка му се поболяла и споминала. Оттогава баща му го бил отгледал сам, без да се ожени повторно, само се трудел за Ен Ейч Кей. Край.

И нито дума за това как се е запознал с майка му и как са се оженили, що за жена е била, от какво е умряла (дали не е било свързано със самото му раждане?), лесно ли е умряла, или се е мъчила — баща му не споменаваше почти нищо по тези въпроси. А ако Тенго се опиташе да го разпитва, баща му просто отбягваше въпроса му и в крайна сметка никога не му отговаряше. В повечето случаи тези въпроси му разваляха настроението и той млъкваше. От майката на Тенго не бе останала нито една снимка, дори от сватбата им.

— Нямахме пари за истинска сватба — беше казал баща му, — а и аз си нямах фотоапарат.

Но по принцип Тенго не вярваше на бащиното минало. Явно баща му криеше фактите и досъчиняваше биографията си. Майка му изобщо не беше умряла само няколко месеца след раждането на Тенго. В единствения спомен, който му бе останал от нея, тя беше все още жива, когато той бе на годинка и половина. И бе съвсем близо до кошчето, в което той спеше, в обятията на мъж, който не бе баща му.

Майка му си сваляше блузата, смъкваше презрамките на комбинезона си и даваше на онзи, който не бе баща му, да смуче зърната на гърдите й. Тенго спеше току до тях и те чуваха дишането му. Но в същото време Тенго и не спеше. А наблюдаваше майка си.

Такава беше снимката на майка му в неговите спомени. Сцената с времетраене от десет секунди се бе врязала с кристална яснота в паметта му. И беше единствената конкретна информация, която притежаваше за майка си — единствената оскъдна връзка между нея и съзнанието му. Свързваше ги като някаква хипотетична пъпна връв. Мозъкът му плаваше в околоплодната течност на паметта и се ослушваше да долови някое ехо от миналото. А пък баща му изобщо не знаеше, че такава ярка сцена се е запечатала в съзнанието на Тенго, нито че като крава на полето Тенго постоянно повръща фрагменти от тази сцена, преживя ги и черпи от тях основни хранителни вещества. Всеки един — баща и син — бе сграбил в дълбока тъмна прегръдка своите си тайни.

* * *

Бе ведро, приятно неделно утро в средата на април. Мразовитият ветрец обаче напомняше колко е лесно ходът на сезоните да се обърне наопаки. Върху тънкото черно поло Тенго бе облякъл вълнено сако, останало му от студентските години. Под него бе обул бежов памучен панталон и кафяви велурени обувки хъш пъпис. Обувките му бяха сравнително нови. Повече от това не можеше да се изтупа.

Когато стигна до предния край на перона за влаковете, заминаващи от гара Шинджуку по линията Чуо, завари чакащата го вече Фука-Ери, седнала сама, абсолютно неподвижно на една пейка, вперила нанякъде присвитите си очи. Облечена бе в басмена рокличка, предназначена за средата на лятото. Върху роклята носеше дебела тревистозелена зимна жилетка, а босите й крака бяха обути в избелели сиви гуменки — необичайна комбинация за сезона. Роклята бе прекалено тънка, а жилетката — прекалено дебела. На нея обаче тоалетът не изглеждаше съвсем неуместен. Може пък с това несъответствие да даваше израз на особения си мироглед. Не бе изключено. Но по-вероятно бе да си е подбрала облеклото наслуки, без много да му мисли.

Не четеше вестник или книга, нито слушаше уокмен; просто седеше с устремени нанякъде големи черни очи. Може би гледаше нещо конкретно, а можеше и нищо да не вижда. Може би си мислеше за нещо, или пък не си мислеше за нищо. Отдалече приличаше на реалистична скулптура от някакъв специален материал.

— Отдавна ли ме чакате? — попита Тенго.

Фука-Ери го погледна и завъртя глава съвсем леко, само на сантиметър-два. Очите й имаха свеж, копринен блясък, но както винаги без забележимо изражение. Видът й бе на човек, нежелаещ да разговаря в момента с когото и да било, затова Тенго се отказа от всякакви опити да начене разговор и седна на пейката до нея, без да каже нито дума.

Когато влакът дойде, Фука-Ери се изправи и двамата се качиха. В почивния ден нямаше много пътници в бързия влак, който отиваше чак до планините Такао. Тенго и Фука-Ери седяха един до друг и безмълвно гледаха прелитащия през отсрещното стъкло градски пейзаж. Както винаги, Фука-Ери нищо не казваше и Тенго продължи да мълчи. От време на време тя придърпваше яката на жилетката, сякаш се подготвяше за нахлуване на леден въздух, и гледаше право пред себе си с оформени в идеално права линия устни.

Тенго извади книжката джобен формат, която си бе взел, и се зачете, но след известно колебание скоро я затвори. Прибра я в джоба си, опря лакти в коленете си и също се втренчи пред себе си. Възприе и позата на Фука-Ери, като да й прави компания. Понечи да използва времето за размисъл, но не се сещаше за какво да размишлява. Понеже се бе съсредоточил върху пренаписването на „Въздушната какавида“, мозъкът му, изглежда, не допускаше никакви свързани мисли. В дъното на съзнанието му имаше само топка оплетени нишки.

Гледаше летящия покрай прозорците пейзаж и слушаше монотонното тракане на колелетата. Линията Чуо вървеше право на запад, сякаш следваше нарисувана върху картата черта. А пък и май бе излишно да се каже „сякаш“ — сигурно точно така са постъпили, когато са я трасирали преди стотина години. В тази част на равнинната област Канто нямаше нито едно заслужаващо вниманието топографско препятствие, поради което бяха построили железопътна линия без нито една видима крива, изкачване, спускане, мост или тунел. И тогава не им бе потрябвало нищо повече от една чертожна линия, та сега влаковете просто се движеха по една идеална права към планините на запад.

По някое време Тенго се унесе. Събуди го полюшкването на влака, който намаляваше ход, за да спре на гара Огикубо — на не повече от десет минути път от Шинджуку — съвсем кратка дрямка. Фука-Ери си седеше в същата поза, загледана право пред себе си. Тенго нямаше ни най-малка представа в какво всъщност се е загледала. Но ако се съдеше по съсредоточения й вид, нямаше намерение скоро да слиза.

— Какви книги обичаш да четеш? — попита я Тенго след нови десет минути, когато вече минаваха през Митака. Зададе й въпроса не само от скука, но и понеже поначало му се искаше да разбере какви са читателските й предпочитания.

Фука-Ери се извърна за миг към него, после пак се загледа напред.

— Не чета книги — отговори му съвсем просто.

— Изобщо?

Бързо му кимна.

— Книгите никак не те интересуват, така ли?

— Много време отнемат.

— И не четеш, понеже нямаш време? — Не беше сигурен, че я е разбрал правилно.

Фука-Ери гледаше право напред и не пожела да отговори. Позата й обаче му подсказваше, че не възнамерява да отрича догадката му.

Че за четенето е нужно време, е поначало вярно. Не е като да гледаш телевизия или, да кажем, да прелистваш манга. Четенето на книга е дейност, която има определена продължителност и която заема сравнително дълъг отрязък от време. В изказването на Фука-Ери обаче „отнемането на време“, изглежда, включваше някакъв нюанс, съществено различен от горните баналности.

— Под „отнемане на време“ имаш предвид, че ти отнема много време, така ли?

— Много — обяви Фука-Ери.

— Повече, отколкото на останалите хора?

Фука-Ери кимна рязко.

— Но това сигурно ти създава проблеми в училище. Нали ви карат да четете сума ти книги.

— Правя се, че съм ги чела — отвърна студено Фука-Ери.

Нещо почука злокобно в главата на Тенго. Искаше му се да не му обърне внимание, но нямаше как: длъжен бе да узнае истината.

— Да не би да имаш предвид, че страдаш от дислексия?

— Дислексия ли?

— Затруднения при четене и писане. Трудност при разчитане на написаното на страницата.

— Споменаваха за такава дис…

— Кой спомена?

Тя леко сви рамене.

— Да разбирам ли — продължи Тенго, като се мъчеше да намери правилните думи, — че това нещо го имаш от малка?

Фука-Ери кимна.

— Което обяснява, че почти никакви романи не си прочела.

— Сама.

И което обяснява защо в творчеството й не се долавя влиянието на установени майстори на перото. Абсолютно логично.

— „Сама“, казваш, не си ги чела.

— Друг ми ги е чел.

— Чели са ти ги на глас баща ти или майка ти?

Фука-Ери не му отговори.

— Може и да не можеш да четеш, но с писането се оправяш доста добре, мен ако ме питаш — каза Тенго с нарастващо предчувствие.

Фука-Ери пак завъртя глава.

— И писането отнема време.

— Много време ли?

Фука-Ери пак вдигна леко рамене. Сиреч „да“.

Тенго се намести на седалката.

— Което вероятно означава, че не си написала сама текста на „Въздушната какавида“.

— Не аз.

Тенго изчака няколко секунди. Няколко трудни секунди.

— А кой я написа?

— Адзами — отвърна му.

— Коя Адзами?

— С две години по-малка.

Нова кратка пауза.

— Значи другото момиче е написало „Въздушната какавида“ от твое име.

Фука-Ери кимна, сякаш ставаше дума за абсолютно нормално нещо.

Зъбчатите колела забръмчаха в главата на Тенго.

— С други думи, ти диктуваше, а Адзами записваше. Така ли?

— На клавиатурата, после го разпечатваше — поясни Фука-Ери.

Тенго прехапа устна и се помъчи да подреди малкото добити с труд факти. И след като ги подреди, я попита:

— Иначе казано, Адзами е тази, която е разпечатала ръкописа и го е изпратила в списанието за конкурса „Нов писател“, вероятно без твое знание. И тя му е измислила заглавието „Въздушната какавида“.

Фука-Ери килна глава по начин, който не му казваше ясно нито „да“, нито „не“. Но не го опроверга. Което трябваше да рече, че, общо взето, е на прав път.

— Тази Адзами твоя приятелка ли е?

— Живее с мен.

— Твоя сестричка ли е?

Фука-Ери завъртя глава.

— Дъщеря на Професора.

— На Професора — каза Тенго. — Да не искаш да кажеш, че и този Професор живее у вас?

Фука-Ери кимна. Един вид „Защо питаш за нещо, което е очевидно?“.

— Значи, човекът, с когото ми предстои да се срещна, е въпросният Професор, така ли?

Фука-Ери се обърна към Тенго и го изгледа за миг така, както се гледа придвижването на далечен облак или се мисли как да се постъпи с трудно поддаващо се на дресировка куче. След което кимна.

— Отиваме на среща с Професора — каза с безизразен тон.

Разговорът им стигна по този начин до условен край. Пак спряха да си приказват и само наблюдаваха, седнали един до друг, прелитащия през отсрещния прозорец градски пейзаж. По плоската, неотличаваща се с нищо земя се редяха до безкрай неотличаващи се с нищо къщи, насочили като безбройни насекоми към небето пипалата на безбройните си телевизионни антени. Дали всички тези хора са си платили абонаментната такса на Ен Ейч Кей? Тенго често се сещаше в неделите за радиотелевизионните такси. Не го правеше умишлено; просто нямаше избор.

* * *

Днес, в прекрасното ясно априлско утро, наяве бяха излезли няколко не съвсем приятни факта. Първо, че самата Фука-Ери не е написала „Въздушната какавида“. Ако приемеше за чиста монета думите й (а дотук нямаше причина да се усъмни в тях), Фука-Ери само е диктувала разказа, а писането е извършило друго момиче. Като производствен процес нямаше никаква разлика в сравнение с някои от най-великите творби в японската литературна история, като „Коджики“[1], да речем — легендарната хроника за управляващата династия, или колоритните разкази за войнствените самурайски кланове от дванадесети век — „Сказание за Хейке“[2]. Макар да облекчаваше донякъде чувството му за вина, свързано с презаписването на „Въздушната какавида“, в същото време този факт правеше поначало сложното положение далеч по-безизходно.

На всичко отгоре Фука-Ери страдаше от тежка дислексия и не бе способна да прочете дори една книга по нормален начин. Тенго си преговори наум онова, което знаеше за дислексията. Слушал бе лекции на тази тема в университетските часове по педагогика. По принцип страдащият от дислексия може и да чете, и да пише. Проблемът няма нищо общо с интелигентността. Просто се нуждае от повече време за четене. Един кратък пасаж не би затруднил четящия, но колкото по-дълго е четивото, толкова повече се затрудняват способностите на читателя да смила информацията, докато накрая съвсем губи нишката. Престава да прави връзка между буквата или йероглифа и значението им. Това са най-общите симптоми на дислексията. Причините и досега не са напълно известни, но никой не се изненадва, ако в една класна стая има едно или две страдащи от дислексия деца. Айнщайн е имал дислексия, Томас Едисън и Чарли Мингъс — също.

Тенго нямаше представа дали на всички страдащи от дислексия им е еднакво трудно да четат и да пишат, но явно при Фука-Ери случаят бе точно такъв. Изпитваше еднакво затруднение и в двата случая.

Какво ли ще каже Комацу, като научи? Тенго неволно въздъхна. Това седемнадесетгодишно момиче имаше дислексия по рождение и не бе в състояние нито да чете книга, нито да напише по-дълъг пасаж. Дори в разговорите си изказваше само по едно изречение (ако приемеше, че не го прави нарочно). Невъзможно е да превърнеш такъв човек в професионален писател (дори само за пред хората). Дори да успее Тенго да пренапише „Въздушната какавида“, да вземе тя наградата „Нов писател“, да излезе като книга и да заслужи хвалебствията на критиката, няма начин да успеят вечно да заблуждават читателската публика. В началото номерът може и да мине, но много скоро народът ще започне да усеща, че „нещо не е като света“. И ако на този етап истината се разчуе, с всички участници ще е свършено. Писателската кариера на Тенго на практика ще е приключила, преди да е започнала.

Няма начин да пробутат подобен дефектен заговор. От самото начало усещаше, че стъпват върху съвсем тънък лед, но вече си даваше сметка, че това е меко казано. Още не са стъпили като хората върху леда, а той започна да се пука. Не му оставаше друго, освен да се обади на Комацу и да го уведоми: „Оттеглям се от този план. Прекалено опасен е за мен“. Така би постъпил и всеки друг разумен човек.

Но щом се замисли за „Въздушната какавида“, Тенго изпадна в раздвоение. Колкото и опасен да бе планът на Комацу, на този етап бе изключено да спре с преработката на повестта. Трябвало е да се откаже, преди да започне работата си върху нея, но сега и дума не можеше да става. Затънал бе до шия в нея. Дишаше въздуха на нейния свят и привикваше с притеглянето й. Същността на повествованието го бе пронизала до мозъка на костите му, до дълбините на вътрешностите му. Повестта вече го умоляваше да я преработи: усещаше как го зове да й помогне. А това само Тенго можеше да стори. Тази работа си заслужаваше усилията му и просто не можеше да не я свърши.

Седнал във влака, Тенго притвори очи и затърси отговор как да се справи със ситуацията. Но отговор не му се явяваше. Изключено бе раздвоен и объркан човек да стигне до някакъв разумен извод.

— Адзами буквално ли записва всичко, което й кажеш? — попита Тенго.

— Точно каквото й кажа.

— Ти говориш, тя пише.

Но се налага да й говоря тихо.

— Защо трябва да й говориш тихо?

Фука-Ери се огледа. Вагонът бе почти празен. Наблизо, на седалка от другата страна на пътеката, седеше майка с две малки деца. Всичките явно предвкусваха някакво удоволствие, което ги очакваше. Имаше и щастливи хора на този свят.

— За да не ме чуят те — промълви тихо Фука-Ери.

— Кои „те“? — попита Тенго. От разфокусирания поглед на Фука-Ери му беше ясно, че тя няма предвид майката с децата. А му говори за определени хора, които познава много добре, за разлика от Тенго.

— Кои „те“? — попита отново, снишил и той глас.

Фука-Ери не му отговори, но между веждите й се появи тънка бръчица. Устните й бяха стиснати.

— Като казваш „те“, за човечетата ли става дума?

Пак никакъв отговор.

— „Те“ могат ли да ти се разсърдят, ако повестта ти бъде отпечатана, пусната в продажба и хората вземат да говорят за тях?

Фука-Ери не отговори и на този въпрос. Погледът й си остана нефокусиран. Той я изчака, за да се убеди, че отговор няма да последва, после й зададе друг въпрос:

— Защо не ми разкажеш за тоя твой „професор“? Що за човек е?

Фука-Ери го изгледа озадачено, един вид „Какви ги приказва пък този?“. После каза:

— Професора ще го видиш.

— Вярно — рече Тенго. — Абсолютно си права. Така или иначе, предстои ми да се запознаем. Ще го видя и сам ще направя преценка.

На гарата в Кокубунджи се качиха група възрастни в планинарски екипи. Бяха десетима на брой — пет мъже и пет жени, на около седемдесет години. Носеха раници и шапки и бъбреха като ученичета. Всеки си носеше манерка с вола, едни — окачени на колана, други — пъхнати в джоб на раницата. Тенго се зачуди дали и той някой ден ще доживее до тази възраст с подобна радост. После завъртя глава. Няма начин. Представи си как старците стоят гордо на някой планински връх и отпиват вода от манерките.

* * *

Въпреки малкия си ръст човечетата изпиваха изумителни количества вода. Предпочитаха дъждовната и изворната пред чешмяната. Поради което момиченцето денем черпеше вода от близкото поточе и им я даваше да я пият. Когато валеше, събираше дъжда в кофа, понеже човечетата предпочитаха дъждовната вода пред онази от поточето. А те й бяха благодарни за добротата й.

Тенго усети колко трудно му е да се съсредоточи върху една определена мисъл. Това не беше хубав признак. Усещаше наченките на някакво вътрешно объркване. Някъде на емоционално ниво у него се зараждаше злокобна пясъчна буря. Често му се случваше в неделите.

— Някакъв проблем ли има — попита Фука-Ери с равна интонация. Изглежда, усещаше напрежението у Тенго.

— Съмнявам се, че ще успея.

— В кое?

— Да кажа онова, което искам.

— Да кажеш онова, което искаш да кажеш — попита Фука-Ери.

Май се затрудняваше да разбере смисъла на думите му.

— На Професора.

— Да кажеш онова, което искаш да кажеш на Професора — повтори тя.

След известно колебание Тенго си призна.

— Боя се, че нещата няма да се развият гладко. Че всичко ще се разпадне.

Фука-Ери се извърна на седалката и впери поглед право в Тенго.

— Боиш се — попита.

— От какво се боя ли? — парафразира Тенго въпроса й.

Тя кимна безмълвно.

— Вероятно се боя от нови запознанства. Особено в неделя сутрин.

— Защо в неделя — попита Фука-Ери.

Тенго взе да се изпотява под мишниците. Усети някакво задушаващо стягане в гърдите. Да се запознава с нови хора и да му натрапват нови неща. А те да заплашват сегашното му съществувание.

— Защо в неделя — попита пак Фука-Ери.

Тенго си спомни неделите от детството му. След като обикаляха по цял ден, баща му го отвеждаше в ресторанта срещу гарата и му казваше да си поръча каквото иска. Това му беше нещо като награда и на практика представляваха единствените случаи, в които пестеливото семейство се хранеше навън. Баща му си поръчаше една бира (макар поначало да не пиеше). Въпреки щедростта му в такива случаи Тенго не изпитваше никакъв глад. Иначе постоянно гладуваше, но яденето в неделя никога не му се услаждаше. Да изяде всичко, което си е поръчал — а това му беше абсолютно задължение, — си беше жива мъка. Понякога насмалко не повръщаше. Такъв бе смисълът на неделята в детството на Тенго.

Фука-Ери затърси нещо в очите на Тенго. После се пресегна и го хвана за ръка. Той се постара изненадата да не се изпише по лицето му.

Фука-Ери продължи да държи нежно ръката му, докато влакът спря на гара Кунитачи малко преди края на линията. Ръката й бе неочаквано твърда и гладка, нито топла, нито студена. И бе наполовина на неговата.

— Не се бой. Тази неделя няма да е като другите — каза, сякаш произнасяше добре известен факт.

На Тенго му мина мисълта, че май за пръв път я чува да произнася две изречения едно след друго.

[1] „Записки за древните дела“ — една от трите свещени книги на шинтоизма, считана за най-древния писмен паметник на японската литература, сбор от митологични вярвания и исторически факти. — Б.пр. ↑

[2] „Хейке Моногатари“ (нач. на XIII в.) — описание на войната между родовете Тайра и Минамото, която слага край на императорското управление. — Б.пр. ↑

ДЕВЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): НОВА ОБСТАНОВКА, НОВИ ПРАВИЛА

Аомаме се заби в най-близката квартална библиотека. Поиска периодичното течение на някой вестник за септември-ноември 1981 г. Библиотекарката каза, че имали такова на четири вестника — „Асахи“, „Йомиури“, „Майничи“ и „Никей“, — и я попита кой от тях предпочита. Очилатата жена на средна възраст й приличаше повече на наета почасово домакиня, отколкото на редовна библиотекарка. Не беше много пълна, но китките й бяха подути почти колкото свински бутове.

Аомаме каза, че й е все едно, понеже пишат едно и също.

— Може, но все пак вие трябва да решите кой искате — заяви жената с равен глас, целящ да предотврати всякакви по-нататъшни спорове.

И понеже и на Аомаме не й беше до разправии, напосоки спомена „Майничи“. После седна в едно сепаре, отвори тетрадката си, хвана химикалката и взе да преглежда статиите една подир друга.

В ранната есен на 1981 година не се бе случило никакво особено важно събитие. През юли бе минала сватбата на Чарлс и Даяна и остатъчните ефекти продължаваха да са налице: репортажи къде ходили, какво правили, тя как била облечена, какви накити носела. Аомаме, естествено, знаеше за сватбата, но тя никак не я интересуваше и не можеше да проумее защо хората толкова се вълнуват за съдбата на един английски принц и принцесата му. А и Чарлс не й изглеждаше толкова като принц, колкото като гимназиален учител по физика със стомашно разстройство.

В Полша движението „Солидарност“ на Лех Валенса задълбочаваше конфликта си с правителството и Съветският съюз изразяваше своята „загриженост“. По-конкретно, Съветите заплашваха, че ако полското правителство не успее да постави нещата под свой контрол, ще пратят танковете, както бяха постъпили по време на Пражката пролет през 1968 г. И тези събития си ги спомняше Аомаме, макар само в най-общи линии. И понеже знаеше, че съветското правителство се бе отказало в крайна сметка от каквато и да било намеса в тази ситуация, реши, че не й е нужно да се задълбочава в тези материали. Едно нещо обаче й направи впечатление. В направената с цел да възпре Съветите да не се намесват във вътрешните работи на Полша декларация президентът Рейгън бе цитиран да казва: „Надяваме се, че напрегнатото положение в Полша няма да обърка съвместните американо-съветски планове за създаване на база на Луната“. Създаване на база на Луната ли? За пръв път чуваше за подобен план. Макар че, като се замислеше, май бяха споменали нещо в този смисъл по новините през оная вечер — когато прави секс с оплешивяващия мъж на средна възраст от Кансай в хотела му в Акасака.

На 20 септември над 10 000 души бяха участвали в най-голямото състезание по пускане на хвърчила в света, състояло се в Джакарта. Точно тази новина й беше убягнала навремето, но и в нея нямаше нищо необичайно. Кой ще ти помни новина за гигантска надпревара с хвърчила, провела се в Джакарта преди цели три години?

На 6 октомври радикални ислямски терористи бяха извършили покушение срещу египетския президент Ануар Садат. Аомаме си спомни тази вест с нов изблик на прискърбие по адрес на Садат. Плешивата му глава открай време й харесваше, а освен това се отвращаваше от религиозните фундаменталисти. Побесняваше само като се сетеше за нетолерантния им мироглед, надутото им чувство за превъзходство и наглото налагане на възгледите им върху останалия свят. Гневът й ставаше почти неконтролируем. Но това нямаше нищо общо с проблема, пред който бе изправена в момента. Пое няколко пъти дълбоко въздух, за да се успокои, после обърна страницата.

На 12 октомври в жилищната част на район Итабаши в Токио инкасатор на абонаментни такси за Ен Ейч Кей (56-годишен) тръгнал да се надвиква с отказващ да си плати таксата студент. Извадил касапския нож, който винаги носел в куфарчето си, и наръгал студента в коремната област, като го наранил сериозно. Незабавно дошла полиция и го арестувала. Инкасаторът стоял замаян, с кървав нож в ръка. Не оказал никаква съпротива. Според един от колегите му инкасатори бил на щатна длъжност от шест години и бил изключително старателен служител с прекрасна служебна характеристика.

И за този случай Аомаме нямаше никакъв спомен. А си купуваше редовно „Йомиури“ и го изчиташе от край до край, като обръщаше особено внимание на репортажите, свързани с престъпления (а това бяха поне половината от дописките със социална тематика във вечерното издание). Нямаше начин да е пропуснала голям материал като този. Възможно бе, разбира се, нещо да й е отклонило вниманието точно в този момент, но й се струваше малко вероятно — малко вероятно, но не и абсолютно невъзможно.

Сключи вежди и се замисли върху възможността да е пропуснала новината. После си записа в тетрадката датата и най-важното от произшествието.

Инкасаторът се казваше Шиносуке Акутагава. Внушително име. Близко до това на литературния великан Рюносуке Акутагава. Но снимка на инкасатора нямаше, имаше само на намушкания от него двадесет и една годишен Акира Тагава. Тагава учел трети курс право в университета „Нихон“ и бил втора категория практикуващ фехтовка с японска сабя. Ако по време на разправията е имал в ръката си някоя бамбукова тренировъчна сабя, инкасаторът нямало да го наръга толкова лесно, но нормалните хора обикновено не държат бамбукови саби в ръце, докато разговарят с инкасатори на Ен Ейч Кей. Не по-малко вярно е и това, че нормалните инкасатори на Ен Ейч Кей не се разкарват с касапски ножове в куфарчетата си. Аомаме проследи репортажите по случая от следващите няколко дати, но никъде не прочете студентът да е умрял. Вероятно бе прескочил трапа.

На 16 октомври бе станал сериозен инцидент в каменовъглена мина в Юбари, на остров Хокайдо. В забоя на дълбочина хиляда метра избухнал пожар и над 50 миньори загинали от задушаване. Докато пламъците се качвали нагоре към повърхността, умрели още десет души. За да предотврати разпространението на огъня, компанията напълнила мината с вода, без да се осведоми предварително къде са останалите миньори. Броят на смъртните случаи стигнал до 93. Новината бе потресаваща. Каменните въглища се смятаха за „мръсен“ енергиен източник и добивът им беше опасна работа. Миннодобивните компании не бързаха да инвестират в обезопасяващи средства и условията за работа бяха ужасни. Често ставаха нещастия и белите миньорски дробове се рушаха, но в същото време въглища се търсеха от много хора и бизнеси, понеже бяха евтини. Аомаме ясно си спомняше този нещастен случай.

Последствията от минната злополука в Юбари все още занимаваха вестниците, когато Аомаме най-после намери събитието, което търсеше. Станало бе на 19 октомври 1981 г. Но Аомаме бе чула за него едва преди няколко часа, когато Тамару бе отворил дума. Просто не можеше да го повярва. Заглавието бе на първа страница на сутрешното издание, с едри букви:

ПРЕСТРЕЛКА В ЯМАНАШИ С РАДИКАЛИ:

3-МА ПОЛИЦАИ УБИТИ

Репортажът се придружаваше от голяма снимка — направен от въздуха кадър на мястото, където се бе водила битката, близо до езерото Мотосу, в планината на префектура Яманаши. Имаше и проста карта на района, намиращ се в планината, далече от застроените вилни зони около езерото. Освен това имаше портрети на тримата загинали полицаи от префектурната полиция в Яманаши. Изпратено било с хеликоптер подразделение от специалните десантни сили. Камуфлажни униформи, снайперски карабини с оптически мерници, автоматични пистолети с тъпи муцуни.

Аомаме се намръщи до краен предел. За да изрази напълно чувствата си, разтегна докрай всеки мускул на лицето си. Благодарение на това, че се намираше в сепаре, никой от останалите хора в читалнята не успя да види внезапното й преображение. После пое дълбоко въздух: всмука максимално от околния въздух, после го издуха до последната частица, като излязъл на повърхността кит, с цел да подмени всичкия въздух в белите си дробове. Звукът стресна седналия на масата зад нея гимназист; така както седеше с гръб към Аомаме, той се извърна да я види, но не каза нищо. Само се уплаши.

След като задържа разкривено лицето си за известно време, Аомаме се напъна да отпусне всеки свой лицев мускул поотделно, докато възвърне нормалното си изражение. После се помъчи да подреди мислите си, като през цялото време потракваше с горния край на химикалката по зъбите си.

Причина трябва да има. Няма начин да няма причина. Не може току-така да съм пробляла събитие от такъв мащаб, разтърсило цяла Япония. А и не е само този случай. И за наръгания от инкасатора на Ен Ейч Кей студент нищо не бях чула. Абсолютно загадъчна работа. Как съм могла да пропусна две поредни важни събития? Като се знам колко съм наблюдателна, колко съм педантична. Нещо да е накриво само с един милиметър, моментално го забелязвам. И паметта ми е силна. Благодарение на всичко това досега и една грешчица не съм допуснала, докато изпращах неколцина мъже „в отвъдното“. Благодарение на това оцелявам — на внимателното всекидневно изчитане на вестника, а като казвам „внимателно изчитане на вестника“, имам предвид, че никога не пропускам нищо, което да има макар и минимално значение.

А вестникът продължаваше още сума ти дни да отразява с подробности „инцидента на езерото Мотосу“. Силите за самоотбрана и полицията на префектура Яманаши организирали масово претърсване на околните хълмове, блокирали десет избягали екстремисти, убили трима, ранили тежко други двама и задържали четирима (сред тях се оказала и една жена). Само един останал в неизвестност. Вестникът бе пълен с репортажи от събитието, покрай което бе зарязал отразяването на случая с инкасатора на Ен Ейч Кей, пробол с нож студента от район Итабаши.

И макар никой от Ен Ейч Кей да не беше го признал, радиотелевизионната мрежа си бе отдъхнала с облекчение. Ако не се беше случило нещо като инцидента край езерото Мотосу, медиите щяха да продължат да истерясват по повод системата за събиране на такси на Ен Ейч Кей и да хвърлят съмнения върху самото естество на квазидържавния статут на корпорацията. В началото на годината в печата бе изтекла информация, че Ен Ейч Кей се поддала на натиск от управляващата либерално-демократична партия и променила съдържанието на едно специално свое предаване, посветено на аферата „Локхийд“[1]. Вследствие на тези разкрития голяма част от нацията бе взела — съвсем оправдано — да се съмнява в автономността на позициите на Ен Ейч Кей и да поставя под въпрос политическото й безпристрастие. А това на свой ред бе подсилило гражданската кампания срещу плащането на абонаментни такси за предаванията й.

Иначе Аомаме си спомняше съвсем ясно другите събития, инциденти и нещастия, които бяха станали по онова време, и знаеше, че е чела навремето във вестника за тях. Паметта й й изневеряваше единствено по отношение на инцидента край езерото Мотосу и случая с инкасатора на такси на Ен Ейч Кей. Но защо? Как може в паметта й да не е останала и трошица спомен само от тези две събития? Дори да приемем, че става дума за някаква неизправност в ума ми, нима е възможно да съм заличила идеално само тези две неща, а да съм оставила непокътнато всичко друго?

Аомаме затвори очи и притисна слепоочията си с пръсти с всичка сила. Ами ако подобно нещо е всъщност възможно? Да не би в мозъка ми да се заражда някаква функция за пресъздаване на реалността, която избира конкретни новинарски събития и ги покрива с черен плащ, та да не мога да си ги представя или спомня? Такъв ли е случаят с въвеждането на новите полицейски униформи и пистолети, създаването на американо-съветската лунна база, намушкването на студента от инкасатора на Ен Ейч Кей, бурната престрелка край езерото Мотосу между групата екстремисти и специалните подразделения на силите за самоотбрана? Добре де, но кое свързва всички тези неща?

Нищо.

Или поне аз не го виждам.

Докато мозъкът й работеше като бесен, Аомаме не спираше да почуква по зъбите си с върха на химикалката.

Доста време мина, преди да й хрумне мисълта: А как биха изглеждали нещата от друга гледна точка? Ако проблемът не е у мен, а в света около мен? Ако аномалията се причинява не от моето съзнание или мисъл, а от някаква необяснима сила, която е накарала околния свят да се промени?

Колкото повече я обмисляше, толкова по-естествена и се струваше тази втора нейна хипотеза, тъй като и при най-старателното търсене, не намираше някаква празнота или изкривяване в ума си.

При което тя взе, че доразви своята хипотеза:

Сбъркана съм не аз, а светът.

Край. Въпросът е решен.

В определен момент познатият ми свят или е изчезнал, или се е оттеглил, а на негово място е дошъл друг свят. Както се преминава по друг коловоз. С други думи, съзнанието ми, тук и сега, принадлежи към миналия свят, но самият свят вече се е променил в нещо друго. Дотук действителните промени в рамките на този процес са ограничени на брой. Повечето от новия свят е наследство от познатия ми стар такъв и тъкмо това обяснява защо промените не представляват (поне на практика) препятствия в ежедневието ми — поне засега. Но съвсем сигурно е, че вече станалите промени ще причинят с течение на времето други, по-големи различия около мен. И тези различия постепенно ще се разрастват и в определени случаи ще разрушават логичността на предприеманите от мен действия. Нищо чудно да ме принудят да допусна грешки, които ще са — поне за самата мен — буквално фатални.

Паралелни светове[2].

Аомаме се смръщи, сякаш бе захапала нещо ужасно кисело, но не толкова страшно, колкото предишния път. Пак затрака с химикалката по зъбите си и изстена на глас. Гимназистът зад нея чу ръмженето в гърлото й, но този път се престори, че нищо не чува.

Нещо май навлязох в сферата на научната фантастика.

Възможно ли е под формата на самозащита да си създавам някаква изгодна лично за мен хипотеза? Или просто вече съм откачила? За мен умът ми си е напълно нормален и не изкривява нищо. Но пък нали всички в психиатрията си мислят, че нищо им няма, а че луд е заобикалящият ги свят? Да не би да прибягвам до тая щура хипотеза за паралелните светове само за да оправдая собствената си лудост?

Имам нужда от безпристрастното мнение на трета страна.

Изключено е обаче да прибягна до психиатричен анализ. Не мога да отида в тази прекалено сложна обстановка, а и има ред неща, за които не бива да говоря. Като се почне от наскорошната ми „работа“, да речем, която безспорно не се побира в рамките на закона. Нима мога да съобщя на доктора, че тайно изтребвам мъже с ледокоп самоделка. Независимо че става дума за абсолютно отвратителни, извратени мъже.

Но дори и да прикрия успешно незаконната си дейност, законната част от живота, който водя, откакто съм се родила, също не може да се опише като „нормална“. Животът ми е един сандък, натъпкан с непрано бельо. Съдържанието му е достатъчно да влуди човек — та дори и двама или трима души. Достатъчно е да се спрем върху сексуалния ми живот. За него пък още по-малко мога да говоря пред непознат.

Не, в никакъв случай не мога да тръгна по лекари. Сама ще трябва да намеря изход. Я да видя дали няма да мога да доразвия тази хипотеза?

Ако наистина е станало нещо подобно — светът, в който се намирам, да е заменил стария ми свят — то кога, къде и как е станала смяната на коловозите в най-конкретния смисъл на думата?

И Аомаме упорито зарови из паметта си. За пръв път бе усетила промените в света преди няколко дни — в деня, в който бе отпратила специалиста по нефтодобива в хотелската му стая в Шибуя. Слезе от таксито на естакадата на градската високоскоростна магистрала номер 3, спусна се по аварийната стълба до шосе 246, смени си чорапите и се отправи към метростанция Сангенджая на линията Токю. Именно докато вървеше към станцията, се размина с оня млад полицай и за пръв път забеляза нещо необичайно във външността му: Оттам почна и всичко останало. Което ще рече, че някъде там, преди това, светът бе минал на другия коловоз. Защото полицаят, когото срещнах близо до дома си сутринта, беше в старата униформа и носеше старомоден револвер.

Сети се и за странното усещане, дошло с първите тактове на „Симфониетата“ на Яначек в спрялото в задръстеното движение такси. Сякаш нещо изтръгваше физически, като парцали, всички елементи от тялото й. А след това шофьорът ме насочи към аварийното стълбище на градската високоскоростна магистрала. Свалих обувките с високите токчета и заслизах. През цялото време слизах на бос крак, вятърът ме брулеше, а в ушите ми кънтяха и заглъхваха началните фанфари от „Симфониетата“ на Яначек. Нищо чудно точно тогава да се е започнало.

А и в самия шофьор на таксито имаше нещо особено. Аомаме не беше забравила думите, с които я бе изпратил. И се опита да ги пресъздаде в съзнанието си с максимална точност:

* * *

А след като постъпите по такъв начин, възгледът ви върху ежедневието може и леко да се промени. Нещата може да започнат да ви изглеждат малко по-различни в сравнение с миналото. И аз лично съм имал подобно изживяване. Но не се подлъгвайте по външните признаци. Реалността винаги е само една.

* * *

Тогава думите му й се бяха сторили странни, но Аомаме нямаше ни най-малка представа какво се мъчи да й каже той, затова и не му обърна особено внимание. Прекалено много беше закъсняла и нямаше никакво време да си играе на гатанки. Сега обаче си даваше сметка, че забележките му се бяха появили изневиделица и че бяха наистина странни. Като съвет да внимава ли трябваше да ги възприеме, или като трогателен призив?

Какво искаше да ми внуши той?

А да не забравяме и музиката на Яначек.

Как можах така мигновено да разпозная, че слушам „Симфониетата“ на Яначек? И откъде знам, че е написана през 1926 година? Та „Симфониетата“ на Яначек не е чак толкова популярна, че да я разпознае човек по първите й няколко такта. Да не говорим, че поначало никога не съм била заклета почитателка на класическата музика. И че не правя разлика между Хайдн и Бетовен. Въпреки това, щом я чух по радиото, на мига я разпознах. Защо? И защо ме разтърси така, в буквалния физически — и подчертано личен — смисъл?

Защото това разтърсване си беше нещо абсолютно лично. Сякаш в паметта ми се пробуди нещо, което е спало вътре в мен от години. Като че нещо ме сграбчи за рамото и ме раздруса. А това ще рече, че в някой момент от живота си съм била дълбоко свързана с тази музика. Като засвири музиката задейства някакво автоматично реле и, изглежда, пробуди докрай вече съществуващ спомен. „Симфониетата“ на Яначек.

Но колкото и да ровеше в паметта си, Аомаме не можа да стигне до нищо друго. Заоглежда се, заразглежда дланите си, провери състоянието на ноктите си и опипа през блузата гърдите си, да се убеди във формата им. Без промяна. Същият размер и очертания. Аз съм си същата аз. Светът също си е същият. Но нещо е започнало да се променя. Усещаше го. Все едно търсеше разликите между две видимо еднакви рисунки. Две окачени една до друга на стената картини. И при най-старателно вглеждане са абсолютно еднакви. Но стигнеш ли до най-дребните подробности, започваш да откриваш мънички различия.

Аомаме превключи мисленето си на по-висока скорост, отгърна страницата на периодичното течение на вестника и се зае да води подробни записки по престрелката край езерото Мотосу. Изказани били подозрения, че петте произведени в Китай калашници били внесени контрабандно през Корейския полуостров. Най-вероятно са били бракувани от армията, макар и в добро работно състояние, и са били окомплектовани с достатъчно амуниции. Японско море има дълга крайбрежна линия. Не е чак толкова трудно да прекараш нощем оръжие с шпионски кораб, маскиран като траулер. Именно по този начин в Япония се внасяха наркотици и оръжие срещу огромни количества японски йени.

Полицията от префектура Яманаши изобщо не подозирала, че екстремистите са така тежковъоръжени. Изкарали заповед за обиск по (съвсем проформа) обвинение за нанасяне на телесни вреди, грабнали само обичайното си оръжие, яхнали две патрулки и един микробус и запрашили към „фермата“. А там била главната квартира на групата, която наричала себе си „Акебоно“, тоест „Първа светлина“. На пръв поглед членовете на групата се занимавали само с органично земеделие. Но не допуснали полицията да претърси имота. Станала разправия, която на един етап преминала в престрелка.

Групата „Акебоно“ притежавала и мощни китайски гранати, до които, за щастие, не прибягнали поради единствената причина, че ги били получили съвсем наскоро и още не знаели как да боравят с тях. Ако използвали гранатите, загиналите из редиците на полицията и силите за самоотбрана със сигурност щели да бъдат далеч по-многобройни. Първите полицаи дори не носели бронежилетки. Критиката беше най-вече по отношение на слабия анализ на разузнавателните сведения от страна на полицията и старомодното й въоръжение. Онова, което най-силно шокира хората обаче, бе самият факт, че в Япония все още действала подмолно въоръжена екстремистка група. Бомбастичните призиви за „революция“ си бяха останали в края на шестдесетте години и всички си мислеха, че последните останки от екстремистите са били унищожени при полицейската обсада на планинската хижа „Асама“[3] през 1972 г.

След като приключи със записките, Аомаме върна периодичното течение на библиотекарката. От музикалния раздел си избра един дебел том, озаглавен „Световни композитори“, върна се на масата и го отвори на „Яначек“.

* * *

Леош Яначек се ражда през 1854 г. в моравско село и умира през 1928 г. В книгата имаше негова снимка в напреднала възраст. Главата му съвсем не бе плешива, а бе увенчана от буйни бели коси — толкова гъсти, че Аомаме изобщо не успя да прецени каква е формата на черепа му. Написал „Симфониетата“ през 1926 г. Преживял брак, в който изобщо липсвала любовта, но на 63-годишна възраст, през 1917 г., се влюбва в омъжена жена на име Камила. Изпаднал бил в творческа криза, но запознанството с Камила възвръща творческия му плам и той започва в края на кариерата си да създава шедьовър подир шедьовър.

Един ден се разхождал с Камила в парка и спрели да послушат концерт на открито. Яначек усетил вътрешен изблик на радост и в съзнанието му се появил мотивът за „Симфониетата“. Както отбелязва в спомените си, нещо прещракало в главата му и изпаднал в екстаз. По някаква случайност скоро преди това му били поръчали да напише фанфарен сигнал за голямо спортно събитие. Така че споходилият го в парка мотив и фанфарният мотив се слели в едно и се родила „Симфониетата“. Самото название „малка симфония“ съществува по традиция, но структурата на творбата е абсолютно нетрадиционна: създава уникално настроение посредством съчетанието от буйна празнична духова музика с нежен средноевропейски струнен ансамбъл.

Аомаме си водеше внимателно бележки по коментара и биографичните факти, но не намери и намек, който да обясни връзката — минала или настояща — между нея и „Симфониетата“. Излезе от библиотеката и се шля по улиците до настъпването на вечерта, като често си говореше сама или въртеше глава.

Разбира се, всичко е само една хипотеза, разправяше си Аомаме, докато скиташе. Но пък е най-убедителната, с която разполагам засега. И с която ще трябва да се съобразявам поне докато не се появи нова, още по-убедителна. Иначе току-виж в някой момент съм се озовала в нокдаун. И поради същата тази причина би трябвало най-малкото да дам подходящо име на новата ситуация, в която съм се озовала. Специално име при това, за да мога да отличавам сегашния свят от миналия, в който полицаите носеха старовремски револвери. Щом котките и кучетата си имат имена, длъжна съм да кръстя и този отскоро променил се свят.

И ще го нарека 1Q84, реши Аомаме. Като Q ще означава Question mark — въпросителна[4]. Защото е свят, който е под въпрос. И Аомаме кимна на себе си, докато вървеше.

Независимо дали ми харесва, или не, вече съм тук сега, в годината 1Q84. Онази 1984 година, която познавах, вече не съществува. Сега е 1Q84-та. Въздухът е друг и пейзажът е друг. И ще трябва колкото се може по-скоро да се приспособя към този „свят с въпросителна“. Все едно съм пуснато в нова гора животно. Щом искам да се опазя и да оцелея, длъжна съм да изуча правилата на това място и да се приспособя към тях.

* * *

Аомаме влезе в магазин за грамофонни плочи в близост до гара Джиюгаока да потърси Яначековата „Симфониета“. Яначек поначало не бе сред най-популярните композитори. Разделът, посветен на Яначек, се оказа съвсем скромен, а „Симфониетата“ я имаше само на една плоча — изпълнение на Кливландския симфоничен оркестър под диригентството на Джордж Сел. На предната й страна беше „Концерт за оркестър“ на Барток. Тези изпълнения й бяха тотално неизвестни, но понеже нямаше никакъв друг избор, купи „тавата“. Прибра се в апартамента, отвори бутилка шабли от хладилника. Постави плочата върху грамофона и спусна игличката. Отпи от добре изстуденото вино и се заслуша в музиката. Започваше със същите бодри фанфари. Несъмнено същата музика, която бе чула и в таксито. Затвори очи и се отдаде изцяло на музиката. И това изпълнение беше добро. Но нищо не й ставаше от него. Най-обикновена музика. Не изпиташе никакви трусове. Възприятията й не преживяваха никаква метаморфоза.

След като изслуша докрай произведението, прибра плочата в калъфа, седна на пода, опря гръб в стената и продължи да пие от виното. Но толкова самотна и потънала в размисъл бе, че едва усещаше вкуса му. Отиде в банята, изми си лицето със сапун и вода, подряза веждите си с ножичката и изчисти ушите си с памучни тампони.

Или аз не съм наред, или светът. Не знам кой от двама ни. Но капачката не пасва на шишето. Вината може да е в шишето, но може да е и в капачката. Но така или иначе, затварянето не е плътно.

Аомаме отвори хладилника и разгледа съдържанието му. Но понеже не бе пазарувала напоследък, нямаше кой знае колко за гледане. Извади една зряла папая, сряза я на две и я изяде с лъжица. След нея извади и три краставици, изми ги и ги задъвка бавно с майонеза. Накрая изпи чаша соево мляко. И приключи с вечерята. Семпла храна, но идеално средство против запек. А запекът бе едно от най-омразните й неща на този свят, наравно със склонните към домашно насилие гадове и тесногръдите религиозни фундаменталисти.

След като се нахрани, Аомаме се съблече и се пъхна под горещия душ. Изкъпа се, избърса се и огледа голото си тяло в цял ръст в огледалото върху вътрешната страна на вратата. Коремчето — плоско, мускулите — твърди. Гърдите — леко криви, срамни косми — като зле поддържано футболно игрище. И докато гледаше голотата си, се сети, че само след седмица става на тридесет. Поредният проклет рожден ден. И тъкмо в този ли неразбираем свят намерих да посрещна тридесетия си рожден ден! Сключи вежди.

1Q84.

Ето къде се намира в момента.

[1] През 1976 г. американският Сенат разкрива, че от края на 50-те до 70-те години фирмата Lockheed е платила подкупи в размер на $ 22 милиона, за да осигури продажбата на свои самолети, включително и на изтребителите F-104 Star fighter, в така наречената „сделка на века“. Скандалът предизвиква сериозни политически сътресения в Япония, ФРГ, Италия и Холандия. — Б.пр. ↑

[2] Теорията за паралелните светове (many-world interpretation, MWI) се лансира през 1957 г. от Хю Евърет III, по това време студент в Принстънския университет в САЩ. — Б.пр. ↑

[3] Asama-Sanso incident — през 60-те години японската студентска младеж е обзета от ултралевичарски настроения. След поредица от инциденти, в които студентски групировки убиват или раняват пазители на реда и невинни цивилни, полицията подема голяма акция, довела до масови арести. На 19 февруари 1972 г., петима членове на Обединената червена армия се укриват с една заложничка в хижа „Асама“, близо до Каруидзава в префектура Нагано, и остават там под полицейска обсада до 28 февруари. В първото маратонско предаване на живо в продължение на 10 ч и 40 мин Ен Ейч Кей предлага на японските зрители пряк репортаж от превземането на хижата, в което загиват двама полицаи. Инцидентът е един от факторите за залеза на ултра левицата в Япония. — Б.пр. ↑

[4] На японски 1Q84 се произнася „ичи кю хачи йон“, което звучи по същия начин като 1984, тъй като и числото 9 се произнася „кю“, като английската буква. — Б.пр. ↑

ДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ИСТИНСКА РЕВОЛЮЦИЯ С ИСТИНСКО КРЪВОПРОЛИТИЕ

— Смяна — обяви Фука-Ери. И пак хвана Тенго за ръка. Малко преди влакът да влезе в гара Тачикава.

Слязоха от влака, спуснаха се по едни стълби, изкачиха се по други и излязоха на друг перон. През цялото време Фука-Ери не пусна ръката на Тенго. Хората сигурно ги мислеха за влюбени. Разликата в годините им не беше никак малка, но Тенго бе младолик. Сигурно не по-малко забавно за част от наблюдателите бе и ръстовото им несъответствие. Щастлива двойка в радостното пролетно неделно утро.

Но Тенго не долавяше и най-малкия намек на нежност към противния пол в ръката, която държеше неговата. Силата на захвата й си оставаше равномерна. Пръстите й притежаваха нещо от педантичния професионализъм на лекаря, измерващ пулса на пациента. И на Тенго внезапно му мина през ума: Да не би пък момичето да желае да си комуникираме безмълвно, само като си докосване пръстите и дланите? Но дори да допуснеше възможността за подобни комуникации, трябваше да отчете факта, че сигналите пътуваха изключително в едната посока, а не в двете. И ако дланта на Фука-Ери възприемаше онова, което бе в ума на Тенго, това не значеше, че и Тенго бе в състояние да разчита нейните мисли. Това обаче не го притесняваше особено. В акъла му нямаше нищо — ни мисли, ни чувства, — които държеше тя да узнае.

Но колкото и да не ме усеща като представител на противния пол, все малко от малко трябва да ме харесва, мислеше си Тенго. Или поне не съм създал лошо впечатление у нея. Иначе надали щеше толкова дълго да ме държи за ръка, независимо от целите си.

Следващият им влак ги чакаше на перона за линията Оуме, която започва от Тачикава и води още по-нататък, към хълмовете северозападно от Токио. Вагонът им бе изненадващо пренаселен с възрастни хора и неделни излетници. Тенго и Фука-Ери застанаха до вратата.

— Май попаднахме на някакви екскурзианти — рече Тенго, след като огледа тълпата.

— Нали мога да те държа още за ръка — попита го Фука-Ери. Не го пусна дори след като се качиха на влака.

— Разбира се — рече Тенго. — Нищо напротив.

На Фука-Ери сякаш й олекна и тя продължи да го стиска. Пръстите и дланта й бяха, както винаги, гладки и сухи. И сякаш продължаваха да търсят някакво потвърждение вътре в него.

— Вече не се боиш — попита тя равно.

— Не — отвърна Тенго.

И не лъжеше. Сутрешният му неделен пристъп на паника изведнъж бе изгубил сила, може би благодарение на хваналата го за ръка Ери. Престанал бе да се поти, не чуваше и лумкането на сърцето си. Халюцинацията не му се навираше и дишането му бе нормално, както обикновено.

— Хубаво — каза с равен глас тя.

Да, хубаво, съгласи се наум Тенго.

От високоговорителите долетя скоропоговоръчно съобщение за предстоящото заминаване на влака, вратите се затвориха с глух шум и по целия влак премина свръхмощна тръпка, сякаш огромно древно животно се отърсваше от дълъг сън. Влакът като да взе най-после окончателно решение и бавно се заизсулва покрай перона.

Все още хванал Фука-Ери за ръка, Тенго се загледа в прелитащия покрай прозорците на влака пейзаж. В началото се виждаше само обичайната градска гледка, но колкото повече напредваха, толкова повече плоската равнина Мусашино отстъпваше пред изгледа на далечните планини. След близо дузина спирки двойната линия стана единична и се прехвърлиха на влак с четири вагона. Околните планини все повече доминираха. Бяха излезли извън районите, откъдето хора пътуват всеки ден на работа в централната част на Токио. Тукашните склонове все още пазеха оголения си зимен вид, служещ за фон на лъскавата вечнозелена растителност. И въздухът ухае другояче, установяваше Тенго при всяко отваряне на вратите на поредната гара; и звуците са леко различни. Покрай линията се простираха полета, а фермите ставаха все по-нагъсто. И пикалите бяха по-многобройни от лимузините. Ама наистина далече отидохме, мина му през ум. Колко ли още ще пътуваме?

— Не се притеснявай — каза Фуга-Ери, сякаш прочела мислите му.

Тенго кимна, без да каже нищо. Не знам, рече си, имам чувството, че едва ли не съм тръгнал да се запознавам с родителите й, за да поискам ръката й.

* * *

Най-после, след пет гари по единичната линия, спряха на някаква гара Футаматао. Тенго за пръв път чуваше за такова място. Ама че странно име — „Цепната опашка“! Гаричката се помещаваше в стара дървена сграда. Заедно с тях слязоха още петима. Никой не се качи. Във Футаматао хората идваха заради чистия въздух по планинските пътеки, а не заради някое представление на „Човека от Ла Манча“, дискотека с луда репутация, автомобилен салон на фирмата „Астън Мартин“ или раците гретен на прочут френски ресторант. Това си личеше дори по облеклото на слезлите тук от влака.

В близост до гарата нямаше ни магазини, ни хора. Но все пак отвън чакаше едно такси. Сигурно посрещаше всеки влак. Фука-Ери почука на стъклото и задната врата се отвори. Тя се пъхна на седалката и подкани с жест Тенго да я последва. Вратата се затвори, Фука-Ери каза накратко докъде искат да отидат и шофьорът потвърди с кимване, че е разбрал.

Не пътуваха кой знае колко дълго с таксито, но маршрутът им се оказа ужасно сложен. Избръмчаха до върха на стръмен хълм, слязоха от втори по тесен черен път, по който едва имаше място да се разминат две коли. Завоите не се поддаваха на преброяване, а шофьорът ги вземаше, без изобщо да намалява. Тенго се беше впил с ужас в дръжката на вратата. След като изкачи един ужасно стръмен хълм, подходящ за ски писта, таксито най-после закова на място на върха на нещо като малка планина. Пътешествието с таксито можеше да се сравни единствено с влакчето на ужасите в някои увеселителен парк. Тенго извади от портфейла си две банкноти от по хиляда йени и си взе рестото и касовата бележка.

Пред стара къща в японски стил стояха паркирани черно мицубиши паджеро и голям, зелен ягуар. Паджерото бе лъскаво, ново, а ягуарът бе стар модел, толкова прашасал, че почти не му личеше цветът. Имаше вид на отдавна некаран автомобил. Въздухът се отличаваше с неочакваната си свежест и пълната тишина — толкова пълна, че направо се чуваше. Абсолютно безоблачното небе като че се издигаше право нагоре, а слънцето галеше топло всяка открита част на тялото, която видеше. От време на време Тенго чуваше висок, непознат му птичи писък, но не успяваше да види самата птица.

Къщата бе голяма и елегантна, явно много стара, но добре поддържана. Дърветата и храстите в предния двор бяха красиво подстригани. Имаше дървета, толкова безупречно и еднакво оформени, че човек можеше да си помисли, че са пластмасови имитации. Огромен бор хвърляше широката си сянка. Човек можеше да гледа, докъдето му видят очите оттук, но нямаше да мерне друга къща. Много трябва да мразиш хората, че да си построиш къщата на такова затънтено място, помисли си Тенго.

Фука-Ери завъртя шумно кръглата брава, влезе през отключената врата и даде знак на Тенго да я последва. Никой не ги посрещна. Събуха обувките си в тихото, ненужно голямо преддверие. Усетиха студа на полирания дървен под на коридора, докато вървяха по посока на просторната гостна. Прозорците предлагаха панорамен изглед към планините и виещата се далече в подножието им река, чиято повърхност отразяваше слънцето. Колкото и пленителен да бе пейзажът, на Тенго хич не му беше до него. Фука-Ери го настани на някакъв голям диван и излезе, без да каже нито дума. Диванът ухаеше на някаква далечна епоха — но колко далечна, Тенго не можеше да прецени.

Гостната стая бе дотолкова лишена от украса, че човек се впечатляваше. Върху ниската масичка от цяло парче дърво нямаше нищо — нито пепелник, нито покривка. Нито една картина по стените. Никакъв стенен часовник или календар, никаква ваза. Никакъв шкаф, никакви списания и книги. Килимчето на пода бе толкова древно, че чак шарките му не личаха, а диванът и креслата май му бяха връстници. И това беше всичко: старият, голям колкото речен сал диван, на който седеше Тенго, и трите кресла с еднаква тапицерия. Голямата открита камина не даваше признаци скоро да са я палили. За утро в средата на април помещението си беше направо мразовито, сякаш промъкналият се през зимата студ не искаше още да си тръгва. Доста дълги месеци и години, изглежда, бяха минали, откакто стаята бе решила да не посреща повече никакви гости. Фука-Ери се върна и седна до Тенго, пак без нито една дума.

Двамата дълго мълчаха. Фука-Ери се беше затворила в своя си загадъчен свят, а Тенго се мъчеше да се успокои чрез няколко дълбоки вдишвания. Ако не се брояха редките далечни птичи писъци, в стаята цареше пълна тишина. Тенго се вслуша в тишината и улови в нея няколко съвсем различни значения. Не ставаше дума просто за липсата на шум. Тишината, изглежда, се мъчеше да му разкаже нещо за себе си. Без да знае защо, Тенго погледна часовника си. Вдигна лице, изгледа пейзажа оттатък прозореца, после пак погледна часовника. Почти никакво време не беше изминало. Откак се помнеше, времето се точеше ужасно в неделните утра.

* * *

Изкараха десет минути в това състояние. След което вратата се отвори внезапно, без никакво предупреждение, и в гостната пристъпи нервно възслаб мъж, около шестдесет и пет годишен. На ръст бе не повече от метър и шестдесет, но чудесната изправена стойка му придаваше внушителен вид. Стоеше толкова изправен, сякаш вместо гръбнак имаше железен прът, и държеше брадичката си прилично прибрана. Веждите му бяха буйни, а дебелите черни рамки на очилата му като че бяха предназначени да плашат хората. Всичките му движения загатваха за фин механизъм, чиито части са конструирани с цел да се постигне максимална компактност и ефективност. Тенго понечи да се изправи и да се представи, но мъжът бързо му даде знак да си стои на мястото. Така че Тенго пак седна, а онзи се втурна към насрещното кресло и се отпусна в него, сякаш се стремеше да го изпревари. Известно време човекът седя с вперени в Тенго очи, без дума да каже. Погледът му не беше пронизващ, но очите му като че поемаха всичко: свиваха се и се разширяваха като диафрагма на фотоапарат, докато фотографът нагласява блендата.

Мъжът носеше тъмнозелен пуловер върху бяла риза и тъмносив вълнен панталон. Всяка част от облеклото му имаше вид на носена всеки божи ден поне от десет години насам, ако не и повече. Макар и поизтънели, му бяха съвсем по мярка. Просто бе от хората, които не обръщат особено внимание на дрехите. Или който си нямаше някого подръка да се грижи за тия работи. Оредялата му коса подчертаваше доста удължения към тила му череп. Бузите му бяха хлътнали над квадратната долна челюст. Единствената му привидно не на място черта беше устата — като на дебеличко бебе. Бръсначът, изглежда, бе пропуснал тук-там по някой косъм — или такова впечатление се създаваше от ъгъла, под който светлината падаше върху лицето му. Нахлуващото през прозорците планинско слънце светеше по-различно, отколкото бе свикнал Тенго.

— Съжалявам, че ви разкарах чак дотук. — Мъжът говореше с необичайно звънък глас, като човек, отдавна свикнал да се изказва публично, и то най-вече по научни теми. — На мен ми е трудно да пътувам, така че нямах друг избор, освен да ви помоля вие да си направите този труд.

Тенго отвърна, че нищо не им е коствало. Представи се на човека и се извини, че няма визитна картичка.

— Казвам се Ебисуно — каза мъжът. — И аз нямам визитка.

— Господин Ебисуно? — попита Тенго.

— Всички ми викат Професора. Не знам защо, но и собствената ми дъщеря ми вика така.

— С кои йероглифи се изписва името ви?

— Името ми е крайно необичайно. Почти не съм срещал друг човек с това име. Ери, напиши му, ако обичаш, йероглифите.

Фука-Ери кимна, извади нещо като тетрадка и бавно, измъчено изрисува йероглифите с химикалка върху празен лист. „Ебису“ се пишеше с онзи йероглиф, с който обикновено обозначават дивите северни племена в древна Япония. „Но“-то си беше обичайният йероглиф, означаващ „поле“. Така, както Фука-Ери ги изписа, стояха като издрани с молив по някоя тухла, независимо че притежаваха нещо като своя си стилизация.

— С други думи, името ми може да се тълкува като Дивополски — идеално име за един културен антрополог, какъвто бях и самият аз. — Устните на Професора се свиха в някакво подобие на усмивка, но очите му не изгубиха и грам от своята бдителност. — Макар че много отдавна прекъснах всякакви връзки с изследователската дейност. Сега се занимавам с нещо коренно различно. Обитавам едно съвсем ново „дивашко поле“.

Но колкото и необичайно да бе името на Професора. Тенго имаше чувството, че го е чувал някъде. Почти беше убеден, че в края на шестдесетте години имаше някакъв прочут учен на име Ебисуно, издал няколко високо оценени книги. Нямаше никакъв спомен на каква тематика бяха книгите, но името на автора им бе успяло да заседне някъде в далечните ъгълчета на паметта му. И че по някое време бе престанал да го чува.

— Имам чувството, че и преди съм чувал това име — заопипва непознатата територия Тенго.

— Възможно е. — Загледан в далечината, Професора като че говореше за някой неприсъстващ. — Но и да е станало, трябва да е било преди много, много време.

Тенго усещаше тихото дишане на седящата до него Фука-Ери: бавно, дълбоко.

— Тенго Кавана — произнесе Професора, сякаш четеше името му от табелка.

— Точно така — потвърди Тенго.

— Завършили сте математика, а сега преподавате по този предмет в школа за зубрене в Йойоги. Освен това пишете проза. Така поне казва Ери. Вярно ли е в общи линии?

— Вярно е — отчете Тенго.

— Но нямате вид на учител математик. Нито пък на писател.

Тенго пусна пресилена усмивка:

— Друг човек ми каза абсолютно същите думи преди два-три дни. Вероятно се дължи на едрия ми ръст.

— Не го казах като критика — притисна Професора черните рамки на очилата към върха на носа си. — Никъде не е писано, че човек е длъжен да прилича на нещо. Имах само предвид, че засега не съответствате на стереотипа.

— Вашата оценка ми прави чест. Все още не съм писател. Просто се мъча да пиша.

— Мъчите се?

— При мен все още е въпрос на проба и учене от грешките.

— Разбирам — каза Професора. После потри ръце, сякаш едва сега бе забелязал колко студено е в стаята. — Освен това чувам, че се каните да преработите написаната от Ери повест с надеждата тя да спечели наградата „Нов писател“ на едно литературно списание. Възнамерявате да я продадете на обществото като писателка. Правилна ли е тезата ми?

— По принцип, да. Идеята е рожба на един редактор на име Комацу. Самият аз още се съмнявам в нейната осъществимост. Та дори и в етичността й. Личната ми роля се свежда до преработването на стила на „Въздушната какавида“. Чисто техническа работа. За всичко останало отговаря Комацу.

Професора се съсредоточи за известно време върху мислите си. Тенго имаше чувството, че ако в притихналата стая напрегне слух, ще чуе как работи мозъкът му. След което Ебисуно каза:

— Значи, редакторът Комацу измисли идеята, а вие му помагате в техническо отношение.

— Точно така.

— Открай време се занимавам с наука и, честно казано, никога не съм проявявал особен ентусиазъм към белетристиката. Нямам представа за обичайната практика в областта на писането и издаването на белетристика, но въпреки това намирам в замисъла ви нещо измамно. Дали не греша?

— Не, не грешите. И аз имам усещането, че участвам в измама — каза Тенго.

Професора се понамръщи:

— Очевидно и вие имате съмнения относно етичността на замисъла, а същевременно възнамерявате съвсем доброволно да се включите в него.

— Не е съвсем доброволно, но възнамерявам да се включа. Дотук сте прав.

— И защо го правите?

— И аз цяла седмица си задавам този въпрос — призна си Тенго.

Професора и Фука-Ери мълчаха и го чакаха да продължи.

— Логиката, здравият разум, инстинктът — всички те ме зоват да се откажа незабавно. Поначало съм предпазлив, разумен човек. Залаганията, хазартът не представляват никакъв интерес за мен. По-скоро бих казал, че съм страхливец! Но тук става дума за нещо съвсем различно. Колкото и рискован да е, не мога да отхвърля замисъла на Комацу. По една-единствена причина: „Въздушната какавида“ буквално ме плени. Ако ставаше дума за друго произведение, отдавна да съм се отказал.

Професора го изгледа озадачено:

— С други думи, измамният аспект на замисъла не ви засяга, но сте дълбоко заинтересуван от пренаписването на творбата. Така ли?

— Точно така. Но „дълбоко заинтересуван“ е много меко казано. Ако ще се пренаписва „Въздушната какавида“, не желая друг да го извърши.

— Разбирам — каза Професора. После направи физиономия, сякаш, без да иска, бе засмукал нещо ужасно кисело. — Разбирам. И мисля, че съм наясно с чувствата ви по случая. Но как стоят нещата с Комацу? На него за какво му е? За пари? За слава?

— Честно казано, и аз не съм сигурен какво цели Комацу — призна Тенго. — Но съм склонен да си мисля, че е нещо по-голямо от парите или славата.

— И какво ще да е то?

— Комацу надали би се съгласил с тълкуванието ми, но според мен и той е вманиачен на литературна тема. Такива хора имат само една цел в живота си: да намерят, пък било то само веднъж, една несъмнено истинска творба. Да я поставят върху табличка и да я поднесат на света.

Професора дълго не отмести поглед от Тенго, докато накрая каза:

— С други думи, двамата с него имате съвсем различни подбуди — които и в двата случая нямат нищо общо с парите или славата.

— Според мен сте прав.

— Но независимо от подбудите ви, планът ви, както сам изтъкнахте, е крайно рискован. Ако по някое време истината излезе наяве, ще избухне скандал, но общественото мнение няма да се ограничи да осъди единствено вас двамата с господин Комацу. А вероятно ще нанесе смъртен удар върху живота на Ери, докато тя е все още на крехка седемнадесетгодишна възраст. И тъкмо това най ме тревожи.

— Прав сте да се тревожите — кимна Тенго. — Абсолютно сте прав.

Разстоянието между двете гъсти черни професорски вежди се скъси с повече от сантиметър:

— А в същото време ми заявявате, че държите тъкмо вие да пренапишете „Въздушната какавида“, дори ако това се окаже опасно за Ери.

— Както вече споменах, това произтича от факта, че желанието ми извира от място, докъдето логиката и благоразумието не стигат. Искам, естествено, да опазя максимално Ери, но не мога да гарантирам, че тя никога няма да пострада от цялата работа. Не ща да ви заблуждавам.

— Разбирам — каза Професора. После се прокашля, като да отбележи повратна точка в разговора им. — Е, поне сте искрен.

— Нямам причина да не бъда напълно откровен с вас.

Професора се втренчи в положените върху коленете му длани, сякаш ги виждаше за пръв път. Огледа ги отгоре, после ги обърна и пак се взря в тях. Накрая вдигна лице:

— Добре де, този ваш редактор, господин Комацу, смята ли, че планът му е наистина осъществим?

— Според Комацу всяко нещо си има две страни — рече Тенго. — Хубава страна и не толкова лоша страна.

— Крайно необичайно гледище — усмихна се Професора. — Този господин Комацу оптимист ли е, или е просто самоуверен?

— Нито едното, нито другото. Просто е циник.

Професора леко завъртя глава:

— И под влиянието на цинизма става или оптимист, или самоуверен. Нали?

— Възможно е да прояви такива тенденции.

— Но, общо взето, е човек, с когото трудно се работи.

— Много е труден за работа — каза Тенго, — но никак не е глупав.

Професора въздъхна бавно, продължително. После се обърна към Фука-Ери:

— Ти как мислиш, Ери? Ще излезе ли нещо от този план?

Фука-Ери остана загледана за миг в някаква неизвестна точка в пространството. И отвърна:

— Окей е.

— С други думи, не възразяваш господин Кавана да пренапише „Въздушната какавида“, така ли?

— Не възразявам.

— Въпреки неприятностите, които това може да ти причини.

Фука-Ери не му отвърна. Само стисна здраво яката на жилетката около врата си — жест, който бе пряк израз на твърдото й убеждение.

— И вероятно е права — каза Професора с нещо като примирение.

А Тенго не откъсваше очи от стиснатите в юмручета нейни ръце.

— Съществува обаче и друг проблем — обърна се Професора към Тенго. — Вие с господин Комацу възнамерявате да отпечатате „Въздушната какавида“ и да представите Ери публично като неин автор. Знаете ли, че Ери страда от дислексия?

— Стана ми ясно в най-общи линии тази сутрин във влака.

— Подозирам, че така се е родила. В училището смятат, че има известно забавяне в развитието си, но тя всъщност е доста умна — дори мъдра, бих казал, по един много задълбочен начин. И все пак дислексията й надали ще е полезна за плана ви, меко казано.

— Колко души знаят?

— Самата Ери плюс още трима: аз, разбира се, дъщеря ми Адзами и вие. Никой друг.

— Да не искате да кажете, че и учителите й не знаят?

— И понятие си нямат. Тя ходи в малко селско училище. Там сигурно не са и чували за дислексия. Да не говорим, че тя посещаваше училището за съвсем кратко време.

— В такъв случай може да успеем да го скрием.

Професора се загледа в Тенго, като че се мъчеше да прецени доколко си вярва.

— Ери, изглежда, ви има доверие — каза след малко. — Не знам защо, но ви има доверие. А аз…

Тенго зачака продължението на думите му.

— А аз имам пълно доверие на Ери. Щом тя казва, че няма нищо против да пренапишете повестта й, нищо друго не мога да сторя, освен и аз да ви дам съгласието си. От друга страна обаче, ако наистина възнамерявате да приложите този свой план, длъжен съм да ви кажа някои неща за Ери. — Професора погали неколкократно дясното си коляно с дланта си, сякаш бе открил там някакъв конец. — Като как е минало детството й, да речем, къде е израсла и как попадна под мое попечителство. А това ще ни отнеме известно време.

— Слушам ви — каза Тенго.

А седналата на дивана до него Фука-Ери изправи гръбнака си, без да пуска яката на жилетката около врата й.

* * *

— Да почваме тогава — рече Професора. — Историята започва през шестдесетте години. Ние с баща й бяхме близки приятели от много години. Бях с десет години по-голям от него, но и двамата преподавахме в една и съща катедра на един и същ университет. Като характери и мироглед бяхме крайно различни, но по някаква причина се разбирахме. И двамата се оженихме сравнително късно, и на двамата ни се роди дъщеря скоро след сватбата. Живеехме в една и съща преподавателска кооперация и семействата ни бяха постоянно заедно. И професионално напредвахме. Правехме впечатление и вече ни викаха „новоизгряващите звезди на науката“. Често се появявахме в медиите. Изобщо живеехме във вълнуващи времена.

Но към края на шестдесетте години нещата взеха да се влошават. През 1970 година предстоеше второто подновяване на американо-японския договор за сигурност, а студентското движение категорично се противопоставяше. Блокираха университетските кампуси, водеха битки с хвърлените срещу тях полицейски части за борба с безредиците, провеждаха диспути между различните крила на движението си, придружени с кървави разправи, и в резултат на всичко това нарастваше броят на загиналите. Не желаех да се замесвам в един такъв начин на живот, затова реших да напусна университета. Поначало академичният живот изобщо не ми бе по вкуса, а като почнаха протестите и безредиците, съвсем ми писна. Истаблишмънт, антиистаблишмънт — майната му на всичко. В крайна сметка всичко се свеждаше до сблъсък между организации, а пък аз не изпитвах доверие към нито една организация, била тя голяма или малка. Вие, като ви гледам, още сте били малък по онова време за студент.

— Така е. Докато ми дойде времето, вълненията бяха затихнали.

— Край на веселбата, ако може така да се каже.

— Общо взето.

Професорът повдигна за миг ръце от коленете си, после пак ги отпусна:

— И така, напуснах университета, а след две години напусна и бащата на Ери. По това време той се бе увлякъл по революционната идеология на Мао Дзедун и поддържаше китайската Културна революция. Тогава почти нищо не се чуваше за ужасите и нехуманността на тази „културна революция“. Някои интелектуалци дори взеха да размахват „малката червена книжка“ с цитати на Мао. Бащата на Ери стигна дотам, че организира на територията на университета нещо като група хунвейбини[1], която взе участие в стачката срещу университета. В организацията му се включиха и студенти маоисти от съседни кампуси и под ръководството му фракцията сериозно се разрасна. При което университетската управа вика полицейските части за борба с безредиците да атакуват района на университета. И понеже и той се бил укрепил там със студентите, арестуват и него, съдят го и го осъждат. Което води до де факто уволнението му от преподавателското тяло. Ери тогава беше съвсем малка и надали си спомня нещо.

Фука-Ери продължи да мълчи.

— Баща й се казва Тамоцу Фукада. След като напуска университета, взема десетима от най-верните си хунвейбини и групово влизат в Академията „Такашима“. Повечето студенти, така или иначе, бяха вече изключени от университета. Трябваше да се приютят някъде, така че Академията „Такашима“ беше сравнително подходящ вариант. Медиите по онова време следяха доста отблизо дейността им. Чули ли сте нещо по този повод?

— Не съм — завъртя глава Тенго.

— С Фукада замина и семейството му. Имам предвид жена му и нашата Ери. Всички влязоха накуп в „Такашима“. Предполагам, че сте чували поне за Академията „Такашима“?

— В най-общи линии. Знам, че е била организирана на принципа на комуните. Водели напълно комунален начин на живот и се издържали със земеделие. И с млекодобив в национален мащаб. Не вярвали в личната собственост и всичко бито притежание на колектива.

— Точно така. Предполагаха, че Фукада търси в Академията „Такашима“ някаква утопия — рече намръщен Професора. — Разбира се, утопии няма никъде по света. Утопията е като алхимията и перпетуум-мобилето. Мен ако ме питате, целта на „Такашима“ е да създава безмозъчни роботи. Да изключва от човешкия мозък онези вериги, които му позволяват да мисли самостоятелно. Да изгражда свят, подобен на света, изобразен от Джордж Оруел в неговия роман „1984“. Сто на сто си давате сметка колко много кандидати за подобна мозъчна смърт има на този свят. Животът им става много по-лесен. Не им се налага да разсъждават усилено, от тях се иска единствено да мълчат и да изпълняват заповеди. Храната им е осигурена. За онези, които се стремят към подобен живот, Академията „Такашима“ може и да представлява утопия.

Фукада обаче не бе такъв човек. Обичаше да обмисля всичко, да оглежда нещата от различни посоки. Цял живот с това си беше изкарвал хляба. Такава му беше професията. Такъв като него просто нямаше място в „Такашима“. Това му бе станало ясно от самото начало. Но след като го изритаха от университета с куп надъхани студентчета, нямаше къде да отиде, затова избра „Такашима“ като временно убежище. Само че не търсеше утопия, а да си изясни такашимската система. Като начало трябвало да се научат на земеделие. А Фукада и студентите му бяха все градски чеда. Разбираха толкова от земеделие, колкото аз разбирам от ракетостроене. Имало какво да учат: системи за разпределение, възможностите и ограниченията на самозадоволяващото се стопанство, практическите правила на живота в една комуна и така нататък. Изкараха две години в „Такашима“, изучили каквото имало да се изучава. После Фукада поел групата си, напуснал с нея „Такашима“ и започнал самостоятелен живот.

— В „Такашима“ беше хубаво — обади се Фука-Ери.

— Сигурен съм, че за малките деца в „Такашима“ наистина е хубаво — усмихна се Професора. Но когато детето достигне до определена възраст и вземе да развива своето „аз“, за повечето млади хора животът в „Такашима“ се превръща в истински ад. Водачите не жалят сили да смачкат естествения порив у човека да мисли самостоятелно. Като стягане на краката е, само че в случая стягат мозъка.

— Стягане на краката — попита Фука-Ери.

— Едно време в Китай пъхали краката на момиченцата в миниатюрни обувчици, да не могат да растат — обясни й Тенго.

Тя си го представи, без нищо да каже.

А Професора продължи:

— Ядрото на отцепническата група на Фукада, разбира се, се състояло от бивши негови студенти, с които се знаят още от хунвейбинския му период, но към тях се присъединяват и други, така че разрастването на групата надминало всякакви очаквания. Мнозина постъпили в „Такашима“, водени от идеалистични подбуди, но били недоволни и разочаровани от завареното: става дума за хора, които се надявали да живеят като в хипарска комуна, опърлени от университетските въстания левичари, недоволни от ежедневието и търсещи нов духовен свят, неженени, семейни като Фукада — абсолютно пъстра тълпа, която си избрала за свой водач Фукада. Той поначало е роден водач, нещо като Мойсей у израилтяните. Умен човек, притежаващ дар слово и страшно точна преценка. Харизматична фигура — едър мъж. На ръст колкото вас, като ви гледам. Съвсем нормално било хората да го поставят в центъра на своята група и, естествено, да се съобразяват с преценките му.

Професора разпери ръце да укаже колко едър бил човекът. Фука-Ери първо зяпна в ръцете на Професора, а после се вторачи в Тенго, но нищо не каза.

— Ние с Фукада сме коренно различни и на външен вид, и по характер. Но при всичките ни различия бяхме страшно близки приятели. Оценявахме възможностите на другия и му имахме доверие. Мога без капка преувеличение да кажа, че подобна дружба се среща само веднъж в живота.

* * *

Водената от Тамоцу Фукада група намира подходящо за целите им обезлюдено село в планините на префектура Яманаши. Селото бавно умирало. Малцината останали старци вече не можели да работят на полето, а и нямало кой да ги замести след смъртта им. Групата изкупила почти на безценица нивите и къщите, включително и покритите с найлон парници. От селското кметство им обещали субсидии, при условие че продължат да обработват заварените ниви, плюс данъчни облекчения поне през първите няколко години. Освен това Фукада притежавал и свой личен източник на средства, макар професор Ебисуно да нямаше никаква представа откъде идели парите.

— Фукада отказваше да говори по въпроса и никому не разкри тайната, но бе успял някак си да се добере до значителна сума в брой, с която основа комуната. С парите купиха земеделска техника и строителни материали, а освен това създадоха и резерв. Ремонтираха със собствени сили всички стари къщи и построиха необходимата за тридесетимата членове инфраструктура. Това стана през 1974 година. Нарекоха комуната си Сакигаке — „Първопроходник“.

Сакигаке ли? Името май му беше познато, но Тенго не се сещаше къде може да го е чул. Изпита особено раздразнение от това, че не можа да проследи нишката в паметта си.

— Фукада си даваше предварително сметка, че първите няколко години ще са тежки за комуната, докато свикнат с района, но нещата потръгнаха по-гладко от очакваното. Извадиха късмет с времето и с услужливи съседи. Местните жители лесно възприемаха Фукада за вожд благодарение на искрения му характер. А освен това се радваха на трудолюбивите младежи, които се потяха по полята. Даваха им куп полезни съвети, а това позволяваше на комунарите да възприемат практическия им опит като земеделци и да се научат да се изхранват от земята.

Освен че прилагаха на практика наученото в „Такашима“, хората от Сакигаке въведоха и някои свои новости. Като начало се отказаха от изкуствените торове и преминаха изцяло към органично земеделие, с използване само на органични торове при отглеждането на зеленчуците. Създадоха и служба за търговия с храни по пощата, насочена пряко към по-заможните градски жители. Което им позволи да повишат единичните цени. Станаха първите „екологични фермери“ и намериха начин да се възползват докрай от това си положение. Понеже бяха все градски чеда, знаеха, че гражданите с удоволствие ще плащат по-скъпо за пресни, вкусни, несъдържащи вредни вещества зеленчуци. Оформиха и собствена система за дистрибуция: наемаха на договор куриерски фирми и оптимизираха маршрутите им. На всичко отгоре бяха първите, които изтъкваха като достойнство факта, че продават „нееднакви на вид зеленчуци, с пръстта по тях“.

* * *

— Много пъти посещавах Фукада и фермата му — каза Професора. — Новата му среда сякаш му бе вдъхнала нов живот и му беше дала възможност да изпита нови идеи. Може да се каже, че бе най-спокойният и най-многообещаващ период от живота му, а и семейството му, изглежда, се бе приспособило добре към новия им начин на живот.

Славата на Сакигаке се разнасяше и броят на желаещите да живеят там нарастваше. Благодарение на търговията по пощата името се прочуваше, а и медиите постоянно сочеха селото като пример за успешна комуна. Доста хора бяха готови да се махнат от лудата гонитба на пари и заливащия ги информационен поток в реалния свят и да започнат да се прехранват с пот на чело. Сакигаке силно ги привличаше. Появяха ли се такива хора, комунарите ги интервюираха, проучваха и допускаха само онези, които им се струваха перспективни. Не приемаха всеки новодошъл. Държаха да запазят високото качество и етичността на колектива. Търсеха хора със солидни земеделски умения и яка физика, способни на тежък физически труд. Приемаха и жени, с надеждата да поддържат съотношението между двата пола максимално близо до 50:50. Притокът на нови членове означаваше и разширяване на самата ферма, но и това не беше проблем поради наличието на излишни нивя и къщи. В началото преобладаваха младите ергени, но постепенно взеха да се включват все повече хора заедно със семействата си. Сред новодошлите имаше и доста високообразовани членове на различните професии — лекари, инженери, учители, счетоводители и прочее. Тях ги посрещаха особено радушно, понеже имаха нужда от професионалните им умения.

— И в Сакигаке ли възприемат такашимската примитивна комунистическа система? — попита Тенго.

— Не — поклати глава Професора. — Фукада не пожела да въведе комунална собственост върху имотите. Колкото и радикален да бе като политик, в същото време бе и хладнокръвен реалист. Целта му бе да създаде една по-гъвкава общност, а не общество от типа на мравешките колонии. Подходи другояче: раздели хората си на отделни звена, като всяко водеше свой си гъвкав комунален живот. Признаваха частната собственост и до известна степен бяха въвели преразпределение на възнагражденията. Който не харесваше звеното си, можеше да премине в друго, а и всеки бе свободен да се махне от Сакигаке, когато поиска. Имаха и пълен достъп до външния свят, и почти пълна липса на идеологическа обработка или промиване на мозъците. Още в „Такашима“ на Фукада му беше станало ясно, че една естествена, отворена система неминуемо води до по-висока производителност.

* * *

Под ръководството на Фукада дейността на фермата Сакигаке се развива по план, но в крайна сметка комуната се разделя на две отделни фракции. Докато се придържали към гъвкавата звенева система на Фукада, подобно разцепление било неизбежно. От едната страна била войнстващата фракция — революционна група, сплотена около първоначалните хунвейбини на Фукада. За тях земеделската комуна не била нищо друго освен подготовка за самата революция. Земеделието им служело за прикритие, докато дойдел мигът да грабнат оръжието. И били непоклатими в това свое намерение.

От другата страна била умерената фракция. Като мнозинство те споделяли антикапиталистическата позиция на войнствената фракция, но, общо взето, се държали встрани от политиката; предпочитали да си създадат самозадоволяваща се комуна сред природата. По отношение на фермерството и двете фракции споделяли една и съща цел; но щом се наложело да вземат решение относно оперативната политика на комуната като цяло мненията им се разминавали. Разпадът на комуната бил само въпрос на време. Често не намирали никакви допирни точки за сближаване, а това пораждало ожесточени буйни спорове. Разпадът на комуната бил само въпрос на време.

С всеки изминал ден на Фукада му ставало все по-трудно да поддържа неутралитет. Докато в един момент не се озовал в клопка между двете фракции. Общо взето, бил наясно, че Япония от 70-те години не била нито място, нито време за революции. Онова, което поначало имал предвид, бил революционният потенциал — революцията като метафора или хипотеза. Според него упражняването на такава подривна воля, насочена срещу истаблишмънта, било задължително условие за съществуването на едно здраво общество. Студентите обаче настоявали за истинска революция с истинско кръвопролитие. Фукада, естествено, носел определена отговорност за това. Та нали лично той посял такива неоснователни митове в главите им. Без обаче да им спомене, че неговата „революция“ е в кавички.

Така че всяка от двете фракции на комуната Сакигаке поела по свой път. Умерената запазила за себе си името Сакигаке и останала в първоначалното село, а войнстващата се пренесла на няколко километра оттам в друго обезлюдено село, което превърнала в база за своето революционно движение. Семейството на Фукада останало в Сакигаке с всички останали семейни. Раздялата била приятелска. Фукада, изглежда, се сдобил със средствата за новата комуна от същите свои неназовани източници. Дори и след разцеплението двете ферми продължили да си помагат — търгували помежду си с необходимите материали и — от икономически съображения — ползвали едни и същи пътища за разпределение на продукцията си. Трябвало да си помагат, ако искали да оцелеят.

Но скоро след раздялата настъпила поне една промяна: разменените гостувания между членовете на старата комуна Сакигаке и на новата комуна на практика се прекратили. Единствен Фукада продължил да общува с бившите си студенти екстремисти. Изпитвал към тях силно чувство на отговорност, понеже лично ги бил организирал едно време и ги повел към планините на Яманаши. А пък и новата комуна имала нужда от контролираните от Фукада тайни средства.

* * *

— Междувременно Фукада, изглежда, бе изпаднал в някакво шизоидно състояние — продължи Професора. — Вече не вярваше с цялата си душа нито във възможността, нито в романтиката на революцията. Но пък и не можеше да се отрече напълно и от двете. Понеже това би било равносилно на отричане от целия му живот и на публично признание, че се е заблуждавал. А това той не можеше да допусне. Прекалено горд беше, а и се притесняваше от объркването, което неминуемо би създал сред студентите си. На този етап все още упражняваше известно влияние върху тях.

Ето как се озова в един двойствен живот, в който тичаше напред-назад между Сакигаке и новата комуна. Беше се нагърбил с едновременните задължения на водач на едната и съветник на другата. Получи се така, че човек, който вече не вярваше искрено в революцията, продължаваше да проповядва революционна теория. Членовете на новата комуна вършеха земеделската си дейност, но в същото време се подчиняваха на суровата дисциплина на военното обучение и на идеологическо подковаване. И за разлика от Фукада ставаха все по-радикализирани. Възприеха политика на маниакална тайнственост и престанаха да допускат външни лица. Научила за призивите им за въоръжена революция, полицията реши, че следва да ги постави под наблюдение, но че не е нужно да повишава собствената си степен на готовност.

Професора пак се втренчи в коленете си, после вдигна глава:

— Сакигаке се разцепи през 1976-а — продължи. — Ери избяга от Сакигаке и дойде да живее с нас през следващата година, а горе-долу по същото време новата комуна възприе името Акебоно.

Тенго вдигна глава и присви очи.

— Чакайте, чакайте! — Акебоно. Абсолютно сигурен съм, че и това име съм го чувал. Но споменът му бе мъгляв и несвързан. Мяркаха му се само някакви фрагментарни фактоподобни детайли. — Тези Акебоно… те не бяха ли замесени преди време в някакъв голям инцидент?

— Точно така — потвърди професор Ебисуно, вгледан още по-съсредоточено в Тенго. — Естествено, става дума за прословутите Акебоно, които завързват престрелка с полицията в планините близо до езерото Мотосу.

Престрелка, разсъждаваше Тенго. Сега се сещам, че имаше такова нещо. Медиите гърмяха. Не знам защо, но подробностите сега ми убягват, а нещо бъркам и последователността на събитията. А когато се напъна да си спомни още подробности, усети с цялото си тяло някакъв трус, сякаш някой усука горната и долната му половина в противоположни посоки. Почувства тъпа пулсираща болка в главата си, а околният въздух изведнъж се разреди. Звуците станаха приглушени, сякаш се беше потопил под вода. Изглежда, се задаваше поредният „пристъп“.

— Лошо ли ви е? — попита очевидно разтревоженият професор. Но гласът му сякаш идваше някъде отдалече.

Но Тенго тръсна глава и рече с измъчен глас:

— Нищо ми няма. Ей сега ще ми мине.

[1] Хунвейбини (кит. — „червеногвардейци“) — необразовани младежи, на които по време на китайската Културна революция през 60-те години е внушено, че ще управляват страната, след като си я възвърнат от ръцете на учените и партийците. „Революционните“ им комитети започват масов терор и разгром на партийните организации, науката и културата. След като се справя по този начин с опонентите си, Мао Дзедун обявява края на Културната революция. Останалите без образование и професия хунвейбини стават непотребни и през 1969 г. биват разселени в селските райони. — Б.пр. ↑

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ЧОВЕШКОТО ТЯЛО Е ЕДИН ХРАМ

Способните да нанесат ритник в топките с умението, с което го правеше Аомаме, наистина трябва да са били съвсем малко на брой. Тя бе изучила най-старателно различните начини за нанасяне на ритници и не пропускаше нито един ден без тренировка. Най-важното при ритника в топките е да не се колебаеш. Светкавичната атака в най-слабата точка на противника се нанася безмилостно и с крайна жестокост — така както Хитлер покорил с лекота Франция, след като нанесъл удара си в слабата й точка — линията Мажино. Никакво колебание. И най-краткият миг на нерешителност може да се окаже фатален.

Най-общо казано, не съществува друг начин жена да надделее в двубой над по-едър, по-силен от нея мъж. В това Аомаме бе непоколебимо убедена. Въпросната част е най-слабата принадлежаща към — или, по-точно, висяща от — тялото на съществото, наречено „мъж“, и през повечето време не е ефикасно защитена. Изключено бе да не се възползва тъкмо от този факт.

Бидейки жена, Аомаме нямаше конкретна представа колко боли, като те ритнат силно по топките, но донякъде можеше да си го представи, ако съдеше по реакциите и физиономиите на мъжете, които бе ритала. Май и най-силният и най-корав мъж не бе в състояние да понесе болката и огромната загуба на самоуважение, която придружава такъв ритник.

— Толкова боли, че ти се струва, че в този миг е дошъл краят на света — обясни й след сериозен размисъл един мъж, на когото Аомаме зададе въпроса. — Не знам как другояче да ти го опиша. Няма нищо общо с обикновената болка.

Аомаме поразсъждава върху направената от мъжа аналогия. Краят на света ли?

— Добре де — рече, — ако го погледнеш от другата страна, би ли казал, че ако сега, в този миг, дойде краят на света, ще го почувстваш като ритник в топките?

— Тъй като никога не съм изживявал края на света, не мога да съм стопроцентово сигурен, но предполагам, че е вярно — отвърна мъжът, загледан с разфокусиран поглед в някаква точка в пространството. — Същото дълбоко усещане за безсилие: тъмно, задушаващо, безпомощно.

Известно време след този разговор на Аомаме й се случи да види късно през нощта по телевизията „На брега“ — американски филм от 1960 г. Между САЩ и СССР е избухнала тотална война и двата континента се обстрелват с балистични ракети, напомнящи огромни ята летящи риби. Земята е напълно унищожена и човечеството е изтрито от лицето на почти всяко кътче от планетата. Но благодарение на някакви въздушни течения или нещо от тоя род облаците смъртоносна пепел още не са стигнали до Австралия в Южното полукълбо, макар да е само въпрос на време. Гибелта на човечеството просто е неизбежна. На оцелелите до момента човешки същества не им остава нищо, освен да чакат своя край. И си избират различни начини, по които да изживеят последните си дни. Мрачен сюжет, непредлагащ и грам надежда за спасение. (Макар че в крайна сметка затвърди за пореден път убеждението на Аомаме, че дълбоко в душите си всички хора всъщност се надяват да дойде краят на света.)

Така или иначе, от гледането на филма сама посред нощ Аомаме поне се сдоби с известна представа как се чувстваш, когато някой те изрита с пълна сила по топките.

* * *

След като завърши висш институт по физкултура, Аомаме работи четири години във фирма производителка на напитки за спортисти и здравословни храни. Беше един от стожерите на фирмения женски отбор по софтбол и в отбрана, и в нападение. Отборът се представяше, общо взето, добре и на няколко пъти стигна до четвъртфиналните плейофи на националното първенство. Но месец след смъртта на Тамаки Оцука Аомаме напусна компанията и сложи край на софтболната си кариера. От желанието й да играе не бе останало и капка, а изпитваше и нужда да започне нов живот. С помощта на по-възрастна приятелка от студентските години успя да си намери работа като инструктор в спортен клуб в богаташкия токийски квартал Хироо.

Аомаме водеше най-вече курсовете по силова подготовка и бойни изкуства. Клубът бе известен, членството в него бе ограничено с помощта на високи такси и членски внос и сред членовете му имаше много знаменитости. Аомаме организира няколко курса по любимата си специалност — самозащита за жени. Изработи голямо брезентово чучело на мъж, приши на чатала му черна работна ръкавица в ролята на тестиси и се захвана да учи курсистките си как да насочват най-ефективно ритниците си в тази точка. В името на реализма напъха и две топки за скуош в ръкавицата. От курсистките се изискваше да ритат тази мишена бързо, безмилостно и многократно. Много от тях изпитваха особено удоволствие от тези тренировки и бележеха забележителен напредък, макар мнозина от членовете (предимно мъжете, естествено) да наблюдаваха смръщено този спектакъл и да се оплакваха пред ръководството, че инструкторката е прекалила. В резултат на което привикаха Аомаме и й наредиха да поозапти тренировките.

— Но, реално погледнато — запротестира тя, — една жена няма друга отбрана срещу мъж, освен да прибегне до ритник в тестикулите. Повечето мъже са по-едри и по-силни от жените. Така че жената няма никакви шансове, ако не атакува светкавично в тази област. Мао Дзедун го е казал най-точно: „Намираш слабата точка на противника и действаш пръв с насочена атака. Няма друг начин една партизанска акция да успее срещу редовна войска“.

Пламенната й защита ни най-малко не впечатли управителя.

— Много добре знаеш, че сме един от малкото труднодостъпни клубове в града — рече й намръщено. — Повечето ни членове са знаменитости. Поради което сме длъжни да пазим достойнство във всяка една област на дейността ни. Имиджът е изключително важно нещо. И пет пари не давам по каква причина си намислила тези свои тренировки, но ще ти кажа едно: под всякакво достойнство е да гледаш как група жени в детеродна възраст ритат чучело по чатала и крещят като ненормални. Досега най-малко един кандидат си оттегли молбата за членство, след като по време на обиколката си из клуба е попаднал на твоя курс в действие. Не ме интересува какво е казал Мао Дзедун — а още по-малко пък Чингис хан; факт е, че подобна гледка тревожи, дразни и притеснява повечето мъже.

Аомаме ни най-малко не съжаляваше, че е накарала членуващите в клуба мъже да изпитат тревога, раздразнение и притеснение. Всички тези неприятни усещания не можеха изобщо да се сравнят с изпитаната от жертвата на брутално изнасилване болка. Но нямаше и как да не се съобрази със заповедта на началника, така че се принуди да тушира агресивността в курса си по самоотбрана. На всичко отгоре й забраниха да използва и чучелото. В резултат на което водените от нея тренировки станаха много по-скучни и формални. Самата Аомаме никак не се радваше, няколко от курсистките й подадоха оплакване, но тъй като беше наемен служител, тя нищо не можеше да предприеме.

Аомаме бе на мнение, че ако не може да отправи ефективен ритник в топките, докато я напада някой мъж, почти нищо друго не й остава. В хода на един истински двубой практически е невъзможно да изпълниш висши хватки от рода на това да сграбчиш ръката на противника и да я извиеш зад гърба му. Такива изпълнения стават само на кино. Вместо да опитва подобни подвизи, една жена по-скоро би трябвало да побегне, а не да се бие.

Така или иначе, Аомаме бе усвоила поне десет различни техники за ритане на мъж в топките. Стигна дотам, че накара няколко по-млади свои познати от университета да си сложат предпазни чашки, за да се упражнява върху тях.

— Адски боли, ма — беше изпищял един. — Дори през чашката! Не ща повече!

Знаеше, че ако й се наложи, и за миг не би се поколебала да приложи някоя от изпипаните си техники в истински двубой. Само да посмее някой откаченяк да ме нападне! Ще му покажа края на света, и то отблизо. Ще му дам възможност да види със собствени очи второто пришествие. Ще го пратя чак в Южното полушарие, да се изсипят отгоре му саждите на смъртоносния дъжд там, сред кенгурата и кенгурчетата.

* * *

Потънала в размисли за второто пришествие, Аомаме седеше на бара и посръбваше от коктейла с джин „Том Колинс“. От време на време поглеждаше часовника си, уж чакаше някого, макар реално да нямаше никаква среща. Просто чакаше да се появи някой подходящ мъж сред прииждащите клиенти. Часовникът й показваше 8:30. Носеше бледосиня блузка под тъмнокафявия жакет „Калвин Клайн“ и тъмносиня минипола. Но не си носеше ледокопчето. Оставила го бе да си почива, кротко увито в хавлийка, в нощното й шкафче у дома.

Заведението бе известен бар в увеселителния квартал Ропонги. Тук идваха неженени мъже да си търсят неомъжени жени — или обратното. Мнозина бяха чужденци. Интериорът бе в стила на бар на Бахамските острови, в какъвто би киснал Хемингуей. На стената висеше препарирана риба меч, а от тавана — рибарски мрежи. Имаше куп снимки на хора с хванати от тях гигантски риби, а така също и портрет на самия Хемингуей. Щастливият Папа Хемингуей. Посетителите явно не се вълнуваха от факта, че впоследствие е страдал от алкохолизъм и накрая се самоубил с ловната си пушка.

Тази вечер неколцина се опитаха да заговорят Аомаме, тя обаче не си хареса нито един. Две типични студентчета нехранимайковци я поканиха в компанията си, но тя дори не понечи да им отвърне. Отряза с думите, че чака някого, един фирмен служител към тридесетте, от чийто поглед я полазиха тръпки. Не си падаше по младите. Прекалено агресивни и самоуверени бяха, но не умееха да приказват, а и никога не казваха нищо интересно. В леглото се държаха като животни, без капка понятие от истинските удоволствия в секса. Предпочиташе леко уморените мъже на средна възраст, при това започващи да олисяват. Да са чисти и да не излъчват никаква вулгарност. И да са с добре оформени глави. Но подобни мъже трудно се намираха, така че бе готова на известни компромиси.

Аомаме огледа помещението и тихичко въздъхна. Защо, по дяволите, има толкова малко подходящи мъже? Помисли си за Шон Конъри. Щом си представи формата на главата му, веднага усети някаква тъпа пулсираща болка. Що няма късмета сега да цъфне тук самият Шон Конъри — ще направя всичко възможно да го направя мой. Само дето няма абсолютно никакъв шанс Шон Конъри да се появи в такъв фалшив бахамски бар за неженени насред Ропонги.

На големия телевизор на стената вървеше изпълнение на „Куин“. Аомаме не си падаше особено по музиката им. Затова и гледаше да не им обръща много внимание. Нито да слуша идещата от високоговорителите музика. След „Куин“ взеха, че пуснаха „Абба“. Ужас! Имам чувството, че ми предстои кошмарна вечер.

* * *

Аомаме се бе запознала с богатата вдовица в спортния клуб, където работеше. Жената се бе записала в курса й по самоотбрана — онзи, краткотрайния радикален курс, който наблягаше на ритането на чучелото. Беше дребна жена, най-възрастната сред курсистките, но движенията й бяха леки, а ритниците — резки. Ако закъса, сигурна съм, че и окото няма да й мигне да ритне противника си по топките без всякакво колебание. Никога не приказва повече, отколкото е необходимо, а проговори ли, никога не шикалкави. Тъкмо това й харесваше Аомаме.

— На моите години надали ще ми се наложи да се самоотбранявам — каза тя на Аомаме с изпълнена с достойнство усмивка след първата тренировка.

— Възрастта няма никакво значение — сряза я Аомаме. — Става въпрос за начина на живот. Важното е стойката ви да излъчва смъртоносната ви решимост да се отбранявате. Никъде не бива да излизате, щом сте се примирили с мисълта, че някой може да ви нападне. Хроничната безпомощност разяжда човека.

Вдовицата помълча известно време, без да снема поглед от очите на Аомаме. Нещо у нея, изглежда, силно я беше впечатлило — било то думите й или самият й тон. После кимна сериозно:

— Права си. Абсолютно си права. Явно дълго си размишлявала по въпроса.

Няколко дни по-късно Аомаме получи плик. Бяха го оставили за нея на рецепцията на клуба. В плика имаше кратка, красиво изписана бележка с адреса и телефонния номер на вдовицата: „Знам, че си много заета, но ще се радвам, ако ми се обадиш, когато си по-свободна“.

Телефона вдигна мъж — вероятно секретарят й. След като Аомаме съобщи името си, онзи, без да каже нито дума, я свърза с вътрешен номер. Обади се вдовицата и й благодари, че я е потърсила.

— Ако не те затруднявам, бих желала да те поканя на вечеря. Искам да си поговорим спокойно насаме.

— С удоволствие — прие Аомаме.

— Утре вечер удобно ли ще ти е?

Аомаме нямаше нищо против, но се зачуди какво ли има да обсъжда тази елегантна по-възрастна жена с човек като нея.

Срещнаха се в един френски ресторант в закътана част на квартал Адзабу. Изглежда, вдовицата му бе стара клиентка. Настаниха я на една от по-хубавите маси в дъното и явно се познаваха със застаряващия сервитьор, който старателно ги обслужваше. Носеше превъзходно скроена бледозелена рокля без шарки (вероятно на „Живанши“ от 60-те години) и огърлица от нефрит. По средата на вечерята се появи и управителят и раболепно я поздрави. Ястията бяха предимно вегетариански, изискани и прости. И сякаш в чест на Аомаме супата на деня се оказа от зелен грах. Вдовицата си поръча чаша шабли, Аомаме също — да й прави компания. Виното по нищо не отстъпваше на храната. Аомаме си избра филе от бяла риба на скара. Вдовицата се ограничи със зеленчуци. Хранеше се по крайно изискан начин, все едно твореше изкуство.

— На моите години на човек му трябва много малко храна — каза. — Но възможно най-качествена — добави почти на шега.

Искаше Аомаме да й стане личен инструктор, да я обучава у дома й два-три пъти седмично на бойни изкуства. Освен това, ако можело, Аомаме да й помагала и със стречинга — упражненията за разтягане на мускулатурата.

— Разбира се, че ще мога — отвърна Аомаме, — но ще се наложи да уредите личните тренировки извън клуба чрез администрацията му.

— Хубаво — каза вдовицата, — но дай отсега да се договорим за графика. Намеси ли се и друг, ще стане бъркотия. Аз тъкмо това желая да избегна. Нали ме възразяваш?

— Ни най-малко.

— В такъв случай започваме още от идната седмица рече вдовицата.

И с това приключиха деловата част.

— Онзи ден в клуба ме поразиха думите ти за безпомощността. Как разяждала човека. Помниш ли ги?

— Помня — кимна Аомаме.

— Надявам се да не възразиш на следващия ми въпрос. Крайно прям е. Но ще ни спести време.

— Питайте каквото искате — каза Аомаме.

— Случайно да си феминистка или лесбийка?

Аомаме се изчерви леко, но завъртя глава.

— Мисля, че не съм. Мислите ми по въпроса са си моя лична работа. Но не съм доктринер-феминистка, нито съм лесбийка.

— Хубаво — рече вдовицата. И сякаш в израз на облекчение поднесе елегантно към устата си вилицата с късче броколи, сдъвка го изискано и отпи глътка вино. — Дори да си феминистка или лесбийка, това ни най-малко не би ме смутило. И не би повлияло на нищо. Но ще си позволя да отбележа: фактът, че не си нито едното, нито другото, опростява общуването ни. Разбираш ли какво имам предвид?

— Разбирам — каза Аомаме.

* * *

Аомаме взе да ходи по два пъти седмично в резиденцията на вдовицата, да я обучава на бойни изкуства. Преди доста години тя бе опасала цялото просторно помещение с огледала за уроците по балет на дъщеричката й и сега провеждаха там старателно планираните занимания с Аомаме. За човек на нейните години вдовицата бе много гъвкава и бележеше бърз напредък. Дребното й тяло се бе радвало през годините на внимание и грижи. Аомаме я обучаваше и на основите на системния стречинг и й правеше масажи за отпускане на мускулатурата.

Особено я биваше в масажирането на дълбоките тъкани, за което бе получавала по-добри оценки от всички останали във физкултурния институт. Умът й бе запечатал наименованията на всички кости и мускули на човешкото тяло. Познаваше функцията и характеристиките на всеки отделен мускул и знаеше как да му придаде тонус, а и как да поддържа този тонус. Дълбоко убедена бе, че човешкото тяло е един храм, който следва да се поддържа максимално здрав, красив и чист, независимо какво се съхранява във въпросния храм.

И понеже обикновената спортна медицина не й стигаше, Аомаме от личен интерес се зае да изучи и техниката на акупунктурата и изкара няколкогодишен официален курс при един лекар китаец. Впечатлен от бързия й напредък, докторът я похвали, че притежава достатъчно умения за професионалист. Аомаме възприемаше бързо, ненаситна да придобие подробни знания относно телесните функции. Но най-важното бе, че върховете на пръстите й бяха надарени с някакво едва ли не плашеща чувствителност. Така както има хора, способни да хвърлят бейзболна топка с изумителна точност или да откриват с чатал от леска подземни водоносни слоеве, Аомаме напипваше мигновено с пръсти скритите в тялото точки, които влияят на функционалността му. Никой не я беше учил на това. Идеше й по естествен път.

Не мина много време и Аомаме и вдовицата взеха да приключват всяка тренировка и масаж с бъбрене над чаша чай. Приборите за чая винаги се донасяха от Тамару върху сребърната табла. През първия месец той не обели и дума в присъствието на Аомаме и тя се видя принудена да попита дали Тамару случайно не е ням.

Веднъж вдовицата полюбопитства дали на Аомаме й се е налагало да използва техниката на ритане по топките в действителна самоотбрана.

— Един-единствен път — отвърна Аомаме.

— И имаше ли полза? — попита вдовицата.

— Постигнах желания ефект — каза Аомаме внимателно и кратко.

— Смяташ ли, че би подействало и на Тамару?

Аомаме завъртя глава:

— Надали. Той разбира от тия работи. А ако противникът предугажда движенията ти, нищо не можеш да направиш. Ритникът в тестисите действа само при аматьори без реален опит в боя.

— С други думи, отчиташ, че Тамару не е аматьор.

— Как да ви кажа? — направи кратка пауза Аомаме. — Той притежава някакво особено присъствие. Не е обикновен човек.

Вдовицата добави сметана към чая си и бавно го разбърка.

— Значи онзи, ритнатият, е бил аматьор. Едър ли беше?

Аомаме кимна, но не каза нищо. Онзи беше мускулест и силен на вид. Но беше и арогантен и бе свалил гарда си пред тази никаква жена. Не му се беше случвало жена да го изрита по топките и никога не си беше представял, че подобно нещо може да го сполети.

— Успя ли да го нараниш по някакъв начин? — попита вдовицата.

— Никакви рани. Само дълготрайна парализираща болка.

Вдовицата се умълча. После попита.

— А преди това имало ли е случай да си нападала мъж? И то не само за да му причиниш болка, а умишлено да го нараниш?

— Имало е — отвърна Аомаме. Никак не я биваше да лъже.

— Разкажи ми по-подробно.

Аомаме завъртя почти незабележимо глава.

— Съжалявам, но ми е трудно да говоря на тази тема.

— Разбирам те — каза вдовицата. — Нищо лошо няма в това. Не се насилвай.

И двете продължиха да пият мълчаливо чая си, всяка потънала в собствените си мисли.

По някое време вдовицата рече:

— Но един ден, когато ти се прииска да поговориш по въпроса, смяташ ли, че ще можеш да споделиш с мен какво точно се случи тогава?

— Някой ден може и да стане. А може и никога да не стане. Честно казано, и аз самата не знам.

Вдовицата я изгледа продължително:

— Не питам само от любопитство.

Аомаме пак нищо не каза.

— Доколкото усещам, ти таиш нещо у себе си. И то ти тежи. Долових го още при първата ни среща. Имаш силен поглед, сякаш си си наумила окончателно нещо. Откровено казано, и аз нося подобни неща у себе си. Неща, които ми тежат. И тъкмо заради това успявам да вникна и в теб. Но ти недей бърза. Все някой ден ще поискаш да го споделиш, че да ти олекне. Аз съм абсолютно дискретен човек, а освен това разполагам и с няколко действени мерки. Ако всичко върви, както трябва, току-виж съм успяла да ти помогна.

Впоследствие, когато Аомаме най-сетне се разкри пред вдовицата, тя отвори пред нея нова врата към живота.

* * *

— Здрасти. Какво пиеш? — рече някой току до самото ухо на Аомаме. Гласът беше женски.

Аомаме вдигна глава. На съседното столче на бара седеше млада жена с конска опашка, каквито са носили през петдесетте години. Десенът на роклята й бе на ситни цветчета, а от рамото й висеше чантичка „Гучи“. Маникюрът й бе изпипан, с бледорозов лак. Макар и да не беше дебела, жената бе навсякъде приятно закръглена, включително и в лицето, което излъчваше неподправена дружелюбност, и имаше едри гърди.

Аомаме се посмути. Не бе очаквала да я заприказва жена. В този бар беше прието мъжете да заговарят жени.

— „Том Колинс“ — отвърна.

— Става ли?

— Не е кой знае какво. Но пък и не е силно, та мога да го пия.

— Винаги съм се чудила откъде идва името „Том Колинс“.

— Нямам представа — отвърна Аомаме. — Може да е кръстено на създателя си. Макар че изобретението му не е чак толкова зашеметяващо.

Жената махна с ръка към бармана.

— Дай ми и на мен един „Том Колинс“. — Сервираха й го за секунди. — Може ли да седна до теб?

— Сядай. Мястото е свободно. — А пък и нали вече си седнала, рече си наум Аомаме.

— Нали нямаш среща с някого? — попита жената.

Вместо да отговори, Аомаме се зае да изучава лицето й. Доколкото можеше да прецени, бе три-четири години по-млада.

— Не се притеснявай. Не съм от ония — прошепна жената, сякаш споделяше тайна. — Ако това те притеснява. И аз предпочитам мъжете. Като теб.

— Какво значи „като мен“?

— Ами че нали затова си тук. Да си намериш мъж?

— Такъв вид ли имам?

Жената леко присви очи.

— Това поне е очевидно. Щом си на такова място. И подозирам, че и двете не сме от професията.

— Разбира се, че не сме.

— Ей, имам една идея. Защо не направим отбор? Предполагам, че на един мъж ще му е по-лесно да заговори две жени, отколкото една. А пък и ние ще можем да се отпуснем и да се чувстваме в по-голяма безопасност, отколкото ако сме сами. Пък и толкова сме различни: аз съм по-женствената, а ти имаш един такъв строен, момчешки вид. Сигурна съм, че ще направим добър екип.

Момчешки вид, помисли си Аомаме. За пръв път ми го казва някой.

— Но и спрямо мъжете може да имаме различен вкус — каза. — Какъв екип ще сме тогава?

Жената сви устни и се замисли.

— И ти си права. Вкусът към мъжете, значи? Хм. Ти какви ги харесваш?

— На средна възраст, по възможност — отвърна Аомаме. — Не си падам особено по младоците. Най ги обичам, когато са почнали леко да олисяват.

— Аха! Ясно. На средна възраст, викаш. Аз пък ги предпочитам млади и навити и красавци. Нямам особен интерес към средната възраст, но съм готова да ти угодя и да опитам. За натрупване на опит. Мъжете на средна възраст бива ли ги? В секса, имам предвид.

— Зависи от човека.

— Ама, разбира се — съгласи се жената. После присви очи, сякаш проверяваше някаква своя теория. — В секса няма правила, естествено, но най-общо погледнато…

— Не са зле. И те в крайна сметка остават без сила, но поне им е нужно известно време, за да стигнат дотам. Не бързат. А ако се случи някой наистина добър, може да ти докара няколко оргазма.

Онази се позамисли.

— Хм. Почва май да ми става интересно. Що пък да не опитам?

— На всяка цена!

— А секс в четворка правила ли си? С размяна на партньорите по някое време.

— Никога.

— И аз не съм. А би ли искала?

— Предполагам, че не — каза Аомаме. — Между другото, нямам нищо против да сме екип, но ако ще правим заедно разни неща, дори само за известно време, ми се ще да знам повече за теб. Иначе току-виж сме се оказали на различна вълна.

— Прекрасна идея — каза другата. — Хубаво, какво искаш да знаеш за мен?

— Като начало, какво работиш?

Жената отпи от своя „Том Колинс“ и остави чашата върху подложката. Попи устните си с книжна салфетка. След което огледа следите от червило по салфетката.

— Тоя коктейл си го бива — рече. — На основата на джин е, нали?

— Джин с лимонов сок и газирана вода.

— Абе, може и да не е велико изобретение, ама става за пиене.

— Радвам се.

— Така. Питаш ме какво работя. Малко ми е трудно да ти отговоря. Дори да ти кажа истината, съмнявам се, че ще ми повярваш.

— Добре. Тогава аз почвам. Инструктор съм в спортен клуб. Преподавам предимно бойни изкуства. И стречинг.

— Бойни изкуства! — възкликна жената. — Нещо като Брус Ли, така ли?

— В общи линии.

— Много ли си добра?

— Горе-долу.

Жената се засмя и вдигна чашата си като за наздравица.

— Значи, ако закъсаме, може да се окаже, че сме непобедим екип. Може и да не ми личи, но от доста години се занимавам с айкидо. Да ти кажа най-откровено, работя в полицията.

* * *

— В полицията?! — Долната челюст на Аомаме увисна, но от устата и не излезе повече никакъв звук.

— Към токийското градско управление. Ама не ми личи, нали?

— Ни най-малко — отговори Аомаме.

— Но си е самата истина. Абсолютно. Казвам се Аюми.

— А аз Аомаме.

— Аомаме. Това истинското ти име ли е?

Аомаме кимна най-сериозно.

— Полицайка. Сигурно ходиш в униформа, носиш пистолет и обикаляш по улиците в патрулка, така ли?

— Това бих желала да правя. Затова постъпих в полицията. Но не ми дават. — Аюми сграби шепа солети от близката купа и шумно задъвка. — Засега ходя с една смотана униформа, придвижвам се с една от ония миниполицейски коли — които са по-скоро скутери — и по цял ден пиша квитанции за глоби за неправилно паркиране. Естествено, пистолет не ми се полага. На кого му трябва да стреля предупредително във въздуха за това, че някой гражданин си е паркирал тойота королата пред пожарен кран? На полигона стрелям без грешка, ама кого го е еня? Само защото съм жена, трябва по цял ден да ходя напред-назад с една пръчка с тебешир на нея и да изписвам по асфалта часа и номера на неправилно паркираните коли.

— Като ходиш на стрелба, с полуавтоматичен „Берета“ ли стреляш?

— Как иначе. Сега всички носят само „Берета“. Малко възтежичък ми е. Със зареден пълнител сигурно има едно кило.

— Без патрони беретата тежи 850 грама — каза Аомаме.

Аюми я изгледа така, както съдържателят на заложна къща преценява предложен му часовник.

— Ти пък откъде ги знаеш тия работи?

— Открай време се интересувам от оръжия — каза Аомаме. — Макар в действителност никога да не съм стреляла.

— Сериозно? — Аюми май се убеди в искреността й. — Аз пък страшно си падам по стрелбата с пистолет. Вярно, беретата е тежичка, но има по-слаб откат от по-старите пистолети, така че и една дребна жена може да й свикне с достатъчно тренировки. Само дето големите началници не искат да повярват. Втълпили са си, че жена не може да стреля с пистолет. Всичките там горе са едни мъжки шовинисто-фашисти. Изкарах страхотни оценки и по работа с полицейската палка, поне колкото повечето мъже, но кой ти го признава? През цялото време слушам само мръсни двусмислени подмятания: „Ей, маце, ама и ти знаеш как се държи палка. Обади ми се, ако искаш да се поупражняваш допълнително“. Все такива приказки. Мозъците им са изостанали най-малко с век и половина от съвременния живот.

Аюми извади от чантата си пакет „Вирджиния Слимс“, изтръска с отрепетиран жест цигара, пъхна я между устните си, щракна с фина златна запалка и бавно издуха дима към тавана.

— И какво те накара да станеш полицайка? — попита Аомаме.

— Никога не съм си мечтала за такава работа. Но и не исках да се забия в някоя канцелария, да не говорим, че нямах и никаква професионална подготовка. Което силно ограничаваше избора ми. Така че в последната година от следването взех приемния изпит за градската полиция. Сред роднините ми има много полицаи: баща ми, брат ми, единият ми чичо. В полицията цари доста голяма шуробаджанащина, та много по-лесно те вземат, щом имаш роднина полицай.

— В семейството на полицията.

— Точно така. Но докато наистина не постъпих, изобщо нямах представа за повсеместната дискриминация срещу женския пол. В света на полицията жените са нещо като втора категория граждани. Не ти възлагат нищо освен улични нарушения, бумащина, преподаване на правилата за движение на първокласниците или обискиране на съмнителни жени. Пъъълна скука! А в същото време пращат разни, дето изобщо не могат да се мерят с мен, от едно интересно местопрестъпление на друго. Голямото добрутро само приказват за „равните възможности пред двата пола“, но всичко е за парлама, просто не се спазва. И убива у теб желанието да работиш като хората. Нали ме разбираш?

Аомаме каза, че я разбира.

— Направо побеснявам, като си помисля!

— Нямаш ли си гадже или нещо такова? — попита Аомаме.

Аюми се намръщи и се вгледа за известно време в тънката цигара между пръстите си.

— За една полицайка е на практика невъзможно да си завъди гадже. Работиш на смени и е адски трудно да се координираш с някого, който е с нормална работна седмица. Дори да успееш, в мига, в който обикновеният мъж дочуе, че си полицайка, моментално хуква назад като рак, бягащ от морския прилив. Отвратително е, не мислиш ли? — Аомаме потвърди, че и според нея е отвратително. — Поради което ти остава единствено романтиката по месторабота — само че там свестни мъже няма. Всичките са едни тъпунгери, дето само мръсни вицове знаят да разправят. Или са тъпи по рождение, или си мислят единствено за следващото си повишение по служба. И това са хората, които отговарят за сигурността в обществото ни! Не виждам никакво светло бъдеще за Япония.

— Една сладурана като теб би трябвало да се котира добре сред мъжете — каза Аомаме.

— Е, не мога да се оплача съвсем в това отношение. Но само ако не споменавам какво работя. Така че на места като тоя бар им разправям, че работя в застрахователна компания.

— Често ли се отбиваш тук?

— Не често. От дъжд на вятър — рече Аюми. И след като поразмисли, съобщи така, сякаш споделяше някаква тайна: — Но от време на време започвам да копнея за секс. Казано най-грубо, да изпитвам нужда от мъж. Нали загряваш — в определени периоди. И тогава се наконтвам, обличам си секси бельо и идвам тук. Намирам си някой подходящ партньор и цяла нощ се чукаме. Та за известно време мирясвам. Не че съм някаква нимфоманка или пък сексманиачка — просто имам нужда от здравословен полов живот. Щом се наситя, и ми минава. Не ми трябва много. На другия ден пак бачкам яко и си пиша квитанциите за глоби. А при тебе как е?

Аомаме отпи от чашата си с „Том Колинс“.

— Същото, горе-долу.

— И ти ли си нямаш гадже?

— Решила съм да не се занимавам с гаджета. Голямо гайле са.

— Гайле е да си имаш дори само един мъж?

— Ами, да.

— А пък на мен като ми се прииска, направо не мога да се търпя.

— Как го каза преди малко? „Да се наситя.“ И на мен ми е толкова зорът.

— А как ти звучи „Да прекарам една разкошна вечер“?

— И това не е зле.

— Но във всеки случай да е само за една нощ, без допълнителни ангажименти.

Аомаме кимна.

Опряла лакът на бара, Аюми подложи длан под брадичката си и се замисли.

— Май в много отношения си приличаме.

— Възможно е — каза Аомаме. Само дето ти си полицайка, а аз убивам хора. Ти си в рамките на закона, а аз съм извън него. Това пък ако не е една съществена разлика, здраве му кажи!

— Дай да се наговорим — рече Аюми. — Значи, и двете работим в една и съща застрахователна компания, но името й е тайна. Ти си постъпила две-три години преди мен. Днес сме си имали някакви неприятности в офиса, та сме дошли тук да се поразтушим, и сега вече ни е гот. Какво ще кажеш за една такава „ситуация“?

— Добре звучи, само че аз си нямам и понятие от застраховки против злополука.

— Това го остави на мен. Много ме бива да съчинявам разни истории.

— Оставям всичко в ръцете ти в такъв случай — съгласи се Аомаме.

— По някаква случайност в момента на една от масите зад нас седят двама на около средна възраст и от известно време ни наблюдават с жадни очи. Можеш ли да ги видиш, без да те забележат?

Аомаме се извърна уж случайно, както й беше наредено. На известно разстояние от бара имаше маса с двама мъже на средна възраст по костюми и с вратовръзки, с вида на типични фирмени служители, отбили се да пийнат по едно в края на изнурителния работен ден. Нито костюмите им бяха омачкани, нито вратовръзките им издаваха лош вкус. И двамата имаха доста чистичък вид при това. Единият вероятно бе току-що навършил четиридесет, а другият още не бе стигнал до тази възраст. По-старият беше слаб, с овално лице и олисяло чело. По-младият приличаше на бивш университетски играч по ръгби, понатрупал килограми след прекратяването на активната си спортна дейност. Лицето му все още леко младееше, но се бе поналяло около брадичката. Приказваха си сладко над чаши уиски с вода, но очите им видимо изследваха помещението.

Аюми се зае да ги анализира:

— Като ги гледам, май не се чувстват в свои води в бар като този. Решили са да си прекарат добре, но не знаят как се заговарят непознати момичета. Предполагам, че и двамата са женени. Има нещо виновно в погледите им.

Аомаме остана силно впечатлена от наблюдателността на Аюми. Изглежда, бе стигнала до тези си изводи незабележимо, докато си бъбреше с Аомаме. Май имаше полза от това да си член на полицейското семейство.

— Онзи с оголялото чело май ти е повече по вкуса, а? — попита Аюми. — Значи, за мен остава по-едрият.

Аомаме отново хвърли поглед зад себе си. Формата на главата на оплешивяващия беше що-годе приемлива — на светлинни години от Шон Конъри, но, общо взето, ставаше. Какво повече можеш да очакваш от вечер, през която си слушала само „Куин“ и „Абба“?

— Съгласна съм — рече, — но как ще ги накараш да ни поканят при себе си?

— Най-малко като чакаме цяла нощ да изгрее слънцето! Забиваме директно на масата им с лъчезарни усмивки.

— Ама ти сериозно ли говориш?

— Най-сериозно! Остави тая работа на мен. Сега ще отида да ги заприказвам. Ти само чакай тук. — Аюми отпи яка глътка от коктейла си и потри длани. После метна чантата „Гучи“ през рамо и се нахили ослепително. — Окей. Време е да потренираме малко с палката.

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ДА ДОЙДЕ ЦАРСТВОТО ТВОЕ

Професора се обърна към Фука-Ери:

— Извинявай за безпокойството, Ери, но би ли ни направила по един чай?

Момичето стана и излезе от гостната. Вратата се затвори безшумно зад гърба й. Професора зачака мълчаливо, а седналият на дивана Тенго овладя дишането си и си възвърна нормалното състояние на духа. Професора свали очилата с черните рамки и след като ги избърса с не особено чиста на вид носна кърпа, пак си ги сложи. Нещо дребно черно прелетя отвън край прозореца. Птица вероятно. Или нечия душа, отлитаща към отвъдния край на света.

— Извинете ме — каза Тенго. — Мина ми. Вече съм добре. Продължавайте с онова, което ми говорехте.

Професора кимна и отново заговори:

— Нищо не остана от Акебоно след онази битка. Това стана през 1981 година, три… не, четири години след като Ери дойде тук. Но проблемът с Акебоно нямаше нищо общо с онова, което ви разправям сега.

Когато Ери дойде да живее при нас, беше на десет години. Един ден просто цъфна на прага ни без никакво предизвестие, коренно различна от малката Ери, която знаех едно време. Вярно, тя и преди не беше от най-приказливите и винаги се притесняваше пред непознати, но мен ме обичаше и още като съвсем малка разговаряхме свободно. Но когато се появи тук, не бе в състояние да разговаря с когото и да било. Имах чувството, че напълно е загубила способността да говори. Отговаряше ни само с кимане или въртене на главата.

Професора бе взел да приказва по-ядно и по-забързано. Тенго имаше чувството, че избързва умишлено с разказа си, да се възползва от отсъствието на Фука-Ери.

— Личеше си, че е видяла голям зор, докато стигне дотук от планините. Носеше малка сума пари и парче хартия, на което бе написан адресът ни, но беше израсла в пълна изолация и всъщност не умееше да говори. Но дори и така, само с бележката в ръка, се бе справила с всички необходими смени на превозните средства и бе стигнала до вратата ни.

Освен това веднага ни стана ясно, че е преживяла нещо ужасно. Грижите по нея поеха Адзами и жената, която ми помага в домакинството. След като прекара няколко дни у нас и се поуспокои, се обадих в комуната Сакигаке и поисках да говоря с Фукада, но ми казаха, че „не можел да дойде на телефона“. Заинтересувах се защо, но не можах да ги накарам да ми кажат. Тогава пожелах да разговарям с госпожа Фукада, при което ми казаха, че и тя не можела да дойде на телефона. Не ми дадоха да говоря нито с него, нито с нея.

— Не казахте ли на човека отсреща, че Ери е вече при вас?

Професора поклати отрицателно глава:

— Не. Имах чувството, че ще е по-добре да го премълча, щом не мога да го кажа директно на Фукада. След този случай, разбира се, правих още куп опити да вляза във връзка с него по всякакъв възможен начин, но нищо не се получи.

Тенго сключи вежди:

— Искате да кажете, че нито веднъж не сте успели да се свържете с родителите й в продължение на цели седем години?

— Нито веднъж — кимна Професора. — Седем години без нито една дума.

— А и родителите на Ери не я потърсиха поне веднъж през тези седем години?

— Знам, че е абсолютно озадачаващо. Бащата и майката Фукада обожаваха дъщеря си Ери повече от всичко на света. И ако Ери е тръгнала да търси помощ от някого, тук е единственото възможно място. Както Фукада, така и съпругата му бяха прекъснали всякакви връзки със собствените си родители, така че Ери израсна, без да познава нито бабите, нито дядовците си. Ние сме единствените хора, към които е можело да се обърне. В интерес на истината самите й родители й бяха казали, че ако нещо ги сполети, тя трябва да дойде точно при нас. И въпреки всичко дори една дума не съм чул. Направо не е за вярване.

— Но не казахте ли одеве, че Сакигаке била отворена комуна?

— Така беше. Сакигаке действаше като отворена комуна от самото си основаване, но малко преди Ери да избяга оттам, бяха започнали да възприемат постепенно политика на изолация спрямо външния свят. Усетих го първо по оределите контакти с Фукада. С него водехме редовна кореспонденция; пишеше ми дълги писма за живота в комуната и за мислите и чувствата, които го занимаваха в момента. Но по някое време писмата му секнаха, а и на моите не отговаряше. Опитвах се да го чуя по телефона, но обикновено отказваха да ме свържат с него. А дори и в малобройните случаи, в които успявах да се добера до него, разговорите ни бяха съвсем кратки, крайно ограничени. Фукада говореше рязко, сякаш знаеше, че някой ни подслушва.

Професора пак положи длани върху коленете си.

— Лично аз ходих неколкократно до Сакигаке. Трябваше да говоря с Фукада за Ери и тъй като явно не ставаше нито с писма, нито по телефона, не ми оставаше друго, освен аз да отида дотам. Но не ме допуснаха в селището им. Напротив, още от портала ме прогониха. Нито една моя дума не ги трогна. По това време вече бяха вдигнали висок зид около цялото селище и не допускаха никакви външни хора.

Нямаше начин външен човек да разбере какво става в комуната. По отношение на Акебоно разбирах нуждата им от тайнственост. Устремили се бяха към въоръжена революция и имаха какво да крият. Сакигаке обаче си беше мирна ферма за органични зеленчуци и обитателите й поначало бяха дружелюбно настроени към външния свят, поради което и се нравеха на местните жители. Но впоследствие фермата се бе превърнала в абсолютна крепост. Дори поведението, че и изражението на обитателите й се бяха променили коренно. Местните хора бяха не по-малко озадачени от мен по отношение на промените в Сакигаке. Буквално се поболях от притеснение да не се е случило нещо ужасно с Фукада и жена му, но не можех да направя нищо друго, освен да взема Ери под опеката си. Оттогава изминаха седем години, а положението си остава все толкова мътно.

— Искате да кажете, че не знаете дори дали Фукада е изобщо жив? — попита Тенго.

— Даже и това не знам — кимна Професора. — И няма начин да разбера. Не ми се ще да си мисля най-лошото, но вече седем години нямам връзка с Фукада — нещо немислимо в нормални условия. Затова съм принуден да си мисля, че нещо им се е случило. — Сниши глас: — Може да ги държат пленници против волята им. Или нещо още по-лошо.

— По-лошо от това?

— Казвам, че не изключвам и най-лошата възможност. Сакигаке вече не е мирна фермерска общност.

— Мислите ли, че групата в Сакигаке е придобила опасна ориентация?

— Точно това си мисля. Местните хора разправят, че напоследък се наблюдавало усилено влизане и излизане — много по-голям поток, отколкото в миналото. Постоянно идвали и си отивали коли, повечето с токийски номера, включително и голям брой лимузини, каквито не се срещат често по селските пътища. Изглежда, и броят на комунарите изведнъж силно е нараснал. Нараснал е и броят на жилищните и производствените сгради, всички до една напълно оборудвани. Все по-агресивно изкупуват съседните ниви на ниски цени, а в същото време докарват и нови трактори, земекопна техника, бетонобъркачки и други подобни машинарии. Продължават да се занимават и със земеделие, което си остава най-важният им източник на доходи. Като бранд отглежданите в Сакигаке зеленчуци са по-известни от всякога, а комуната снабдява директно куп ресторанти, които рекламират факта, че използват естествени продукти в ястията си. Имат договори за доставка и със супермаркетите на най-високо ниво. Печалбите им трябва да са расли непрекъснато, но успоредно с това явно са бележели сериозен напредък не само в зеленчукопроизводството. Невъзможно е продажбите на зеленчуци да са единственият източник за финансиране на мащабното разрастване, на което сме свидетели. Но каквото и да е онова, върху което работят, абсолютната им тайнственост поражда и у местните жители впечатление, че е нещо, което не е за пред очите на широката общественост.

— Да не би това да значи, че пак са се захванали с някаква политическа дейност? — попита Тенго.

— Съмнявам се — рече Професора без колебание. — Комуната Сакигаке винаги се е държала настрани от политиката. И тъкмо по тази причина им се е наложило да се освободят от групата Акебоно.

— Да, но след това в Сакигаке все пак е станало нещо, което е принудило Ери да бяга.

— Сигурно е станало — каза Професора. — И то нещо много важно. Което я е принудило да изостави родителите си и да побегне сама. Но тя и дума не обелва по въпроса.

— Възможно е да не успява да го формулира с думи заради преживяния шок или пък да я е засегнало за цял живот.

— Но тя никога не е имала вид на прекарала страшен шок, или че се бои от нещо, или да я е страх да е сама, отделена от родителите си. Просто е безчувствена. От друга страна, лесно се приспособи към живота тук — много лесно, бих казал. — Професора хвърли бегъл поглед към вратата, после пак се загледа в Тенго. — Независимо какво се бе случило с Ери, не желаех да го изкопчвам насила от нея. Усещах, че тя просто има нужда от време. Затова и не я разпитвах. Преструвах се, че мълчанието й не ме притеснява. Те с Адзами бяха вечно заедно. Върнеше ли се Адзами от училище, вечеряха набързо, после се затваряха в стаята им. Нямам представа какво вършеха там. Вероятно са намерили начин да разговарят помежду си, когато са насаме. Просто не ги закачах, не им се бърках. Освен това, че не говореше, Ери не ни пречеше ни най-малко с присъствието си. Беше умно дете и изпълняваше всичко, което й се кажеше. Двете с Адзами бяха неразделни. Макар тогава Ери още да не ходеше на училище. Та тя не можеше да каже дори една дума: как можех да я пратя на училище в това й състояние?

— Преди това само двамата с Адзами ли живеехте тук?

— Загубих съпругата си преди десетина години — отвърна Професора и млъкна за секунда. — Загина в автомобилна катастрофа. На място. При заден удар. С Адзами останахме сами. Имам една далечна родственица, която живее наблизо и ми помага в домакинството. Грижи се и за двете момичета. Внезапната кончина на съпругата ми бе ужасен удар и за двама ни с Адзами. Стана мигновено и ни завари съвсем неподготвени. Така че и двамата много се зарадвахме на Ери, с всичките й проблеми. Дори да не можехме да разговаряме с нея, присъствието й ни действаше необичайно успокоително. Макар и бавно, през изминалите седем години Ери успя да си възвърне говора. На непознат човек може да се стори чудата или ненормална, но ние си даваме сметка какъв забележителен напредък бележи.

— Тя ходи ли вече на училище? — попита Тенго.

— В истинския смисъл на думата — не. Записана е официално, но само толкова. Реално погледнато, невъзможно ще й е да насмогва с учебния материал. Лично аз й преподавах частни уроци в свободното си време, помагаха ми и мои студенти, които идваха у нас. Разбира се, знанията, които получава по този начин, са съвсем фрагментарни и изобщо не може да се нарекат системно образование. Не можеше сама да си чете книжки, така че при всяка възможност й четяхме на глас, а освен това й купувах и аудиокниги на касети. В най-общи линии това е полученото от нея досега образование. Но тя е невероятно умно дете. Науми ли си да научи нещо, попива много бързо, дълбоко и ефективно. В това отношение е изключително способна. Но не я ли заинтригува нещо, не го поглежда втори път. Разликата е огромна.

Вратата на гостната си оставаше затворена. Доста време й беше нужно на Ери да стопли водата и да запари чая.

— Доколкото схващам — каза Тенго, — Ери е диктувала „Въздушната какавида“ на Адзами. Нали така?

— Както вече казах, Ери и Адзами всяка вечер се затваряха в стаята си и нямам представа какво правеха. Имаха си свои тайни. Но явно по някое време разказите на Ери станаха основна част от общуването им. Адзами взе да ги записва на ръка или на касетофона, после ги набираше на компютъра в кабинета ми. Според мен оттогава започна и възстановяването на способността да Ери да изпитва чувства. В началото апатията й бе като всеобгръщаща мембрана, но напоследък започва да изчезва. Лицето й взе полека да придобива изражение и все повече започва да прилича на някогашното весело момиченце.

— Ще рече ли това, че тя върви към възстановяване?

— Не съвсем. Пътят никак не е гладък. Но в общи линии сте прав. Нищо чудно възстановяването й да е почнало тъкмо с разказването на историята й.

Тенго поразсъждава известно време по въпроса. После смени темата.

— Оплакахте ли се в полицията за изгубената си връзка с господин и госпожа Фукада?

— Да, отидох в местния полицейски участък. За Ери не им казах, но се оплаках, че съм загубил от доста време връзка с приятелите ми в комуната и че се боя да не би да ги държат там против волята им. На тогавашния етап ми отговориха, че нищо не можело да се направи. Поселището Сакигаке било частна собственост и нямали право да стъпват в него при липсата на недвусмислени улики за наличието на криминално престъпление в неговите граници. Колкото повече им досаждах, толкова по-малко внимание ми обръщаха. А пък след 1979 година стана съвсем невъзможно Сакигаке да стане обект на криминално разследване.

— Защо? Какво стана през 1979-а? — попита Тенго.

— През въпросната година Сакигаке беше официално призната за религия.

— За религия ли? — не повярва на ушите си Тенго.

— Знам. Наистина звучи невероятно. Но Сакигаке бе провъзгласена за „религиозна общност — юридическо лице“ по силата на Закона за религиозните сдружения. Титлата й бе връчена официално от губернатора на префектура Яманаши. Веднъж сдобила се със статута на „религиозна общност — юридическо лице“, Сакигаке получи на практика имунитет против криминални разследвания от страна на полицията, които биха се явили нарушение на свободата на вероизповеданията, гарантирана от конституцията. Местната полиция не можеше вече с пръст да ги пипне. И аз самият бях шашнат, когато ми го съобщиха от полицията. В началото не можех да повярвам, дори след като ми го показаха черно на бяло и го видях със собствените си очи, пак не ми беше лесно да го възприема. Та Фукада беше един от най-старите ми приятели! Познавах го до мозъка на костите му — и като характер, и като личност. В качеството ми на специалист по културна антропология имах съвсем реални отношения с вероизповеданията. За разлика от мен, Фукада бе изключително политически ориентиран и подхождаше към всичко с логика и разум. Може да се каже със сигурност, че мразеше религиите дори в червата си. Даже и да се ръководеше само от стратегически съображения, в никакъв случай не би приел статут на религиозна общност — юридическо лице.

— А пък и не смятам, че подобен статут се постига лесно.

— Не е точно така — каза Професора. — Вярно, сблъскваш се със сума ти проучвания и бюрокрация, но ако намериш нужните политически връзки, подобни препятствия се преодоляват с лекота. А пък и винаги е бил изключително деликатен въпросът за разликата между вероизповедание и култ. Категорична дефиниция липсва. Всичко е въпрос на тълкуване. А там, където има място за тълкуване, винаги има място и за политически увещания. После, получиш ли веднъж статута на „религиозна общност — юридическо лице“, получаваш разни специални данъчни облекчения и специална закрила от закона.

— Така или иначе, Сакигаке престава да е обикновена земеделска комуна и се превръща в религиозна организация — при това застрашително затворена религиозна организация — подсказа Тенго.

— Да — рече Професора. — Нова религия. Или още по-точно казано — култ.

— Недоумявам — призна си Тенго. — Трябва да ги е споходило нещо крайно сериозно, че да претърпят подобна радикална промяна.

Професора се втренчи в опакото на дланите си, с дебелите посивели къдрави косми.

— Тука сте много прав, разбира се. И аз отдавна си задавам същия въпрос. Всякакви вероятности са ми минали през ума, но нито един окончателен отговор. Каква би могло да е причината? Но при възприетата от тях политика на тотална секретност е невъзможно човек да разбере какво става вътре. Да не говорим, че бившият водач на Сакигаке Фукада нито веднъж не се е появявал публично след промяната.

— А междувременно фракцията Акебоно е престанала да съществува след престрелката преди три години — каза Тенго.

Професора кимна.

— Сакигаке оцеля благодарение на откъсването й от Акебоно, но сега се развива твърдо като секта.

— Което вероятно ще рече, че битката не е засегнала кой знае колко Сакигаке.

— Напротив — рече Професора. — Послужи им за реклама. Те са хитри. И знаят как да обърнат нещата в своя полза. Както и да е, всичко това стана, след като Ери се бе махнала от Сакигаке. Както вече споменах, тези събития нямат никаква пряка връзка с Ери.

Тенго долови желанието на Професора да смени темата. Затова го попита:

— Вие лично чели ли сте „Въздушната какавида“?

— Разбира се.

— И как ви се струва?

— Много интересна история. И емоционално наситена. Но в какъв смисъл? Не съм съвсем сигурен, честно казано. Не схващам символиката нито на сляпата коза, нито на човечетата, нито на самата въздушна какавида.

— А не смятате ли, че историята намеква за нещо, което Ери действително е изживяла или видяла в Сакигаке?

— Възможно е, но не мога да определя докъде се простира истината и докъде — фантазията. Прилича ми на някакъв мит, но може да се възприеме и като остроумна алегория.

— Ери твърди, че човечетата наистина съществували.

При тези думи на Тенго лицето на Професора се посмръщи замислено:

— Нима действително смятате, че „Въздушната какавида“ описва истински случки?

Тенго завъртя глава:

— Не. Просто изтъквам факта, че и най-малката подробност в тази история е описана крайно реалистично и че именно в това е огромната сила на повестта като белетристика.

— И че пренаписването на историята с ваши думи, във ваш стил, цели да изясни онова, за което повестта само намеква, така ли?

— Да, при условие, че успея.

— Аз съм специалист по културна антропология — каза Професора. — Отдавна се отказах от научната кариера, но и до днес съм обладан от духа на тази дисциплина. Една от целите на тази наука е да релативизира притежаваните от индивида образи, тоест да открие в тези образи онези фактори, които са универсални, общочовешки, след което да подаде обратно тези универсални истини на същите тези индивиди. Един такъв процес позволява на хората да принадлежат към нещо, като в същото време запазват своята автономност. Схващате ли какво искам да кажа?

— Мисля, че да.

— И предполагам, че и от вас се очаква да постигнете същия този процес.

— Доста трудна задача, бих казал — разпери Тенго ръце върху коленете си.

— Но си заслужава да опитате.

— Ама аз дори не съм убеден, че притежавам необходимата квалификация.

Професора го изгледа. В очите му се бе появил някакъв особен блясък:

— Онова, което аз искам да знам, е какво й се е случило на Ери в Сакигаке. Освен това да узная каква е съдбата на Фукада и съпругата му. През изминалите седем години положих какви ли не усилия да си изясня тези въпроси, но не попаднах дори и на най-малката улика. Постоянно се сблъсквах с някаква дебела, мощна стена, която се изпречваше на пътя ми. Подозирам, че ключът към загадката може би е скрит във „Въздушната какавида“. И колкото и минимална да е тази възможност, държа да я проуча докрай. Нямам никаква представа дали притежавате необходимата за целта квалификация, но пък знам колко високо оценявате повестта и колко дълбоко сте се вживели в нея. Нищо чудно това да се окаже достатъчно като квалификация.

— Длъжен съм обаче да ви задам един въпрос, на който държа да получа от вас недвусмислен отговор — каза Тенго. — Именно заради това съм тук днес. Давате ли ми разрешението си да пренапиша „Въздушната какавида“?

Професора кимна:

— Лично аз очаквам с огромно нетърпение да прочета преработката ви, а освен това знам, че и Ери изпитва голямо доверие към вас. Няма и на кого друг да разчита до такава степен — ако не се смятаме ние с Адзами, разбира се. Така че настоявам да се опитате. Ще оставим творбата във ваши ръце. С други думи, отговорът е „да“.

След тези думи на Професора в стаята настъпи тежка тишина, сякаш съдбата им бе окончателно определена. И точно в този момент Ери внесе чая.

* * *

Тенго се върна сам в града. Фука-Ери излезе да разходи кучето. Професора поръча такси, което откара Тенго до гара Футаматао навреме за следващия влак. На Тачикава Тенго се прехвърли на влака по линията Чуо.

На Митака се качи майка с момиченце и двете се настаниха срещу Тенго. Бяха спретнато облечени. Дрехите им в никакъв случай не бяха скъпи, нито нови, но пък бяха чисти и добре поддържани; бялото наистина блестеше и всичко бе старателно огладено. Момиченцето бе вероятно във втори или трети клас, с големи очи и хубави черти. Майката беше възслаба. Косата й бе прибрана на кок, очилата й бяха с черни рамки и носеше натъпкана с нещо чанта от избеляла плътна материя. Чертите на майката бяха също приятни, симетрични, но по крайчетата на очите й се забелязваха признаци на преумора, които, изглежда, я посъстаряваха. Независимо че беше средата на април, тя носеше слънчобран, чийто плат бе така силно пристегнат около дръжката, че приличаше по-скоро на сопа.

Двете седяха една до друга, без изобщо да приказват. От изражението на майката можеше да се заключи, че обмисля някакъв план. А детенцето направо скучаеше. Разгледа обувките си, пода, провисналите от тавана на влака реклами, от време на време хвърляше по някой скришен поглед на седналия насреща й Тенго. Любопитството й, изглежда, бе възбудено от едрата му фигура и омачканите му уши. На Тенго не му беше за пръв път да му се дивят по този начин деца, сякаш бе някакво рядко, но безвредно животно. Момиченцето не помръдваше нито тялото си, нито главата, а само очичките му шареха от един предмет на друг.

Майката и детето слязоха на Огикубо. Като усети, че влакът намалява ход, майката рипна, сграбчи слънчобрана в лявата си ръка, а платнената чанта в дясната. Без да каже и дума на детето, то също стана пъргаво от мястото си и я последва към изхода на вагона. Но докато се изправяше, успя да хвърли последен поглед на Тенго. А той видя в очите й някаква странна светлина — нещо като отправена към него молба или зов. Това трая по-малко от секунда, но Тенго все пак успя да го долови. Стори му се, че детето му праща някакъв сигнал. Но дори да приемеше, че е така — че сигналът бе предназначен именно за него, нищо не можеше да направи. Нямаше никаква представа за положението, в което се намира момиченцето, нито можеше да се намесва. То слезе от влака с майка си на Огикубо, а Тенго остана на мястото си на път към следващата гара. Мястото на момиченцето заеха три прогимназистчета, които оживено обсъждаха току-що миналото контролно, но в съзнанието му остана образът на седялото на същото място безмълвно момиченце.

А очите на момиченцето му напомняха за едно друго дете — негова съученичка в трети и четвърти клас. И тя го беше гледала — втренчена в очите му — с такива очи…

* * *

Родителите на онова момиче принадлежаха към религиозна организация, наречена „Общество на свидетелите“. Християнската секта на „Свидетелите“ проповядваше, че идва краят на света. Пламенно се мъчеха да вербуват всеки срещнат и строго спазваха библейските закони. Не одобряваха кръвопреливането например. Това ограничаваше силно шансовете им да оцелеят след някоя тежка катастрофа. Изключено бе и да се подложат на някоя сериозна операция. Но пък разчитаха, че като дойде краят на света, те, богоизбраните, ще оцелеят и ще живеят още хиляда години във върховно щастие.

Като момиченцето от влака, и онова, дъщерята на „Свидетелите“, имаше големи, красиви очи. Впечатляващи очи. Красиви черти. Но лицето му сякаш постоянно се криеше зад някаква непрозрачна мембрана, чиято цел бе да изличава присъствието му. Не разговаряше с никого, освен когато бе неизбежно. Лицето й бе напълно безизразно. Тънките й устни бяха вечно стиснати в идеално права линия.

Тенго се заинтересува първоначално от момичето, след като го видя през няколко уикенда да участва в мисионерската дейност на родителите му. Децата в семействата на „Свидетелите“ бяха длъжни да придружават родителите си в търсене на нови последователи едва ли не веднага след като проходеха. Така че още от тригодишна възраст момиченцето бе тръгнало от врата на врата, предимно с майка си, да раздават брошури, озаглавени „Преди Потопа“, които излагаха доктрината на „Свидетелите“. Майката изброяваше с най-прости думи многобройните очебийни предзнаменования в съвременния свят за приближаващия край на света. Наричаше Господ „Йехова“. В повечето домове, разбира се, направо им затръшваха вратата в лицето, понеже учението им бе прекалено тесногръдо, едностранчиво, откъснато от действителността — или поне от онова, което повечето хора възприемаха за реалност. Но макар и много рядко, все се намираше някой, който да пожелае да ги изслуша. Срещаха се и на този свят хора, които се нуждаеха от някого, с когото да си поговорят — няма значение за какво. И сред тези малобройни индивиди от време на време се появяваше някое изключение — човек, който действително да дойде на тяхна сбирка. Тъкмо заради този човек — един на хиляда — ходеха те и звъняха от врата на врата. Съсредоточаваха всичките си, макар и минимални усилия в изпълнение на поверения им свещен дълг — да насочат света към неговото осъзнаване. Колкото по-изнурително бе осъществяването на този им дълг, колкото по-висок бе прагът, които трябваше да преодолеят, толкова по-сияйно бъдеще ги очакваше.

Колчем Тенго видеше момичето, то все обикаляше с майка си да вербува нови хора за сектата. В едната си ръка майката носеше платнена чанта, натъпкана с екземпляри на „Преди Потопа“, а в другата обикновено държеше слънчобран. Момиченцето вървеше на няколко крачки подире й, обикновено със стиснати в права линия устни и с безизразно лице. Тенго се размина с момиченцето няколко пъти на улицата, докато самият той придружаваше баща си да събират абонаментната такса за Ен Ейч Кей. Забелязваха се взаимно. И всеки път му се струваше, че долавя някакъв скрит блясък в очите й. Нито дума не разменяха, естествено. Нито веднъж не се поздравиха. Бащата на Тенго се мъчеше да увеличи събраните средства, а майката на момичето упорито провъзгласяваше предстоящия край на света. Момчето и момичето просто се разминаваха забързано по неделната улица в дирята на съответния родител и само си разменяха мигновени погледи.

Всички деца в класа им знаеха, че момичето е от сектата на „Свидетелите“. „По религиозни причини“ то никога не участваше в училищната коледна програма, в екскурзиите и посещенията с образователна цел на разни шинтоистки или будистки храмове. Не участваше и в спортни събития, нито в пеенето на училищния марш или националния химн. Подобно поведение, неминуемо възприемано като крайно, само изолираше момичето все повече от съучениците му. А на всичко отгоре, преди да седне да се храни през обедното междучасие, детето бе длъжно да произнася високо и ясно, та да я чуват всички, специална молитва. Както можеше и да се очаква, на съучениците му това се струваше крайно гадно. Не че самото то изгаряше от желание за подобни изпълнения. Но бе закърмено с идеята, че преди ядене се чете молитва, която не можеш да прескочиш само защото наоколо няма други от вярата ти, които да те гледат. Защото отгоре те гледа Йехова — и нищо не пропуска.

* * *

Отче наш, който си на небесата, да се свети името Твое най-чисто вовеки веков, да дойде царството Твое. Прости нам греховете наши и благослови пътищата ни смирени. Амин.

* * *

Колко странно нещо е паметта! Тенго още помнеше молитвата на онова момиче дума по дума, макар и да не я бе чувал от двадесет години. Да дойде Твоето царство. И всеки път, щом чуеше молитвата му в основното училище, Тенго си бе задавал въпроса: „Що за царство е това неговото?“ Дали и там има Ен Ейч Кей? Надали. А щом няма Ен Ейч Кей, няма да има и събиране на такси. А ако това е наистина така, колкото по-рано дойде царството му, толкова по-добре.

Тенго и дума не си беше разменил с това момиче. В един клас бяха, но така и не му се удаде случай да я заговори директно. Тя бе винаги вглъбена в себе си и не приказваше с никого, ако не й се налагаше. Самата атмосфера в класа не благоприятстваше да отиде и да я заприказва. Но в душата си Тенго й съчувстваше. В неделя другите деца ги пускаха да се наиграят на воля с другарчетата си, а не да ходят от врата на врата да заплашват хората, докато не си платят таксата, или да ги стряскат с предупреждения, че иде краят на света. Ако изобщо трябваше да се върши нещо подобно, то трябваше да се върши от възрастни.

* * *

Веднъж обаче се наложи Тенго да помогне на момичето след една дребна неприятност. Това стана през есента на четвърти клас. Един от съучениците му, който седеше на една маса с нея, й се скара, докато извършваха някакъв опит по химия. Тенго не помнеше каква грешка бе допуснала тя, а само че накрая момчето бе взело да й се подиграва, че „разнася тъпите си брошури от врата на врата“. И че я нарече „Йехова“. А това бе съвсем необичайно. В смисъл, че вместо да я тероризират или да я дразнят, другите деца просто не й обръщаха внимание, все едно тя изобщо не съществуваше. Но когато станеше дума за опити по физика или химия, нямаше как да я изключат. В конкретния случай подигравките на момчето се оказаха крайно злъчни. Тенго седеше на съседната маса, но му се видя невъзможно да се направи, че нищо не е чул. И той не знаеше защо, но отвътре му дойде да се намеси.

Затова отиде при другата маса и покани момичето в своята група. Направи го по рефлекс, без да се замисля или колебае. После й разясни подробно как точно да извърши опита. Тя го изслуша внимателно, разбра го и поправи грешката си. За втора година бяха в един и същи клас, но тогава Тенго й проговори за пръв (и за последен) път. Тенго беше отличник, а освен това бе едър, силен, та другите се отнасяха към него с уважение и никой не му се присмя, че я е защитил — поне не тогава, по време на часа. Впоследствие обаче репутацията му в класа май леко пострада, сякаш се беше нещо омърсил покрай момичето.

Тенго никак не се трогна. Даваше си сметка, че то си е най-обикновено момиче.

Втори път така и не си проговориха. Нито им се наложи, нито им се удаде възможност. Но срещнеха ли се погледите им, по лицето й пробягваше следа от някакво напрежение. Тенго много добре го долавяше. Сигурно се притесняваше, че се е намесил тогава, по време на опита. Или му беше ядосана и искаше той да я остави на мира. Трудно му беше да прецени чувствата й по въпроса. Самият той си беше още дете и не умееше да разчита по нечие изражение скритите психологически реакции.

Докато през един слънчев следобед в началото на декември момичето не го хвана за ръка. През прозореца на класната стая се виждаше чистото небе с един продълговат бял облак. Часът беше свършил и двамата по случайност бяха останали сами, след като децата почистиха стаята. Съвсем сами. Тогава тя прекоси разделящото ги пространство и отиде право при него, сякаш най-после бе взела някакво окончателно решение. Застана до него и без капка колебание грабна ръката му и вдигна поглед към очите му. (Беше с десет сантиметра по-висок от нея, та нямаше начин да не вдигне глава.) Изненадан, Тенго също я погледна. Погледите им се срещнаха. В нейния видя една невиждана дотогава прозрачна дълбина. Тя дълго го държа за ръка, без нищо да каже, но и без да отпусне и за миг здравата си хватка. После, без никакво предупреждение, го пусна и побягна с развети поли от класната стая.

Тенго недоумяваше какво му се е случило. Остана на място, загубил и ума, и дума. Първо се зарадва, че никой не ги беше видял. Представи си какъв смут можеше да настъпи! Огледа се, отпървом с облекчение, но след това се почувства дълбоко разтърсен.

* * *

Нищо чудно и майката с момичето, които седяха насреща му от Митака до Огикубо, да бяха от „Свидетелите“. И да бяха тръгнали по неделната си мисионерска дейност. А можеше да са и най-нормална майка с дете, тръгнали за някой урок на детето. В платнената торба може би носеха ноти за пиано или калиграфски пособия. Май съм станал свръхчувствителен към куп неща, рече си Тенго. Затвори очи и бавно изпусна насъбралия се в гърдите му въздух. Времето протича по много особен начин в неделя и нещата изглеждат загадъчно разкривени.

* * *

У дома Тенго си сготви скромна вечеря. И чак сега си даде сметка, че изобщо не беше обядвал. След като се нахрани, понечи да се обади на Комацу, който вероятно чакаше с нетърпение да научи резултата от днешната среща. Но днес беше неделя. Комацу нямаше да е на работа. А Тенго не разполагаше с домашния му номер. Като толкова иска да знае, нека той ми се обади.

Телефонът иззвъня точно когато стрелките на часовника показваха десет и Тенго се беше наканил да си ляга. Предположи, че го търси Комацу, но вместо това чу гласа на по-възрастната си омъжена приятелка;

— Няма да мога да се измъкна задълго, но ще имаш ли нещо против да се отбия за малко вдругиден следобед?

Зад нея някой свиреше на пиано. Вероятно мъжът й още не се беше прибрал.

— Става.

Появата й щеше да прекъсне за известно време пренаписването на „Въздушната какавида“, но като чу гласа й, Тенго изведнъж си даде сметка колко му беше липсвала тя. След като приключиха с разговора, отиде в кухнята, сипа си чаша уиски „Уайлд Търки“ и го изпи чисто, изправен до мивката. После си легна, прочете няколко страници от една книга и заспа.

Така приключи дългата, необичайна Тенгова неделя.

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ЖЕРТВА ПО РОЖДЕНИЕ

Още със събуждането си усети какъв махмурлук я мъчи. Аомаме поначало нямаше такъв проблем. Колкото и да изпиеше, на другата сутрин главата й си бе бистра и тя се впускаше директно в поредната си дейност. Много се гордееше с това си качество. Днешният ден обаче се очертаваше да е различен. Нещо думкаше глухо по слепоочията й и всичко й се мержелееше пред очите. А пък главата й сякаш беше стегната в някакво менгеме. Минаваше десет часа и късната сутрешна светлина се забиваше дълбоко в очите й. Някакъв мотоциклет премина с рев по улицата под прозореца й и изпълни стаята със стенанието на машина за изтезания.

Намираше се съвсем гола в собственото си легло, но нямаше никакъв спомен как се е добрала дотам. Повечето й дрехи от предишната вечер се въргаляха по целия под. Май ги беше съдрала от себе си. Чантичката й лежеше върху бюрото. Прекрачи разпилените дрехи, намъкна се в кухнята и взе да гълта чаша подир чаша чешмяна вода. Оттам се завлече до банята, наплиска лицето си със студена вода и огледа голото си тяло в огледалото. От пръв поглед не откри никакви охлузвания. Въздъхна с облекчение. И все пак долната част на тялото й все още пазеше следа от онова особено чувство, което винаги изпитваше след интензивен нощен секс — сладката умора, след като яко са ти разбъркали вътрешностите. Но в същото време почувства и нещо необичайно между бутовете си. Божичко, рече си Аомаме, докато притискаше с пръсти слепоочията си. И там ли? По дяволите, нищо не помня!

С все още размътен мозък и с опряна в стената ръка застана под горещия душ и се изтърка хубаво със сапун с надеждата да отмие спомена — и по-точно онова безименно нещо, граничещо със спомена — от изминалата нощ. Особено старание вложи в измиването на гениталиите и ануса си. Изми си и косата. После изми и зъбите си, да прогони лепкавия вкус от устата си, като през цялото време се потрисаше от ментовия вкус на пастата. Накрая събра от пода всичкото бельо и чорапите си и с извърнат настрани от погнуса поглед ги хвърли в коша за пране.

Провери съдържанието на дамската си чанта върху масата. Портфейлът си беше на място, с всичките й кредитни и дебитни карти. Повечето й пари също си бяха на място. Явно предната вечер бе платила единствено за таксито, с което се беше прибрала. От чантата липсваха единствено няколко презерватива — четири, ако трябваше да е точна. А защо точно четири? В портфейла си намери сгънато четвъртито листче с токийски телефонен номер. Изобщо не можеше да си спомни чий е.

Просна се отново върху леглото и се напъна да се сети какво й се беше случило предната нощ. Аюми отиде до масата на двамата мъже, уточни всичко с обичайния си чар, четиримата продължиха да пият заедно и настроението се повиши. По-нататък нещата последваха нормалния си ход. Наеха две стаи в близък хотел за бизнесмени. И според предварителния план Аомаме се усамоти с олисяващия, а Аюми — с по-младия едър мъж. Сексът потръгна. Аомаме и нейният си взеха заедно вана, последвана от продължителен сеанс орален секс. Тя провери дали онзи си е сложил презерватива, преди да го допусне в себе си.

Час по-късно позвъни Аюми да пита дали тя и партньорът й могат да дойдат, че да му пийнат по още едно малко. Аомаме се съгласи и само след няколко минути цъфна Аюми с нейния. Поръчаха бутилка уиски и лед направиха алкохолно каре.

Оттам нататък спомените на Аомаме се губеха. Май се беше отрязала малко след като дойдоха ония двамата. Може да е било от уискито — тя изключително рядко пиеше от това питие. Или се е отпуснала благодарение на присъствието и на друга жена, вместо да е насаме с мъж. Смътно си спомняше, че имаше размяна на партньорите. Аз бях на леглото с по-младия, а Аюми и оплешивяващият бяха на дивана. Почти съм сигурна в това. А после… после всичко тъне в гъста мъгла. Нищичко не помня. Може пък да е за хубаво. Най-добре ще е да забравя цялата тази нощ. Просто съм се отдала на див секс, нищо повече. Съмнявам се, че тия двамата пак ще ги срещна някога.

Да, ама вторият дали също ползваше презерватив? Тъкмо този въпрос измъчваше най-силно Аомаме. Само това ми трябва — да забременея или да ми е лепнал нещо заради такава тъпа грешка. Ама надали. Колкото и да съм била пияна, сто на сто не съм допуснала подобен фал.

Хм… А днес дали не трябваше да съм на работа? Ъъ. Никаква работа. Днес е събота. В събота не работя. Чакай, чакай! Имах нещо планирано за днес. В 3:00 трябва да съм в къщата с върбите за стречинг с вдовицата. Тя нали вчера ходи на някакви изследвания. И Тамару се обади още преди няколко дни да отложим тогавашната тренировка за днес. За една бройка да забравя. Но до 3:00 ми остават цели четири часа и половина. Дотогава сигурно ще ми мине главата и мозъкът ми ще се избистри.

Направи си силно кафе и се насили да изпие няколко чашки. После остана да се излежава само по хавлия, вперила поглед в тавана. Нямаше сила за друго, освен да блее по тавана. Не че там има нещо, което да я интересува. Но пък и няма смисъл да се оплаква. Таваните поначало не са предназначени да забавляват човека в стаята. Стана дванадесет, но апетитът й още не идваше. Мотоциклетите и автомобилите продължаваха да кънтят в главата й. За пръв път изживяваше истински махмурлук.

Но пък сексът май се беше отразил много добре на тялото й. Всичките тези мъжки ласки, възторжени оглеждания на голото й тяло, милувките, близането, ръфането, обладаването и причиняването на оргазми, изглежда, бяха охлабили напрегналата се дълбоко в нея пружина. Колкото и ужасен да беше тоя махмурлук, чувството за освобождение го компенсираше предостатъчно.

И докога смятам да я карам така?, чудеше се Аомаме. Докога ще мога да я карам така? Скоро ще стана на тридесет, а докато се озърна — и четиридесетакът ще е почукал на вратата.

Реши да не мисли повече на тази тема. Да изчака, все ще й намеря време. Пък и засега не ме притесняват никакви спешни срокове. Просто, като се замисля за такива важни неща, си давам сметката, че…

В този миг иззвъня телефонът. На Аомаме й се стори, че по-скоро изрева в ушите й, като експресен влак в тунел. Стана и отиде със залитане до телефона. Големият стенен часовник показваше 12:30.

Някакъв дрезгав женски глас произнесе името й. Беше Аюми.

— Аз съм — отвърна й.

— Как си? Звучиш като сгазена от рейс.

— То горе-долу си е така.

— Махмурлия ли си?

— Много яко. Ти откъде ми имаш домашния номер?

— Ама ти не помниш ли? Нали лично ми го записа. А моят трябва да е в портфейла ти. Нали се разбрахме скоро пак да се видим.

— Може. Ама аз нищо не помня.

— Така си и мислех. Притесних се за теб. Затова и ти се обаждам. Да се уверя, че си успяла да се прибереш. Все пак успях да те натоваря на едно такси от Ропонги и да дам адреса ти на шофьора.

— Нищо не помня. Но явно съм се добрала някак си дотук. Събудих се в собственото си легло.

— Слава богу!

— Ти какво правиш сега?

— Върша си работата, за която ми плащат. От десет обикалям с минипатрулката и пиша фишове за глоби. В момента съм в почивка.

— Ти ме шашваш — каза съвсем искрено Аомаме.

— Е, кофти ми е от недоспиване, разбира се. Но затова пък снощи беше голям кеф! Отдавна не бях прекарвала така щуро, и то благодарение на теб.

Аомаме пак притисна слепоочията си с пръсти.

— Най-честно ти казвам, почти нищо не помня от второто полувреме. След като вие двамата дойдохте при нас, имам предвид.

— Жалко! — каза съвсем сериозно Аюми. — Беше една фантазия! Какво ли не правихме четиримата. Направо не е за вярване. Все едно участвахме в някакъв порнофилм. Двете с тебе се правихме на лесбийки. После…

Аомаме моментално я прекъсна:

— Няма значение. Искам само да знам дали ползвахме презервативи. Страшно съм притеснена, понеже нямам никакъв спомен.

— Разбира се, че ползвахме. Много съм стриктна в това отношение. През цялото време проверявах, така че не се притеснявай. Не знам дали ти споменах, но когато не пиша фишове, обикалям по гимназиите и изнасям уроци пред девойките като как например се слага правилно презерватив. Много подробно им го описвам.

— Как се слага правилно презерватив ли? — шокира се Аомаме. — От къде на къде една полицайка ще преподава такива уроци на гимназистките?

— Ами, първоначалната идея беше да разпространяваме информация как се предотвратяват сексуални престъпления, да им говоря за опасността от групови изнасилвания по време на купони и как да се предпазват от разни опипвачи в метрото, а пък аз си рекох, така и така съм на тая тема, що не добавя и нещо лично от мене си за кондомите. Има и ученички, които водят полов живот, това е неизбежно, така че ги уча как да се пазят от забременяване и венерически болести. Не мога, естествено, да им го кажа най-открито в присъствието на учителките им. Иначе ми е нещо като професионален инстинкт. Колкото и да съм пила, никога не забравям. Така че не бива да се притесняваш. Чиста си. Девизът ми е: „Без презерватив — аз съм против!“.

— Благодаря — каза Аомаме. — Камък ми падна от сърцето.

— Ей, не щеш ли да ти разкажа какви ги вършихме?

— Не сега — изпусна Аомаме насъбралия се в дробовете й въздух. — Някой ден ще те оставя да ми опишеш по-пикантните моменти. Но ако го направиш сега, главата ми ще се сцепи на две.

— Окей, разбирам — рече весело Аюми. — Като се видим другия път. Знаеш ли, откакто съм будна, все си мисля какъв страхотен екип става от нас. Може ли пак да те потърся? Когато ми дойде музата за нощ като снощната, имам предвид.

— Разбира се — отвърна Аомаме.

— Великолепно.

— Мерси, че се обади.

— Всичко най — каза Аюми и затвори.

* * *

Благодарение на черното кафе и един кратък сън към два мозъкът й се беше доста прояснил. И главоболието беше изчезнало, слава богу. От махмурлука й беше останала само някаква малка тежест в мускулите. Излезе от апартамента със спортния сак през рамо — без специалното ледокопче, естествено, само с кат чисто бельо и една кърпа. Както винаги, на главния ход я чакаше Тамару.

Отведе я в продълговата остъклена стая. Пред големия отворен прозорец, който гледаше към градината, висеше дантелена завеса. По перваза му бяха наредени саксии с цветя. От окачения под тавана малък високоговорител се носеше успокояваща барокова музика — соната за флажолет и клавесин. По средата на стаята имаше маса за масаж. Вдовицата вече чакаше, излегнала се отгоре й по бял халат.

След като Тамару излезе, Аомаме се преоблече в по-свободно облекло. От масата за масаж вдовицата се извърна да я гледа как се преоблича. Аомаме не се притесняваше да е гола пред очите на някой от нейния пол. Това си беше ежедневие за участниците в отборните спортове, а и самата вдовица бе почти гола по време на масажите, с което улесняваше оценката на състоянието на мускулите й. Аомаме свали памучния си панталон и блузата и ги замени с жарсен комплект. Сгъна всекидневните си дрехи и ги остави в ъгъла.

— Удоволствие е човек да гледа колко стегнато и тренирано тяло имаш — каза вдовицата. Седна върху масата, сне халата и остана по горнище и долнище от тънка коприна.

— Благодаря — отвърна Аомаме.

— И аз навремето имах същата конструкция.

— И сега си личи — каза Аомаме. И на седемдесетгодишна възраст вдовицата пазеше физически следи от младостта си. Тялото й изобщо не беше отпуснато, дори гърдите й притежаваха донякъде едновремешната си стегнатост. Запазила бе естествената си хубост благодарение на умереното хранене и ежедневно спортуване. Аомаме подозираше, че и скалпелът на пластичния хирург бе взел леко участие — премахвал бе периодически някоя и друга бръчица и повдигал леко крайчетата на очите и устните. — Тялото ви и сега е прекрасно.

Вдовицата леко изви устни.

— Благодаря за комплимента. Но разликата от едно време е огромна.

Аомаме се въздържа от отговор.

— Едно време тялото ми много ме радваше. И много радост раздаваше. Нали ме разбираш?

— Разбирам — каза Аомаме.

— А твоето доставя ли ти удоволствие?

— От време на време.

— „От време на време“ не е достатъчно — каза вдовицата, като се обърна по корем. — Радвай му се, докато си още млада. Наслаждавай му се докрай. Когато остарееш и вече не можеш, тези спомени ще ти служат да те топлят.

Аомаме се сети за отминалата нощ. Анусът й все още изпитваше известно усещане на проникване. Нима и този спомен ще може да я стопли на старини?

Положи длани върху тялото на вдовицата и се съсредоточи върху отпускането на мускулите й един по един. От собственото й тяло вече бяха изчезнали всички предишни тъпи болежки. В мига, в който се преоблече и докосна плътта на вдовицата, нервните й окончания придобиха пълна готовност.

Пръстите й опипваха мускулите на вдовицата, сякаш очертаваха пътища по някоя карта. Помнеше най-подробно степента на напрегнатост, стегнатост и съпротивление на всеки отделен мускул, така както пианистът помни наизуст някоя дълга партитура. По отношение на тялото Аомаме притежаваше невероятна памет. А дори и да забравеше нещо, пръстите й го помнеха. Усетеше ли, че някой мускул е дори мъничко по-различен от нормалното, захващаше се да го стимулира от най-различни ъгли; прилагаше диференциран натиск и изчакваше да види реакцията — болка, удоволствие или изтръпване. Но не само разпускаше възлите в някой разтегнат мускул, а караше и вдовицата да го размърда със собствени сили. Имаше, разбира се, части на тялото, които не можеха да се разпуснат само с нейни сили, и в такива случаи Аомаме прибягваше до стречинга. Но онова, което мускулите най-много ценяха и приемаха, бяха ежедневните усилия за самопомощ.

— Така боли ли? — попита Аомаме.

Мускулите на слабините на вдовицата бяха по-стегнати от обикновено — неприятно стегнати даже. И като постави длан върху кухината на тазобедрената й кост, Аомаме изви леко ханша й под особен ъгъл.

— Много — разкриви лице вдовицата.

— Чудесно! — каза Аомаме. — Хубаво е, че ви боли. Спре ли да ви боли, значи с вас става нещо сериозно. Сега още мъничко ще ви заболи. Ще изтърпите ли?

— Да, разбира се.

Не беше нужно всеки път да я пита. Много издържаше на болка. В повечето случаи, без да издаде дори и звук. Гримаса можеше и да направи, но никога не охкаше. По време на масаж Аомаме бе успявала да накара доста едри, яки мъже да изреват от болка. Затова нямаше как да не се възхити от страхотната воля на вдовицата.

Опря десния си лакът в тялото й за опора и изви още повече бедрото й. Ставата глухо изпука. Вдовицата пое остро въздух, но не издаде и звук с гласа си.

— Стига засега — каза Аомаме. — Ще ви облекчи.

Жената изпусна мощна въздишка. Челото й се бе оросило от пот.

— Благодаря — измърмори тя.

Цял час се бори Аомаме със стегнатите мускули по тялото на вдовицата. Загряваше, опъваше и охлабваше стави. Процесът се придружаваше от доста голямо количество болка, но без болка нямаше да има и облекчение. И Аомаме, и вдовицата прекрасно го знаеха, така че часът им мина почти без приказки. По някое време сонатата за флажолет свърши, CD плейърът замлъкна и остана да се чува само птичата песен от градината.

— Цялото ми тяло е вече тъй леко! — каза вдовицата, след като беше минало известно време. Все още лежеше по корем, с лице, забито в масажната маса, а голямата хавлия под нея бе потъмняла от потта й.

— Радвам се — каза Аомаме.

— Толкова си ми полезна! Много ще ми липсваш, като си тръгнеш някой ден.

— Не се притеснявайте. За никъде не съм тръгнала.

Вдовицата като че се подвоуми за миг, преди да попита:

— Извинявай за прекалено личния въпрос, но не си ли влюбена в някого?

— Влюбена съм — каза Аомаме.

— Радвам се да го чуя.

— Той, за жалост, не е влюбен в мен.

— Може и да ти прозвучи странно, но защо си мислиш, че той не те обича? Обективно погледнато, ти си една очарователна млада жена.

— Той дори не подозира за съществуването ми.

На вдовицата й бяха нужни няколко минути да обмисли казаното от Аомаме.

— А ти нямаш ли никакво желание да му внушиш факта, че съществуваш?

— Не на този етап.

— Нещо ти пречи ли? Нещо не ти позволява да вземеш инициативата?

— Има няколко неща, повечето от които са свързани с чувствата ми.

Вдовицата изгледа Аомаме е явно възхищение:

— Много странни хора съм срещала през живота си, но ти си сред най-странните.

Аомаме поотпусна мускулчетата около устата си.

— Какво толкова ми е странното? Просто съм искрена по отношение на чувствата си.

— Искаш да кажеш, че щом веднъж си съставиш дадено правило, строго се придържаш към него?

— Точно така.

— Значи си доста упорита, а си склонна и към избухване.

— Би могло и така да се каже.

— Но снощи се отдаде на голямо лудуване, нали така?

Аомаме пламна:

— Откъде разбрахте?

— Видях го по кожата ти. И го надушвам. По тялото ти все още има слаби следи. Стареенето е велик учител.

Аомаме се намръщи за миг:

— Имам нужда от това. От време на време. Знам, че не е редно.

Вдовицата се пресегна и постави нежна длан върху ръката на Аомаме:

— Естествено е да се нуждаеш от това от време на време. Не се притеснявай, не те виня. Просто ти желая един по-обикновен вид щастие — брак с човек, когото обичаш, щастлив край.

— Не бих имала нищо против. Но никак няма да е лесно.

— Защо не?

Този път Аомаме не отговори. Нямаше просто обяснение.

— Ако някой ден ти се прииска да споделиш с някого по тези лични въпроси, моля те, обърни се към мен — махна вдовицата ръката си от тази на Аомаме и взе да бърше потта от челото си. — Независимо какъв е проблемът. Мога и да успея да ти помогна с нещо.

— Много съм благодарна — каза Аомаме.

— Има неща, които не могат да се решат с лудуване от време на време.

— Абсолютно сте права.

— Надавам се, че не правиш нещо, което би те унищожило? — каза вдовицата. — Нали не правиш? Сигурна си, нали?

— Да, сигурна съм — рече Аомаме. Тя е права. Не върша нищо гибелно. И все пак у мен остава някакво успокоение. Като утайка на дъното на бутилка вино.

* * *

Аомаме и досега помнеше събитията около смъртта на Тамаки Оцука. Направо се разкъсваше от мисълта, че вече не може нито да види, нито да си говори с Тамаки — първата истинска приятелка в живота й. Нямаше нещо, което да не можеха да си кажат. Аомаме не бе срещала такъв човек допреди Тамаки, не срещна и след това. Никой не можеше да я замести. Ако не беше срещнала Тамаки, животът й сигурно щеше да е далеч по-жалък и мрачен.

Двете с Тамаки бяха връстнички. И двете играеха в софтболния отбор на държавната гимназия, в която учеха. Аомаме се бе влюбила страстно в играта от прогимназията. Бе почнала с неохота, понеже я помолиха да се включи в непопълнения отбор и първите й изяви бяха по-скоро за отбиване на номера, но постепенно софтболът се превърна в смисъл на съществуванието й. Вкопчи се в играта така, както човек се вкопчва в стълб, когато бурята заплашва да го отвее. И макар да не го съзнаваше, Аомаме си беше спортист по рождение. Стана основен играч и на прогимназиалния, и на гимназиалния отбор и ги водеше уверено към победи в не един турнир. Благодарение на това се сдоби с някакво подобие на самоувереност (но беше само подобие, а не самоувереност в чистия смисъл на думата). Най-радостният аспект на живота й бе значимостта й за отбора и фактът, че си е завоювала някакво свое, макар и незначително местенце на този свят. Че някой се нуждае от нея.

Аомаме буквално беше сърцето на тима: подаващият топката питчър в отбрана, и на ключовата четвърта позиция в реда на удрящите с бухалката, когато отборът бе в нападение. Тамаки Оцука пък пазеше критичната втора база — откъдето противникът имаше сериозна възможност да набира точки — и беше капитан на отбора. Дребната Тамаки притежаваше страхотен рефлекс и светкавична мисъл. Разгадаваше на мига игровите ситуации и евентуалните усложнения. Знаеше в коя посока — наляво или надясно — е по-склонен да удря топката всеки от нападателите на противника, наместваше предварително центъра на тежестта на тялото си и щом противникът успееше да нанесе удар, мигновено се задвижваше в нужната посока да хване топката или да заеме необходимата отбранителна позиция. Малцина са играчите с подобни умения. Точните й преценки многократно бяха спасявали тима. В нападение не умееше да удря топката толкова надалече, колкото я удряше Аомаме, но затова пък пласираше ударите си точно там, където противниковата защита не ги очакваше, и демонстрираше страхотно ускорение при бягането около базите. Освен това притежаваше забележителни качества на вожд. Спояваше тима в едно цяло, определяше стратегията, даваше безценни съвети на съиграчите си и ги вдъхновяваше по време на мачовете. Изискванията й бяха сурови, но си беше завоювала доверието на съотборниците, в резултат на което тимът ставаше все по-силен. В плейофите за токийския регион стигнаха до финала, успяха да се класират дори за междуучилищния национален шампионат. И Аомаме, и Тамаки бяха избрани в отбора на звездите на областта Канто.

Аомаме и Тамаки оценяваха взаимно таланта си и — без нито една да прояви инициатива — някак си естествено се сближиха, докато си станаха най-добрите приятелки. Когато отборът им гостуваше в друг град, прекарваха по цели часове заедно. Разправяха си за миналото си, без нищо да крият една от друга. В пети клас Аомаме реши да зареже родителите си и да се премести при един от вуйчовците си. Семейството на вуйчото й влезе в положението и я прие най-радушно, но в крайна сметка си остана чуждо семейство. Аомаме се чувстваше самотна и жадуваше за обич. И понеже не знаеше къде ще намери цел или смисъл в живота, преживяваше един след друг безлични дни. Тамаки пък бе от богат род, с известно обществено положение, но отвратителните взаимоотношения между родителите й бяха превърнали дома им в пустош. Баща й почти не се прибираше, а майка й често изпадаше в състояние на душевен смут. Страдаше от ужасен главобол и понякога по цели дни нямаше сили да се надигне от леглото. Тамаки и братчето й оставаха едва ли не напълно пренебрегнати. Прехранваха се по кварталните ресторантчета и закусвални, а обядваха каквото предложеше училищният бюфет. Така че всяко от двете момичета си имаше свои причини да се вманиачи на тема софтбол.

При толкова проблеми, които ги мъчеха, на двете самотни момичета им се бяха натрупали планини от неща за споделяне. А когато едно лято тръгнаха да пътешестват заедно, докоснаха взаимно телата си в хотелското легло. Само веднъж им се случи, спонтанно, и нито едната, нито другата спомена впоследствие за станалото. Но веднъж станало, то задълбочи взаимоотношенията им и конспиративния им характер.

Аомаме продължи да играе софтбол и за частния институт по физкултура, където я приеха след гимназията. От института всъщност я поканиха и й предложиха специална стипендия, понеже вече си беше завоювала национална известност с игровите си качества. И в институтския отбор бе централна фигура. Но успоредно със софтбола прояви интерес и към спортната медицина и се зае упорито да я изучи заедно с бойните изкуства.

Тамаки пък записа право във водещ частен университет. След гимназията престана да играе софтбол. За отличничка като нея софтболът нямаше как да не е нещо временно. Намислила бе да става адвокат. Въпреки разделилите им се пътища двете с Аомаме останаха най-добри приятелки. Аомаме бе на пълна издръжка в институтското общежитие, а Тамаки пътуваше всеки ден от дома си. В самия дом цареше все същата душевна пустош, но поне й осигуряваше икономическа свобода. Двете вечеряха заедно веднъж седмично и споделяха преживяното след последната си среща. Ни най-малко не страдаха от липсата на теми за разговор.

Тамаки се лиши от девствеността си още в първи курс с един второкурсник, когото познаваше от университетския тенис клуб. Покани я в стаята си след едно парти в клуба и я принуди да правят секс. Колкото и да го харесваше дотогава, поради което и бе приела поканата му, Тамаки се шокира от грубостта му и от нарцистичните му егоистични маниери. Отписа се от тенис клуба и изпадна в депресия. След случилото се я обзе някакво всеобхватно чувство на безпомощност. Апетитът й напълно изчезна, отслабна с цели седем кила. Търсила бе в младежа поне мъничко разбиране и съчувствие. И ако той беше проявил и най-малката следа от това и се бе опитал някак си да я подготви, чисто физическото й отдаване нямаше да представлява за нея никакъв проблем. Но така и не успяваше да проумее конкретните му действия. Защо му трябваше изобщо да прибягва до насилие? Та то изобщо не беше нужно!

Аомаме се зае да утешава Тамаки и да й дава идеи как да си отмъсти, но Тамаки не бе никак съгласна. Тя сама си била виновна, че проявила невнимание, а пък и било късно да подава оплакване.

— Част от отговорността за това, че се озовахме сами в стаята му, е и моя — казваше. — Не ми остава нищо друго, освен да се помъча да забравя.

Аомаме обаче усещаше болезнено колко дълбоко случаят бе наранил приятелката й. Не ставаше дума просто за обезчестяване, а за гавра със свещеността на човешката душа. Никой няма правото да гази с кални нозе в тази толкова свята област. А стане ли веднъж подобно нещо, чувството за безсилие не спира да гризе жертвата отвътре.

И Аомаме реши сама да накаже онзи. Успя да измъкне адреса му от Тамаки и посети квартирата му с бухалка за софтбол, скрита в пластмасов тубус за чертежи, в един ден, в който Тамаки бе заминала за Канадзава на панихида на някакъв неин роднина или нещо от този сорт, което й осигуряваше чудесно алиби. След като се убеди, че онзи не си е у дома, разби с чук и отвертка ключалката. Уви плътно около бухалката една хавлия, че да не се вдига много шум, и се зае да изпотроши в квартирата всичко, което ставаше за трошене — телевизор, лампиони, часовници, грамофонни плочи, тостер, вази — нищичко не остави непокътнато. Сряза шнура на телефона с ножица, разряза гърбовете на всичките му книги и разпиля страниците им, изстиска всичката паста за зъби и пяна за бръснене по мокета, оля леглото му с разни сосове, разкъса тетрадките от чекмеджето, счупи на две де що имаше моливи и химикалки, не остави и една здрава крушка, наряза всички завеси с кухненски нож, накълца с ножица всичките му ризи в дрешника, изля шише кетчуп върху бельото и чорапите му в скрина, извади бушона на хладилника и го изхвърли през прозореца, отскубна сифона на тоалетното казанче и го разпарчетоса и натроши душа над ваната. Опустошението бе абсолютно методично и пълно. Стаята замяза на бейрутска улица след артилерийски обстрел, каквито снимки напоследък често се появяваха по вестниците.

* * *

Тамаки беше интелигентно момиче (с оценки, за каквито Аомаме не можеше и да си мечтае), а и в софтбола бе винаги нащрек. Видеше ли, че Аомаме изпада в затруднено положение по време на някой мач, отиваше при питчъра на отбора, казваше й няколко окуражаващи думи, пускаше й една усмивка, шляпваше я с ръкавицата си по задника и се връщаше на по-задната си позиция, до втора база. Имаше широко скроен мироглед, топло сърце и чувство за хумор. Полагаше огромно старание в учението и се отличаваше с истинско дар слово. Ако беше продължила да следва, несъмнено от нея щеше да излезе добър адвокат.

В присъствието на мъж обаче здравият разум напълно изоставяше Тамаки. Тя си падаше по красивите мъже. Хубостта им направо я побъркваше. Според Аомаме това си беше чиста болест. Тя ни най-малко не се трогваше от някой с прекрасен характер или изключителен талант, който умираше да я ухажва, щом външността му не отговаряше на изискванията й. По някаква неизвестна причина мъжете, които възбуждаха интереса й, бяха вечно красавци, без нищичко отвътре. Но станеше ли дума за мъже, Тамаки категорично отказваше изобщо да слуша Аомаме. С готовност приемаше, дори уважаваше мнението й по всякакви други въпроси, но хванеше ли Аомаме да критикува избора й на гаджета, Тамаки буквално изключваше. И Аомаме накрая се предаде. Нямаше никакво желание да се кара с приятелката си и да си развалят дружбата. В края на краищата — нейна си работа. На Аомаме не й оставаше нищо друго, освен да я остави на мира. По време на следването си Тамаки имаше връзка с куп мъже и всеки път си имаше неприятности. Вечно й изневеряваха, нараняваха я и я зарязваха, като всеки път тя изпадаше в някакво граничещо с лудостта състояние. На два пъти й се наложи да прави аборт. По отношение на противния пол Тамаки наистина си беше жертва по рождение.

Аомаме пък така и си нямаше постоянен приятел. От време на време я канеха на среща, неколцина от мъжете дори й се сториха не съвсем зле, но така и не си позволи да се обвърже по-здраво.

— Да не си решила цял живот да си стоиш девствена? — питаше я Тамаки.

— Нямам време за такива работи — отвръщаше й Аомаме. — И така едва преживявам ден за ден. Не ми остава време да се занимавам с гаджета.

След като завършиха, Тамаки подхвана аспирантура с цел да положи адвокатските изпити. Аомаме започна работа в компания, която произвеждаше напитки за спортисти и здравословни храни, и се включи във фирмения софтболен отбор. Тамаки продължаваше да живее в дома, а Аомаме се пренесе във фирменото общежитие в Йойоги Хачиман. И, както през студентските години, продължаваха всеки уикенд да ходят на ресторант и да си бъбрят.

На двадесет и четири годишна възраст Тамаки се омъжи за мъж с две години по-стар от нея. Веднага след годежа заряза следдипломната квалификация и се отказа да учи повече право. Направи това по негово настояване. Аомаме успя да го види само веднъж. Беше от богат род и, както се и очакваше, беше хубавец, но без никаква дълбочина. Хобито му беше ветроходството. Говореше крайно убедително и посвоему беше донякъде умен, но като личност беше кръгла нула, а и думите му не си тежаха на мястото. Другояче казано, бе типично „гадже на Тамаки“. Макар че Аомаме долавяше у него и нещо друго, нещо злокобно. Не й се понрави от самото начало. А и той май не я одобри особено.

— Няма начин бракът ти да е сполучлив — предвеща й Аомаме.

Никак не й се щеше за пореден път да дава нежелани съвети, но вече ставаше дума за брак, а не за игра с куклички и парцалки. Не можеше да си трае, след като беше най-добрата и най-старата приятелка на Тамаки. Оттам тръгна и първото им жестоко скарване. Тамаки изпадна в истерия от опозицията на Аомаме спрямо брака й, взе да крещи и да я обижда и каза някои неща, които Аомаме най-малко желаеше да чуе. Аомаме така и не отиде на сватбата им.

Но двете сравнително скоро се сдобриха. Щом се върна от медения си месец, Тамаки посети без предупреждение Аомаме и се извини за поведението си:

— Моля те, забрави всичко, което казах тогава. Не бях на себе си. През целия меден месец само за теб съм си мислила.

Аомаме я успокои, че вече е забравила за случая. Прегърнаха се. И скоро взеха пак да се шегуват и да се смеят. И все пак след сватбата срещите им насаме рязко намаляха. Често си пишеха или си приказваха по телефона, но Тамаки все по-рядко намираше свободно време да се виждат. Все се оправдаваше, че имала много работа вкъщи.

— Никак не е лесно да си истинска домакиня — казваше, но нещо в тона й загатваше, че съпругът й не одобрява срещите й с други хора извън дома. Да не говорим, че двамата живееха в една и съща кооперация с родителите му, което, изглежда, затрудняваше излизанията й. А така и не покани Аомаме да отиде в новия й дом.

При всяка удала й се възможност Тамаки убеждаваше Аомаме, че брачният й живот бил съвсем наред.

— Мъжът ми вече се държи добре с мен, а и родителите му са много мили хора. Живеем си добре. През уикендите често излизаме с яхтата от Еношима. Никак не съжалявам, че зарязах правото. Изпитът за адвокатурата щеше да ме съсипе. Сигурно поначало съм копняла за най-обикновен живот, като сегашния. Предполагам, че скоро ще се сдобия и с дете и ще стана една типична досадна майка. И няма изобщо да ми остава време за теб!

Както винаги, гласът на Тамаки бе весел и Аомаме не виждаше причина да се съмнява в думите й. „Прекрасно“, отговаряше й и наистина мислеше така. Щеше да се радва, ако предчувствията й ни най-малко не се оправдаеха. Явно нещо у Тамаки най-сетне си е дошло на мястото, казваше си. Или поне си го внушаваше.

Аомаме нямаше други истински приятелки и когато контактите й с Тамаки намаляха, й беше все по-трудно да уплътнява с нещо смислено дните си. Софтболът вече не я влечеше толкова, колкото в миналото. С оттеглянето на Тамаки от живота й, изглежда, беше изстинало и желанието й да играе. Бе станала на двадесет и пет, но продължаваше да е девствена. От време на време, като я стегнеше шапката, прибягваше до самозадоволяване. И въпреки всичко животът не й се струваше кой знае колко самотен. Дълбоките взаимоотношения с друг човек можеха да й причинят единствено болка. По-добре й беше да е сама.

* * *

Тамаки се самоуби в един ветровит ден през късната есен, само три дни преди двадесет и шестия й рожден ден. Завърналият се на следващата вечер от командировка съпруг я завари обесена у дома им.

— Нямахме никакви семейни проблеми и никога от нищо не се е оплаквала. Не мога да си представя какво я е накарало да сложи край на живота си заяви съпругът пред полицията.

И родителите му казаха горе-долу същото. Но и тримата лъжеха. Постоянният садизъм на съпруга бе оставил Тамаки цялата в белези — и физически, и душевни. Действията му спрямо нея граничеха с мономанията и родителите му поначало бяха наясно с това. От аутопсията и полицията стигна до същите изводи, но подозренията им така и не бяха огласени публично. Привикаха съпруга, разпитаха го, но очевидно ставаше дума за самоубийство по време, когато съпругът се е намирал на стотици километри от дома им на остров Хокайдо. Обвинение не му бе предявено. Всичко това бе съобщено по-късно под секрет на Аомаме от по-малкия брат на Тамаки.

„Насилието започна от самото начало — каза й той — и с течение на времето ставаше все по-редовно и по-страшно.“ Тамаки не бе успяла да се освободи от този си кошмар. И дума не бе споменала пред Аомаме, понеже е знаела предварително какъв съвет би получила, ако го поиска: Махай се веднага оттам! А това бе единственото, което не е можела да направи.

В последния момент, преди да се самоубие, Тамаки бе написала дълго писмо до Аомаме. Започнала бе с това колко дълбоко се е заблуждавала и колко права е била Аомаме от самото начало. Писмото й завършваше с думите:

* * *

„За мен всеки ден е някакъв ад. Но не мога да избягам по никакъв начин. Не знам къде мога да отида. Чувствам се абсолютно безпомощна и това чувство ме държи в своя плен. Попаднах в този плен напълно доброволно, заключих вратата и изхвърлих ключа. И както ти казваше, бракът ми, разбира се, се оказа една огромна грешка. Но най-дълбокият проблем не е нито в съпруга ми, нито в брака като такъв. А се намира вътре, у мен. Заслужавам всичката болка, която ми се причинява. Никой не ми е виновен. Ти си ми единствената приятелка, единственият човек, на когото мога да се доверя. Но за мен вече няма спасение. Помни ме вечно, ако можеш. Умолявам те! Защо не можехме да продължим завинаги да играем софтбол!“

* * *

Докато четеше писмото, Аомаме усети, че ужасно й призлява. Не можа да овладее треперещото си тяло. Няколко пъти звъня в дома на Тамаки, но се включваше само телефонният секретар. Взе влака до Сетагая и оттам отиде пеша до дома на Тамаки в Окусава. Намираше се на огромен парцел, ограден с висок зид. Позвъни по домофона, но и сега никой не й се обади. Отвътре се чуваше единствено кучешки лай. Не й оставаше друго, освен да се откаже и да си върви. Нямаше как да узнае, но бе факт, че Тамаки вече бе поела последния си дъх. И висеше сам-сама на завързаното към стълбищния парапет въже. И телефонът, и домофонът бяха звънели в един безжизнен, притихнал дом.

Не че Аомаме се изненада от вестта за кончината на Тамаки. Някъде в дъното на съзнанието си, изглежда, я беше очаквала. Не усети в нея да се надига скръб. Отговори механично на човека, който я уведоми, остави слушалката и се намести на стола. И след като преседя така значително време, усети как от тялото й се отцеждат всички течности. Дълго време не намери сили да се изправи. Обади се в службата си да каже, че не е добре и ще отсъства няколко дни. Остана в квартирата си, без да яде, без да спи, почти без да пие и вода. На погребението не отиде. Имаше чувството, че с ясно доловимо щракане нещо в нея се беше превключило. Очевидно съм преминала някаква граница. Отсега нататък няма да съм същата.

И Аомаме се закле в себе си да накаже онзи за делата му. Каквото и да стане, някой ден задължително ще го запозная с края на света. В противен случай той ще причини същото и на някоя друга жена.

Посвети много време на изработването на най-точен план за действие. Вече знаеше, че забождането на игла в специална точка на тила под определен ъгъл води до мигновена смърт. Не всекиму се удава да го стори. Но тя бе способна. Първо, ще трябва да се научи да напипва за най-краткото възможно време въпросната едва доловима точка. После — да се сдобие с необходимия за целта инструмент. Снабди се с нужните средства и с течение на времето успя да изработи устройство, което наподобяваше малък фин ледокоп — с връх по-остър, по-леден и по-наточен и от най-безмилостната идея. Изнамери и ред начини да се подложи на необходимата подготовка и най-старателно я премина. И когато прецени, че е напълно готова, приложи своя план в действие. Без никакво колебание, хладнокръвно и прецизно отпрати онзи в царството небесно. След като свърши, произнесе и молитва, която се отрони едва ли не като рефлекс от устните й:

* * *

Отче наш, който си на небесата, да се свети името Твое най-чисто вовеки веков, да дойде царството Твое. Прости нам греховете наши и благослови пътищата ни смирени. Амин.

* * *

Едва след този случай Аомаме взе да изпитва периодично силна жажда за мъжки тела.

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): НЕЩА, КАКВИТО ПОВЕЧЕТО ЧИТАТЕЛИ ИЗОБЩО НЕ СА ВИЖДАЛИ

Комацу и Тенго се уговориха да се срещнат на обичайното си място, в кафенето до гара Шинджуку. И както винаги, Комацу закъсня с двадесет минути. Никога не идваше навреме, докато Тенго никога не закъсняваше. Това им беше стандартна практика. Комацу носеше коженото си дипломатическо куфарче и обичайното си сако от туид върху тъмносиня риза.

— Съжалявам, че закъснях — каза Комацу, макар съжалението никак да не му личеше. Напротив, беше в особено добро настроение, а усмивката му приличаше на лунен сърп призори.

Тенго само кимна, без нищо да каже.

Комацу седна насреща му:

— И извинявай, че така те назорвам. Знам, че никак не е лесно.

— Без всякакво преувеличение мога да кажа, че от десет дни насам изобщо не знам жив ли съм, умрял ли съм.

— Но пък бележиш страхотни успехи. Сдоби се с разрешение от попечителя на Фука-Ери и приключи с пренаписването на повестта — невероятни постижения за човек, обитаващ свой си малък свят. Вече те виждам в съвсем нова светлина.

Тенго остави хвалбите на Комацу без внимание.

— Прочетохте ли информацията ми за миналото на Фука-Ери? Онази, подробната.

— Разбира се. Дума по дума. Благодаря ти. Тя наистина има… как да кажа?… сложна биография. Достойна за роман сага. Но най ме изненада фактът, че попечител й е професор Ебисуно. Кажи после, че светът не е малък! Той нищо ли не ти каза за мен?

— За вас ли?

— Да. Нищо ли не каза Професора по мой адрес?

— Нищо конкретно.

Интересно — рече Комацу, явно доста озадачен. — Навремето работехме с професор Ебисуно. Аз бях този, които ходеше в кабинета му в университета да вземам ръкописите му. Вярно, много отдавна беше това, в самото начало на редакторската ми кариера.

— Възможно е в такъв случай да е забравил. Но ме помоли да му разкажа за вас — що за човек сте.

— Изключено! — смръщи се Комацу и завъртя глава. — Невъзможно! Той никога нищо не забравя. Паметта му направо може да те уплаши. А и толкова много пъти сме разговаряли за какво ли не. Няма начин да не ме помни… Както и да е, с него много трудно се работи. А ако се съди по информацията ти, и положението около Фука-Ери също не е никак просто.

— Меко казано. Държим в ръцете си буквално бомба със закъснител. Фука-Ери ни най-малко не е обикновена личност. Не е поредната седемнадесетгодишна хубавелка. Направи ли повестта й сензация, медиите ще се нахвърлят и ще изкарат наяве куп пикантерии. Ще настане истински ужас.

— Така е. Току-виж сме отворили кутията на Пандора — каза Комацу, но без да престава да се смее.

— Значи ли това, че се отказваме от плана си?

— Да се отказваме от плана си ли?

— Да. След като е толкова опасен. Да върнем тогава в купчината оригиналния ръкопис.

— Боя се, че няма да е толкова лесно. Твоята преработка на „Въздушната какавида“ вече замина за печат. Шпалтите й са готови. И щом я отпечатат, отива при главния редактор, шефа на издателството и четиримата членове на журито. Късно е вече за „Извинявайте, станала е грешка. Дайте си ни я обратно и забравете, че сте я чели“.

Тенго въздъхна.

— Станалото — станало. Не можем да върнем часовника назад — каза Комацу. Пъхна едно марлборо между устните си, присви очи и запали цигарата с един от кибритите на заведението. — Ще обмисля как да постъпим по-нататък. Ти няма нужда за нищо да мислиш, Тенго. Дори да дадат наградата на „Въздушната какавида“, ще държим Фука-Ери далече от хорските очи. Ще обявим, че е загадъчна млада писателка, която не желае публични изяви. Номерът ще мине. В качеството ми на редактор на повестта й ще се наема и с ролята на неин говорител. Всичко е изчислено. Не се притеснявай.

— Не се съмнявам в способностите ви, но Фука-Ери не е някакво обикновено момиче. Не е от тези, които ще мълчат и ще се оставят да ги командват. Щом си науми нещо — прави го. И отказва да слуша нещо, което не желае да чуе. Такава си е. Няма да е толкова лесно, колкото предполагате.

Комацу се умълча и взе да върти кибритчето между пръстите си. После каза:

— Така или иначе, Тенго, вече сме вътре в играта. Не ни остава друго, освен да решим, че трябва да продължим. Като начало държа да ти кажа, че преработката ти на „Въздушната какавида“ е страхотна, забележителна, далеч над очакванията ми. Почти е идеална, бих казал. Не се съмнявам, че ще вземе наградата „Нов писател“ и ще предизвика огромна сензация. На този етап отказване не може да има. Мен ако ме питаш, да погребеш подобно произведение е равносилно на престъпление. Както вече отбелязах, нещата се движат с пълна па̀ра.

— Престъпление ли? — впери Тенго погледа си в Комацу.

— Чуй например следното — рече Комацу. — „Всяко изкуство и всяко изследване, и изобщо всяка човешка дейност се прави, за да се постигне чрез нея някакво добро; затова и доброто е обявено с пълно основание за цел на всяка дейност.“

— Това пък какво е?

— Аристотел. „Никомахова етика“. Чел ли си нещо от Аристотел?

— Почти нищо.

— Не е лошо да попрочетеш. Сигурен съм, че ще ти хареса. Когато нямам какво друго да чета, чета древногръцките философи. Никога не ми омръзват. Винаги научаваш нещо ново.

— И какъв е смисълът на цитата?

— Че доброто е крайният резултат от всичко. Тоест добро е онова, с което нещата приключват. Да оставим съмненията за утрешния ден. Това е смисълът.

— Какво ли щеше да каже Аристотел за Холокоста?

Комацу разтегна сърповидната луна на усмивката си още повече:

— В случая Аристотел има предвид най-вече изкуството, науката и занаятите.

* * *

Тенго познаваше Комацу доста добре. Знаеше и публичния, но и личния му характер. В издателската индустрия Комацу бе нещо като вълк единак, оцелял, понеже е бил свободен да прави каквото си иска. Този му образ успяваше да заблуди повечето хора. Но ако някой го наблюдаваше отблизо и вземеше предвид пълния контекст, в който се извършваха действията му, ставаше му ясно, че всяка негова стъпка е подробно премислена. Като шахматистите предвиждаше по няколко хода напред. Наистина обичаше чудатите замисли, но в същото време старателно начертаваше линия, отвъд която не си позволяваше да минава. И най-вече бе лесно възбудим човек, чиито екстравагантни жестове бяха основно за пред хората.

Комацу винаги се застраховаше, за всеки случай. Завеждаше например седмична литературна рубрика във вечерното издание на един от водещите вестници, в която сипеше похвали и критика върху съответните писатели. Критиката му винаги беше крайно язвителна — нещо, в което бе специалист. Подписваше рубриката си с псевдоним, но всички в бранша знаеха кой е авторът. И понеже, естествено, никой не обича вестниците да го споменават с лошо, всеки пишещ събрат полагаше специални старания да не го дразни. Помолеше ли Комацу някого да напише нещо, никой не смееше да му откаже. Иначе кой знае какво щеше да излезе по негов адрес в рубриката.

Тенго никак не обичаше тази по-коварна страна в характера на Комацу и начина, по който той демонстрираше презрението си към литературния свят, докато същевременно се възползваше максимално от системата. Комацу притежаваше забележителен редакторски инстинкт и винаги бе помагал много на Тенго. Съветите, които му даваше по отношение на писането, почти винаги се оказваха крайно ценни. Въпреки това Тенго все се стремеше да поддържа определена дистанция. Нямаше да допусне да се сближи прекалено с Комацу, след което онзи да издърпа стълбата изпод краката му за това, че е пристъпил определени граници. В това отношение и Тенго беше внимателен човек.

— Както отбелязах преди малко, преработката ти на „Въздушната какавида“ е почти съвършена. Чудесно изпълнение — продължи Комацу. — Само една, ама наистина една част ми се ще да преправиш, ако може. Не сега, естествено. На ниво „Нов писател“ и сега е добре. Но ще те помоля да я пипнеш отново, след като журито й даде наградата и преди излезе в списанията.

— Коя по-точно?

— Спомняш ли си пасажа, където човечетата приключват с изработката на въздушната какавида, а момичето поглежда към небето и вижда две луни?

— Как да не го помня?

— По мое мнение написаното за двете луни е недостатъчно. Искам да добавиш по-конкретни подробности. Друга молба нямам.

— Може и да е сбито. Просто гледах да не прекалявам с подробностите и да наруша гладкостта на оригинала на Фука-Ери.

Комацу вдигна ръката с пъхнатата между пръстите цигара.

— Погледни го от друг ъгъл, Тенго. Читателите ти са виждали безброй пъти небе с една луна, нали така? Но се съмнявам някой да е видял небе с две луни една до друга. Когато в едно повествование вкараш нещо, което повечето читатели изобщо не са виждали, длъжен си да го опишеш с максимална точност и с колкото се може повече подробности. Затова пък можеш да спестиш описанията на онези неща, които повечето читатели са виждали.

— Разбирам — каза Тенго. Искането на Комацу съдържаше солидна логика. — Ще дооформя частта с двете луни.

— Чудесно. Тогава всичко ще е идеално — рече Комацу и смачка цигарата в пепелника.

— Високите ви оценки за работата ми винаги са ме радвали. Само че този път не е толкова просто.

— Ти изведнъж узря — каза Комацу бавно, натъртено. — Съзря и като манипулатор на езика, и като автор. Поне в това отношение можеш просто да се радваш. Сигурен съм, че от пренаписването на „Въздушната какавида“ си научил много за писането на проза. Което ще ти е крайно полезно следващия път, когато пишеш своя книга.

— Ако има следващ път — каза Тенго.

Широка усмивка прекоси лицето на Комацу.

— Не се притеснявай. Ти твоята работа я свърши. Сега е мой ред. Връщай се на резервната скамейка, отпусни се и наблюдавай мача.

Сервитьорката дойде и наля студена вода в чашите им. Тенго изпи своята наполовина, преди да се усети, че изобщо не му се пие вода.

— Аристотел ли беше казал, че човешката душа се състои от разум, воля и желание?

— Не. Това го е казал Платон. А разликата между Аристотел и Платон е колкото между Мел Торме и Бинг Кросби. Така или иначе, в древността нещата са били много по-прости. Представяш ли си сценка на бурен диалог около масата между разума, волята и желанието?

— Отсега си представям кой ще го загуби.

— А пък аз — вдигна показалец Комацу — най ценя чувството ти за хумор.

В случая не е хумор, рече си Тенго, но само наум.

* * *

След като се раздели с Комацу, Тенго се разходи до местния клон на книжарската верига „Кинокуния“, купи си няколко книги, седна в един съседен бар, поръча си бира и се зачете. Обикновено в такива моменти успяваше най-пълно да се отпусне.

Но през въпросната вечер изобщо не успя да се съсредоточи върху четивото. Кадрите с майка му започнаха да се повтарят мъгляво в съзнанието му и не можеше да ги прогони. Смъкнала бе от раменете си презрамките на белия си комбинезон, разголила бе красиво оформените си гърди и ги бе дала на някакъв мъж да ги смуче. А мъжът не беше баща му. Беше по-едър и по-млад и с по-хубави черти. Бебето Тенго спеше в кошчето си и дишаше равномерно. Докато онзи смучеше гърдите й, по лицето на майката му се бе изписал екстаз, който му напомняше за изражението на по-възрастната му приятелка, когато имаше оргазъм.

Веднъж от чисто любопитство Тенго поиска от приятелката си да си сложи заради него бял комбинезон.

— С най-голямо удоволствие — засмя се тя. — Още следващия път, щом искаш. Други желания имаш ли? Всичко съм готова да направя за теб. Само ми кажи. Не се стеснявай.

— Може ли отгоре му да си облечеш и бяла блузка? Най-обикновена.

Следващата седмица тя му се яви по бяла блуза върху бял комбинезон. Той й съблече блузата, смъкна презрамките на комбинезона и засмука гърдите й. Зае точно позата и ъгъла на онзи така, както го бе видял, и в този момент усети, че леко му се зави свят. Мозъкът му се замъгли и изгуби представа за реалността. Усети в долната част на тялото си тежест, която бързо се разрасна, и докато разбере какво му е, се разтресе в конвулсиите на мощна еякулация.

— Какво ти е, Тенго? Да не би да се изпразни вече? — слиса се тя.

Той самият не беше съвсем наясно какво е станало, но после забеляза, че част от спермата е опръскала долния край на комбинезона й.

— Извинявай — рече. — Не възнамерявах така да стане.

— Няма нужда да се извиняваш — отвърна му тя развеселена. — Ей сега ще го оплакна. Нищо особено. Ами ако беше кетчуп или червено вино!

Свали комбинезона, отърка оцапаната със сперма част под чешмата в банята и го окачи да съхне на тръбата на завесата за душа.

— Толкова ли силно ти подейства? — усмихна се нежно на Тенго и потърка корема му с длан. — Значи си падаш по бели комбинезони, така ли?

— Не съвсем — каза Тенго, но нямаше как да й обясни истинската причина, поради която й бе отправил молбата.

— Само кажи на кака какво ти се играе, пиленце, и кака ще ти го уреди. Умирам за фантазии! Всеки има нужда от някаква фантазия, за да продължава да живее, не мислиш ли? Искаш ли и другия път да дойда с бял комбинезон?

— Няма нужда. Веднъж ми стига — завъртя глава Тенго.

* * *

Тенго често се чудеше дали пък младежът, засмукал пред очите му зърната на майка му, не е биологическият му баща. Несигурността му се подклаждаше от факта, че по нищо не приличаше на онзи, който се предполагаше да е баща му — инкасаторът отличник от Ен Ейч Кей. Тенго беше висок, як млад мъж с високо чело, тесен нос и прибрани уши. Баща му бе нисък, набит и абсолютно невзрачен, с ниско чело, сплескан нос и щръкнали като на кон уши. Почти нямаше черта, която да не контрастира със съответната черта у Тенго. Докато Тенго поначало бе с отпуснат и всеопрощаващ вид, баща му приличаше на скръндзав невротик. И хората често отбелязваха открито, че изобщо не изглеждат като баща и син.

На Тенго обаче му бе трудно да се идентифицира с баща си не заради разликата във външността им, а по-скоро заради душевната им нагласа и склонности. Бащата не проявяваше и най-малък признак на така наречената интелектуална любознателност. Вярно, не беше получил необходимото образование. Роден в бедност, не бе имал възможността да си изгради стройна интелектуална система. Така че Тенго по-скоро съжаляваше баща си, че е израснал в такива условия. Което не му пречеше да отчете, че у бащата липсваше дори онзи основен стремеж към знания, който се явява нещо като естествен подтик у човека. Проявяваше определен практичен усет в работата си, който му помагаше да оцелее, но Тенго не откриваше дори трошица желание у баща си да се издигне, да се задълбочи, да види пред себе си един по-широк, по голям свят.

Бащата на Тенго, изглежда, изобщо не изпитваше някакъв дискомфорт от тесногръдието си и от застоялия въздух в неговия малък свят. Тенго нито веднъж не го бе виждал да хваща книга. У тях вестници не се купуваха (достатъчно било да гледат редовно новините по Ен Ейч Кей, разправяше бащата). Не проявяваше абсолютно никакъв интерес към музиката или киното и никъде не беше ходил. Интересуваше го единствено повереният му инкасаторски маршрут. Правеше си карта на района, маркираше я с цветни флумастери и щом намереше свободен миг, я изучаваше така, както един биолог класифицира хромозоми.

За разлика от него, Тенго от малък минаваше за математически гений. Винаги имаше отличен по аритметика. Още в трети клас решаваше гимназиални задачи. И по другите точни науки изкарваше високи оценки, без видимо да се напъва. А останеше ли му свободен миг, започваше да поглъща поредната книга. Безкрайно любознателен във всяко едно отношение, попиваше знания от най-различни области със същата ефективност, с каквато багерът изкопава пръст. И щом погледнеше баща си, решаваше, че е изключено половината от гените, определящи съществуванието му, да произхождат от този тесногръд, необразован човек.

Истинският ми баща трябва да е някъде другаде, заключи Тенго още като дете. И само някакви особени обстоятелства, каквито спохождат нещастниците в Дикенсовите романи, са наложили да бъде отглеждан от този човек. Тенго се вманиачи на тема Дикенс, когато прочете „Оливър Туист“, след което изгълта всичко, с което местната библиотека разполагаше от този автор. И докато скиташе из Дикенсовия свят, не спираше да разкрасява най-различни версии на собствената си биография. Разкрасените варианти (или натрапчиви фантазии) в главата му ставаха все по-пространни и по-сложни. Следваха една и съща схема, но с безброй вариации. И във всяка една Тенго стигаше до извода, че мястото му не е тук. Че е по погрешка заключен в клетка. И някой ден, съвсем случайно, ще го открият истинските му родители. Ще го спасят от тясната гадна клетка и ще го върнат там, където му е мястото. И там ще се радва на най-красивите, спокойни и свободни недели, които човек може да си представи.

Баща му бе във възторг от напредъка му в учението. Гордееше се с отличните му оценки и се хвалеше на всички съседи. Но в същото време проявяваше и известно недоволство от ума и таланта на Тенго. Много пъти се беше случвало бащата като че най-умишлено да прекъсне седналия да учи Тенго. Караше го да се занимава с къщна работа или го гълчеше за някакво измислено лошо поведение. По съдържание монолозите на бащата бяха все едни и същи: по цял ден търчал като гламав да събира таксите, изминавал огромни разстояния и бил заливан от хорски ругатни, докато Тенго нищо не правел, само мързелувал и си гледал кефа. „На твоите години ми скъсваха задника от домашни задължения и брат ми и баща ми ме пребиваха от бой и за най-дребното нещо. Никога не си дояждах и ме третираха като животно. Така че не си мисли, че си много специален само защото си изкарал някоя отлична оценка.“ И така нататък, и така нататък.

Тоя човек да не би пък да ми завижда?, взе да се пита в един момент Тенго. Да ми завижда — или на мен като личност, или на живота, който водя. Възможно ли е обаче един баща наистина да изпитва завист към родния си син? Макар като дете да не съдеше баща си, Тенго не можеше да не усети как думите и действията на баща му излъчват някаква жалка злоба и изпитваше към тази злоба физическа непоносимост. Често му се струваше, че онзи не само му завижда, а че всъщност мрази нещо в сина си. Не че мразеше Тенго като човек, а по-скоро ненавиждаше нещо у Тенго — нещо, което не можеше да му прости.

* * *

Математиката предоставяше на Тенго ефикасно убежище. Бягството му в света на числовите изрази го освобождаваше от стягащата го клетка на действителността. Още като дете беше забелязал колко му е лесно да се прехвърли в света на математиката просто като щракне едно ключе в главата си. И посветеше ли се на изследването на това царство с неговата безкрайна константност, изпитваше пълна свобода. Вървеше по оплетените коридори на тази гигантска сграда и отваряше една врата подир друга. И всеки път, щом пред очите му се разкриеше нова гледка, грозните следи от реалния свят се разтваряха и постепенно изчезваха. Управляваният от числовите изрази свят му осигуряваше легитимно и абсолютно безопасно скривалище. Докато беше в този свят, можеше да забрави или да пренебрегва правилата и тегобите, налагани му от реалния.

Но докато математиката представляваше величествена въображаема сграда, светът на разказвача Дикенс бе за Тенго по-скоро един дълбок вълшебен лес. Така както математиката се издигаше до безкрай към небесата, гората се разпростираше пред погледа му смълчана, с впили се дълбоко под земята тъмни яки корени. И гората не предлагаше нито карта, нито номерирани входове.

В основното училище и в прогимназията Тенго бе всецяло погълнат от света на математиката. Яснотата и абсолютната свобода, които този свят му даваше, му действаха като магия и му гарантираха възможността да съществува. Но веднъж навлязъл в юношеството, Тенго взе да се съмнява, че това му е достатъчно. Докато се задържаше в света на математиката, нямаше проблеми, но завърнеше ли се в реалния свят (което нямаше как да не стане), отново се озоваваше в същата гадна клетка. Която с нищо не бе станала по-хубава. Напротив, усещаше как оковите стават все по-тежки. Каква е ползата от математиката в такъв случай?, питаше се. Не се ли оказва просто някакво временно спасение, което влошава още повече реалното ми положение?

След като тези му съмнения съвсем се увеличиха. Тенго взе да се дистанцира най-умишлено от света на математиката, а в същото време гората на разказите притегляше все по-мощно сърцето му. Разбира се, четенето на романи не бе нищо друго, освен още една форма на бягство. Затвореше ли страниците, пак се връщаше в действителността. По някое време взе да осъзнава, че завръщането в реалността от света на някой роман не бе толкова съкрушително, колкото завръщането от света на математиката. Но как можеше да си го обясни? След дълбок размисъл стигна до следния извод: колкото и ясно очертани да са взаимоотношенията в гората на разказа, никога не се налага едно конкретно дефинирано решение. И точно в това се състои разликата с математиката. Най-общо казано, ролята на прозата е да придаде нова форма на отделния проблем. Разказът може евентуално да внуши някакво решение в зависимост от естеството и насочеността на проблема. И Тенго се завръщаше в реалния свят, обременен с това внушение. Все едно носеше неподдаващо се на разчитане заклинание, написано върху някаква хартийка. Понякога текстът му бе несвързан и не намираше непосредствено практическо приложение. Но затова пък съдържаше една възможност. Че някой ден може и да успее да разчете магията. И тази възможност стопляше сърцето му.

Колкото по-голям ставаше, толкова повече го привличаше този вид повествователно внушение. Не че математиката не му доставяше огромна радост и сега, след като бе съзрял. Докато преподаваше на курсистите в школата за зубрене, усещаше как познатият от детството му възторг пак се надигаше най-естествено в душата му. Радостта от споделянето на тази концептуална свобода си оставаше прекрасна. Но самият Тенго вече не умееше да се губи всеотдайно в света на числовите изрази. Понеже бе проумял, че колкото и да търсеше, този свят не можеше да му даде нужното му решение.

* * *

В пети клас, след като обмисли внимателно нещата, Тенго обяви, че не желае повече да обикаля в неделя с баща си да събират абонаментната такса за Ен Ейч Кей. Искал да има повече време за учене, за четене на книги и за игра с другите деца. Както баща му си имал работа, така и той си имал свои занимания. Искал да живее нормално, като всички останали.

Всичко това Тенго изложи кратко и ясно.

Баща му, естествено, избухна. Хич не го интересувало какво правят други семейства; това нямало никакво значение. Ние правим нещата по наш си начин. И хич недей да ми даваш акъл какво значи „нормален живот“, господин всезнайко. Ти пък какво разбираш от „нормален живот“? Тенго не седна да спори. Просто го гледаше безмълвно право в очите, с ясната мисъл, че каквото и да каже, баща му няма да го разбере. Добре, така да бъдело, рече баща му. Щом толкова го иска. Но щом няма да слуша баща си, и баща му ще престане да го изхранва. Да върви накъдето му видят очите.

Тенго изпълни заповедта. Събра си багажа в една торба и напусна дома им. Вече бе решил. Колкото и да беснее баща му, колкото и да крещи и врещи, Тенго хич не го е страх — дори ако посегне да го удари (което той не стори). Сега, след като му разрешиха да напусне клетката, изпита най-вече огромно облекчение.

Но пък нямаше и начин десетгодишно дете да се справи само с живота. В края на часовете този ден Тенго призна на учителката си в какво положение е изпаднал и че няма къде да пренощува. Описа й и емоционалното бреме на неделните обиколки с баща му да събират абонаментните такси за Ен Ейч Кей. Учителката му бе неомъжена жена на около тридесет и пет. Изобщо не можеше да се каже, че е хубава: носеше дебели грозни очила, но в замяна на това бе справедлива и добросърдечна. Както беше дребничка и възпитана, така можеше и на мига да избухне; хванеха ли я нервите, ставаше съвсем друг човек; нямаше озаптяване. Хората се шокираха от огромната разлика в поведението й. Тенго обаче си я обичаше и хич не се стряскаше от изблиците й на ярост.

Та тя изслуша Тенго с разбиране и съчувствие и го отведе у дома си да преспи. Постла му одеяло на дивана. На сутринта му приготви закуска. А вечерта го отведе у баща му на продължителен разговор.

Накараха Тенго да излезе от стаята, така че не знаеше със сигурност какво точно са си казали, но в крайна сметка баща му се видя принуден да прибере меча си. Колкото и ядосан да бил, нямал право да изгони на улицата едно десетгодишно момче. Законът задължавал всеки родител да издържа детето си.

В резултат от разговора на учителката с баща му Тенго бе оставен на мира през неделите. От него се искаше единствено да посвети сутринта на домашните си задължения, но след това беше свободен да върши каквото си ще. За пръв път Тенго успя да си извоюва някакво значително право от баща си. Бащата не му говори известно време, но момчето не се притесняваше кой знае колко. Спечелил бе нещо далеч по-важно. Направил беше първата си крачка към свободата и независимостта.

* * *

Тенго не беше виждал учителката си от пети клас доста време след като завърши основното си образование. Сигурно щеше да я види, ако ходеше на периодическите сбирки на стария му клас, на които го канеха, но нямаше никакво желание да се мярка на подобни мероприятия. От училище нямаше почти никакви хубави спомени. Но все пак се сещаше от време на време за учителката и за помощта, която му бе оказала.

Следващия път я видя, когато беше вече втора година в гимназиалния курс. Контузия на прасеца го бе изкарала за два месеца от училищния клуб по джудо. През което време го взеха да замества временно барабанчика в училищния духов оркестър. Оставаха им само два дни до някакъв конкурс, когато единият от барабанчиците им се премести неочаквано в друга гимназия, а вторият се тръшна с грип. Трябва ни просто някой, който да държи две дървени палки, разправяше учителят по музика, докато увещаваше Тенго да ги спаси, тъй като, така или иначе, имал излишно време заради контузията. Освен това щял да получи и няколко безплатни обяда, а пък и учителят щял да му повиши оценката по музика.

Тенго нито бе свирил някога на ударен инструмент, нито изпитваше подобно желание, но още при първия си опит установи с почуда, че тази дейност пасва идеално на начина му на мислене. Намираше някакво естествено удоволствие в това да раздробява времето на частици, а после да ги сглобява така, че да получи на практика поредица от тонове. В ума му звуците се явяваха под формата на диаграма. И взе да овладява ударните инструменти един подир друг така, както гъбата попива вода. Учителят по музика го запозна с перкусиониста на един симфоничен оркестър, който показа на Тенго техниката за свирене на тимпани. Овладя я само за няколко урока. И понеже партитурите му приличаха на числови изражения, много лесно се научи да ги разчита.

Самият учител по музика не можеше да се нарадва на изключителния му музикален талант:

— Притежаваш естествен усет за сложни ритми и невероятен музикален слух. И ако започнеш да вземаш редовни уроци при някой професионалист, нищо чудно и ти да станеш такъв.

Тимпаните никак не са лесни като инструмент, но го погълнаха всецяло, тъй като комбинацията от звуците, които издаваха, загатваха за безкрайни възможности. Тенго и съучениците му репетираха няколко откъса от „Симфониетата“ на Яначек в аранжимент за духови инструменти. Това щеше да е изпълнението им „по избор“ в предстоящото състезание между гимназиални духови оркестри. Яначековата „Симфониета“ не бе никак лека за гимназисти музиканти, а и тимпаните имаха видна роля във фанфарното начало. Учителят по музика, който същевременно бе и диригент на духовата музика, бе избрал „Симфониетата“ най-вече понеже разполагаше с двама превъзходни перкусионисти, та буквално полудя, когато неочаквано остана и без двамата. Следователно на Тенго се падна много тежка задача, но той ни най-малко не се стресна, а се отдаде с удоволствие на изпълнението.

Оркестърът се представи без грешка (достатъчно добре, че да вземе една от големите награди, макар и не най-голямата), а накрая се появи и учителката на Тенго от пети клас, която държеше да му стисне ръката за хубавото свирене.

— Още в първия миг те познах, Тенго. — Той се сети коя е жената, но не можа да си спомни името й. — Толкова впечатляващо звучаха тимпаните, че не се сдържах да не погледна кой свири на тях, и кого виждам, представяш ли си? Моя бивш ученик! Пораснал си оттогава, но лицето ти си е все същото. Откога свириш?

Тенго й представи сбито историята, която го бе довела в оркестъра, с което още повече я впечатли:

— Божичко, какъв талант си само, и то разностранен!

— Джудото по-лесно ми се удава — засмя се Тенго.

— А какво прави баща ти? — попита учителката.

— Добре е — отговори по навик Тенго, макар да не знаеше — и да не искаше да знае — какво прави баща му. Отдавна се бе пренесъл в общежитие и оттогава не го бе виждал.

— А вие по какъв случай насам? — попита я.

— Племенницата ми свири в оркестъра на една друга гимназия. Искаше да чуя соловата й партия. Ти смяташ ли да продължаваш с музиката?

— Връщам се при джудото, щом ми мине кракът. Мен джудото ме храни. Гимназията дава яки пари за джудото. Благодарение на тях си плащам общежитието и храната. Оркестърът не може да ми ги осигури.

— Предполагам, че гледаш да си независим от баща си.

— Ами, нали го знаете какъв е…

— Жалко обаче. При всичките ти дарби! — усмихна му се тя.

Тенго изгледа от високо дребната женица и си спомни нощта, която бе прекарал у дома й: семплото и практично, чисто и спретнато апартаментче, което обитаваше; дантелените пердета и саксиите с цветя; дъската за гладене и отворената книга. Розовата рокличка, окачена на стената. Ароматът на дивана, върху който преспа. Ето я и нея сега: стои смутена пред него като някое малко момиченце. И си даде сметка, че и той вече не е безпомощното десетгодишно дете, а як седемнадесетгодишен юноша — с едър гръден кош, набола за бръснене брада и пълноценен полов нагон. И че се чувства необичайно спокоен в присъствието на тази по-възрастна жена.

— Радвам се, че случаят пак ни срещна — каза тя.

— И аз.

Тенго наистина се радваше. Но това не му помогна да си спомни името й.

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ЯКО, КАКТО СЕ ЗАКОТВЯ ВЪЗДУШЕН БАЛОН

Аомаме обръщаше сериозно внимание на всекидневната си диета. Готвеше си предимно вегетариански ястия, към които добавяше морска храна, най-често бяла риба. Единственото месо, което си позволяваше от време на време, беше парче пилешко. Пазаруваше само пресни продукти, избягваше употребата на много подправки; не допускаше прекалено мазни съставки и ограничаваше максимално приема на въглехидрати. Към салатите добавяше само няколко капки зехтин, сол и лимонов сок, в никакъв случай дресинг. Не само консумираше в изобилие зеленчуци, но предварително се осведомяваше за хранителните им качества и се стремеше изборът й да е балансиран. Съставяше си собствено меню и го споделяше при поискване с останалите членове на спортния клуб.

— Не обръщайте внимание на калориите — съветваше ги. — Числата са без значение, след като веднъж свикнете да подбирате правилните съставки и да се храните умерено.

Но това ни най-малко не означаваше, че се придържа вманиачено към аскетичните си рецепти. Приядеше ли й се много месо, влизаше в някой ресторант и си поръчваше дебела пържола или агнешки котлети. Според нея, щом тялото изпитва неистово желание за дадено ядене, значи сигнализира, че наистина се нуждае от определени вещества, и тя се отзоваваше на повика на природата.

Обичаше вино и саке, но си беше определила три дни седмично, в които не пиеше, с цел да предотврати прекалената консумация на алкохол като начин и за опазване на черния дроб, и за контролиране на кръвната захар. За Аомаме тялото бе свещено и тя се смяташе длъжна да го поддържа винаги чисто, без нито една прашинка или петънце. Какво друго съдържаше храмът, наречен „нейно тяло“, бе съвсем отделен въпрос, по който щеше да мисли друг път.

По Аомаме нямаше грам излишна плът, а само мускули. Тя се убеждаваше ежедневно в този факт посредством щателен оглед на чисто голото си тяло пред огледалото. Не че толкова се възхищаваше на самото си тяло. Напротив. Намираше гърдите си за прекалено малки, а на всичко отгоре и асиметрични. Срамните й косми приличаха на тревен чим, стъпкан от преминала по него армия. Не можеше да не се мръщи на тялото си, но поне нямаше какво да ощипе по него.

* * *

Живееше пестеливо. Умишлено харчеше пари единствено за ядене. Не правеше никакви компромиси с качеството на продуктите и пиеше само висококачествени вина. В редките случаи, в които се хранеше извън дома си, избираше ресторанти, които полагаха специални усилия за приготовлението на ястията. Всичко останало — дрехи, козметика, бижута — за нея беше без значение. За да ходи на работа в спортния клуб, й трябваха само джинси и пуловер, а там прекарваше работния си ден по горнище и долнище от жарсе — без накити, естествено. Рядко й се налагаше да излиза наконтена. След като Тамаки Оцука се омъжи, остана без приятелки, с които да ходи по заведенията. Така че си слагаше грим и рокля само когато тръгнеше да си търси мъж за през нощта, а това се случваше веднъж седмично и не изискваше разнообразен гардероб.

При нужда правеше тур по бутиците в Аояма за някоя „рокля убиец“, към която прибавяше едно-две бижута и подходящ чифт обувки. Повече не й трябваше. В ежедневието ходеше с обувки без токчета и с прибрана на опашка коса. Достатъчно бе да измие лицето си със сапун и да си сложи хидратираща емулсия, след което така придобитият блясък на кожата траеше цял ден. Най-важно бе да поддържа тялото си чисто и здраво.

От малка бе свикнала да живее скромно, непретенциозно. Откакто се помнеше, все й се внушаваше колко важни са себеотрицанието и умереността. В семейния й дом нямаше нищо излишно, а „зян“ беше най-често споменаваната дума. Нямаха телевизия, не получаваха нито един вестник. Дори новините се смятаха за ненужни. На масата им рядко се появяваше месо или риба. С хранителните вещества, необходими за растежа й, Аомаме се сдобиваше най-вече от училищния стол. Докато другите деца само се оплакваха от безвкусната храна и не я доизяждаха, тя се ядосваше как може толкова ядене да зяносват.

Всичките й дрехи бяха втора ръка. Вярващите се срещаха периодически да си разменят ненужни им вече дрехи, поради което родителите й така и не й купиха нищо ново, с изключение на изискваните от училището екипи по физическо. Нямаше спомен да е носила някога дрехи или обувки по мярка, да не говорим каква смесица от цветове и стилове бяха носените дотогава от други деца облекла. Щеше все пак да се примири с тази си съдба, ако семейството й не можеше да си позволи повече, но родителите на Аомаме всъщност не бяха никак бедни. Баща й бе инженер с нормална заплата и спестявания. Изключително пестеливият им начин на живот се определяше единствено от вярата им.

И понеже живееше по този коренно различен начин, дълго време не успя да се сприятели с нито едно друго дете. Нито пък разполагаше с дрехи и пари, които биха й позволили да излезе някъде с приятелка. Нямаше си и седмични джобни пари, така че, ако я поканеха на нечий рожден ден (което, за добро или зло, така и не се случи), нямаше с какво и едно малко подаръче да купи.

Поради всичките изброени причини Аомаме мразеше родителите си и ненавиждаше света, към който те принадлежаха, и идеологията на този свят. Самата тя копнееше за най-обикновен живот, като живота на всички други деца. Не лукс. Само някакъв съвсем нормален животец, нищо повече. Мечтаеше си да порасте, да стане пълнолетна, та да напусне родителите си и да заживее самостоятелно — да яде каквото си иска, колкото си иска, да харчи парите от чантичката си както си иска, да си избира сама новите си дрехи, да носи обувки по мярка, да ходи където си ще, да си има купища приятели и да си разменя с тях красиво опаковани подаръци.

И чак след като стана пълнолетна, Аомаме осъзна, че всъщност се чувства най-добре, когато живее скромно и умерено. И че най й се ще не да се натруфи и да излезе с някого, а да си седи сама в стаята по жарсено горнище и долнище.

След смъртта на Танаки Аомаме напусна компанията за напитки за спортисти, освободи стаята в служебното общежитие и си нае едностайно апартаментче в оживения разкрепостен квартал Джиюгаока, далече от градския център. Макар и тесничко, апартаментчето й се видя огромно. Мебелировката сведе до минимум — с изключение на колекцията си от скъпи кухненски прибори. И другите й вещи не бяха много. Обичаше да чете, но щом свършеше някоя и друга книга, отнасяше ги при букинистите, търгуващи с книги втора ръка. Обичаше да слуша музика, но не събираше грамофонни плочи. Мразеше да гледа как трупа разни вещи. Затова при всяка нова покупка изпитваше някакво чувство за вина. И си казваше: Това всъщност не ми е нужно. Колчем погледнеше някоя по-хубава дрешка или чифт обувки в гардероба си, нещо я свиваше в гърдите и почваше да я души. Вместо да й навяват мисли за свобода и охолство, подобни гледки най-парадоксално й напомняха за мизерното й детство.

Често си задаваше въпроса: какво всъщност значи човек да е свободен? Дори да избягаш от една клетка, не попадаш ли просто в друга, по-голяма?

Всеки път, след като изпратеше някой набелязан мъж в отвъдното, вдовицата от Адзабу я възнаграждаваше. Пачка банкноти, увити плътно в лист хартия, биваше оставена в някоя номерирана кутия в пощенски клон. Аомаме получаваше ключа от Тамару, прибираше съдържанието на кутията и връщаше ключа. Без да чупи восъчния печат върху пачката и да брои парите, хвърляше пакетчето в касетата в трезора на своята банка, в която вече имаше две такива тухлички кеш.

Аомаме така и не успяваше да изхарчи месечната си заплата от спортния клуб, да не говорим, че имаше и спестовен влог. Нямаше никаква нужда от парите на вдовицата и се опита да й обясни тъкмо това още след първото плащане.

— Просто една външна формалност — каза вдовицата тихо, но твърдо. — Приеми го като установена процедура, като изискване. От теб се иска да ги получиш. Ако не ти трябват, не си длъжна да ги харчиш. Ако ти е неприятна идеята, че ги вземаш, нямам нищо против да ги дариш анонимно на някое благотворително дружество. Прави с парите каквото ти дойде на ум. Мен обаче ако ме питаш, най-добре е да ги оставиш за известно време непокътнати на сигурно място.

— Неприятна ми е изобщо идеята да ми се плаща за подобна дейност — каза Аомаме.

— Разбирам те, но и ти недей забравя: фактът, че тези ужасни мъже са били така добри да ни отърват от присъствието си, е елиминирал необходимостта от бракоразводни дела и дела за попечителство върху децата и на тези жени не им се налага повече да се боят, че мъжете им ще дойдат и ще им размажат физиономиите от бой. Вече са им изплатени застраховките „Живот“ и всякакви други ренти, дължими на починалите. Приеми получените от теб пари като външен израз на благодарност от тези жени. Няма съмнение, че си постъпила възможно най-правилно. Но действието ти не бива да остане необезвъзмездено. Разбираш ли защо?

— Честно казано, не — отвърна искрено Аомаме.

— Защото не си нито ангел, нито бог. Давам си напълно сметка, че действията ти са подтикнати от най-чисти чувства и че поради тази причина не желаеш да ти се плаща за свършената работа. Но и чистите, неподправените чувства са също посвоему опасни. Не е лесно за човек, изграден от плът и кръв, да питае дълго такива чувства. И тъкмо това налага да привържеш чувствата си към земята — яко, както се закотвя въздушен балон. Точно това е и целта на парите. Да не ти дават да си внушиш, че всичко ти е позволено, стига да е справедливо и мотивите ти да са чисти. Сега по-ясно ли ти е?

След още известен размисъл Аомаме кимна:

— Все още не съвсем, но на първо време ще ви послушам.

Вдовицата се усмихна и отпи от билковия си чай.

— Сега да не направиш някоя глупост, като да ги внесеш в банковата си сметка. Само ще създадеш занимавка на данъчните, ако ги надушат. Дръж ги в касета в някой банков трезор. Някой ден ще ти влязат в работа.

Аомаме обеща да спази заръките й.

* * *

Беше се прибрала от клуба и готвеше вечерята си, когато телефонът иззвъня.

— Здравей, Аомаме — каза женски глас. Леко дрезгав.

Беше Аюми. Аомаме притисна слушалката с ухо към рамото си, пресегна се и намали газта, без да спира да говори:

— Как върви напоследък полицейската дейност?

— Пиша фишове за неправилно паркиране като ненормална. Цял свят ме мрази. И никакви мъже около мен. Само яко бачкане.

— Радвам се да го чуя.

— А ти какво правиш в момента?

— Готвя вечеря.

— Вдругиден свободна ли си? Вечерта, имам предвид.

— Да, но не и за нощ като онази. Имам нужда да се съвзема.

— Щото и аз. Ама си викам, отдавна не сме се виждали, що не се съберем ей така, да си побъбрим?

Аомаме се позамисли върху предложението на Аюми, но не можа да вземе веднага решение.

— Виж какво, хващаш ме точно когато пържа лука — каза. — Не мога да спра точно сега. Можеш ли да ми звъннеш след половин час?

— Няма проблем. Дочуване до след половин час, значи.

Аомаме остави слушалката и продължи да бърка зеленчука в тигана. После си свари бульон мисо с бобени кълнове и го гарнира с кафяв ориз. Изпи половин кен бира и изля остатъка в мивката. Изми чиниите и седна да си почине на дивана; след малко пак звънна Аюми.

— Що не излезем някой път да вечеряме някъде? — рече. — Писнало ми е да ям сама.

— Винаги ли ядеш сама?

— Живея в общежитие със стол, така че се храня в многолюдна шумна обстановка. Но понякога ми се приисква да седна някъде на спокойствие, в някое по-луксозно заведенийце. Но не сама. Нали ме разбираш?

— Напълно — каза Аомаме.

— Но си нямам никого — ни мъж, ни жена, с когото да изляза на такива места. Всичките ми познати киснат по евтините барове. Затова си рекох, че ако ти, нали така… случайно… ако нямаш нищо против…

— Разбира се, че нямам нищо против — каза Аомаме. — Дай наистина да забием някъде. И да се изглезим с една скъпа вечеря. Много отдавна не съм го правила.

— Ама наистина ли? Страхотна си!

— Ти спомена вдругиден. Става ли?

— Идеално. На следващия ден съм почивка. Имаш ли предвид някое готино място?

Аомаме спомена един френски ресторант в квартал Ногидзака.

— Ти будалкаш ли ме? — ахна Аюми. — Баш пък в най-известния ресторант в целия град. В едно списание пишеше, че бил безумно скъп и трябвало да си резервираш маса два месеца предварително. Изобщо не е място за човек с моята заплата!

— Не се притеснявай. Главният готвач, който му е и собственик, членува в моя клуб. Личен треньор съм му и в някои отношения съм му като консултант по менюто по отношение на хранителните стойности. Сигурна съм, че ще ни запази маса, ако го помоля — а и ще ни направи яка отстъпка. Само не мога да ти обещая, че масата ни ще е от най-хубавите, разбира се.

— В такова заведение и в килера съм готова да ям — каза Аюми.

— И си сложи най-хубавата рокля, която имаш — посъветва я Аомаме.

След като разговорът им приключи Аомаме с известен шок осъзна, че младата полицайка й е легнала на сърцето. Не бе изпитвала подобни чувства към друг човек, откакто умря Тамаки Оцука. И независимо че бяха съвсем различни от онези към Тамаки, за пръв път от много време щеше да вечеря заедно с приятелка — и то щеше да го направи с желание. На всичко отгоре въпросната приятелка беше полицайка! Аомаме въздъхна. Ама че странен живот!

* * *

Аомаме си облече бяло елече върху синьо-сива рокля с къс ръкав и обу обувки на висок ток на „Ферагамо“. Добави обици и тънка златна гривна. Остави обичайната си чанта (с ледокопчето) вкъщи и я замени с чантичка на „Ла Багажери“. Аюми беше по семпъл черен жакет на японската модна фирма „Ком де Гарсон“ върху кафява тишъртка с дълбоко изрязано деколте и разкроена пола на цветя, със същата чанта „Гучи“ като предния път, малки перлени обички на винт и кафяви обувки с нисък ток. Изглеждаше много по-красива и по-елегантна от предишния път — и ни най-малко не приличаше на полицайка.

Срещнаха се в бара на ресторанта, пиха бавно по един коктейл „Мимоза“, а после ги отведоха до масата им, която се оказа доста по-добра от очакванията им. Главният готвач излезе от кухнята да си поприказва с Аомаме и спомена между другото, че виното щяло да е за сметка на заведението.

— За съжаление, бутилката вече е отворена и е отлята една глътка за дегустация. Снощи един клиент се оплака от вкуса му, та му поднесохме нова бутилка, но самото вино всъщност си е съвсем наред. Клиентът обаче е известен политик, който си е внушил, че е голям познавач на вината, макар нищичко да не разбира. Просто се фукляви. „Боя се, че виното ви е с леееко кисела жилчица“, вика. Нямаше как. Трябваше да му угодим. „Ммда, сър, май сте прав, сър. Подозирам, че е съхранявано неправилно в склада на вносителя. Моментално ще ви донеса друга бутилка. Обаче браво на вас, сър! Съмнявам се дали в цяла Япония има друг, който би уловил този дефект!“ Нали разбирате? Нямаше друг начин всички да са доволни. И не бива да го казвам на прекалено висок глас, но се наложи да му понадуем леко сметката, за да покрием загубата. Ама той плаща от представителните си разходи, така че бълха го ухапала. Пък и няма начин ресторант с нашата репутация да сервира върната бутилка.

— Освен на такива като нас, искаш да кажеш.

— Но вие нямате нищо против, нали? — смигна й майсторът.

— Разбира се — отвърна Аомаме.

— Ни най-малко — добави Аюми.

— Тази прекрасна дама да не е по-малката ти сестричка? — попита майсторът Аомаме.

— Има ли такъв вид?

— Не става дума за физическа прилика, а по-скоро за едно излъчване…

— Приятелка ми е — рече Аомаме. — Приятелка полицайка.

— Ама сериозно ли? — изгледа онзи Аюми с невярващ поглед. — С пистолет и прочее?

— Още никого не съм застреляла — каза Аюми.

— Ей, аз да не казах нещо злепоставящо, а?

— Няма страшно — успокои го Аюми.

Готвачът се захили и положи двете длани върху гърдите си.

— Все пак става дума за една високо ценена марка бургундско, което бихме предложили с чиста съвест всекиму. От реномирана изба, от добра реколта. Да не ви казвам колко банкноти от по десет хиляди йени струва обикновено.

Готвачът се оттегли, дойде сервитьорът и им наля от виното. Аомаме и Аюми се чукнаха. Звънът на чашите им напомни далечно ехо от божествени камбани.

— О! Такова чудесно вино не съм пила през живота си! — възкликна Аюми с присвити очи след първата глътка. — Нима е възможно някой да не хареса това вино?

— В света е пълно с мърморковци — каза Аомаме.

Двете се задълбочиха в менюто. Аюми четеше всяко описание по два пъти с острия поглед на печен юрист, съсредоточен в ключов договор: дали не пропуска нещо важно, някоя коварна клауза? Прехвърляше наум всеки член и параграф, преценяваше евентуалните им последствия и отражението им върху бъдещите печалби и загуби.

Седящата насреща Аомаме наблюдаваше развеселена спектакъла.

— Избра ли си най-после?

— Донякъде — каза Аюми.

— И какъв ти е изборът?

— Миди, салата с телешко филе и лук, и телешко „Ивате“, задушено в бордо. А ти?

— За мен супа от леща, топла зелена пролетна салата и морски дявол на скара в пергамент върху качамак. Съмнявам се, че се връзва особено с червеното ни вино, но пък то ни е безплатно, така че не се оплаквам.

— Какво ще кажеш да си ги делнем?

— Съгласна — каза Аомаме. — В такъв случай да започнем с пържени скариди.

— Прекрасно!

— И ако свършихме с избора, дай да затворим менютата, иначе сервитьорът никога няма да дойде.

— Вярно — съгласи се Аюми, затвори със съжаление менюто си и го остави на края на масата. Сервитьорът цъфна моментално и им взе поръчката.

— Всеки път, като свърша да давам поръчката си в ресторант, имам чувството, че нещо съм сбъркала — каза Аюми, след като сервитьорът си замина. — Ти нямаш ли го?

— О, дори да съм не съм направила най-добрия избор, нали все пак ще получа храна. Изобщо не може да се сравнява с някоя житейска грешка.

— О, не, разбира се — съгласи се Аюми. — Но за мен има значение. От малка съм си такава. Поръчвам си и почвам да се ядосвам: „Ама защо не си поръчах пържени скариди вместо хамбургер!“. Ти винаги ли си толкова хладнокръвна?

— Как да ти кажа? Поради ред причини родителите ми никога не ходеха на ресторант. Абсолютно никога. Не бях стъпвала в ресторант и много по-късно в живота си се научих да си избирам храна по меню и да си поръчвам онова, което искам да ям. Просто мълчах и дъвчех всичко, което ми се дадеше. Нямах правото да се оплаквам, че храната е безвкусна или гадна, или че не съм си дояла. Да ти кажа честно, и досега ми е все едно какво всъщност ям, стига да е полезно за здравето ми.

— Не може да бъде! Не те познавам добре, но изобщо нямаш такъв вид. По-скоро ми изглеждаш като някоя, която е израсла в заведения като сегашното.

В това отношение Аомаме можеше да е само благодарна на Тамаки Оцука. Как да се държиш в изискан ресторант, как да си избираш ядене, без да изглеждаш пълен идиот, как се поръчва вино или десерт, как да се отнасяш със сервитьора, как да държиш приборите — всичко това бе пределно ясно на Тамага и тя най-подробно подготви Аомаме. Освен дето я научи как да си подбира дрехите, как да носи накити и как да се гримира. За Аомаме всички тези неща бяха нови. Тамаки бе израснала в заможната хълмиста половина на Токио — Яманоте. Майка й, жена от хайлайфа, особено държеше на фините маниери и облеклото, в резултат на което Тамаки бе попила всичките необходими знания още преди да влезе в гимназията. Способна бе да общува на равна нога с възрастните. Аомаме погълна жадно всичките тези знания; ако нямаше такава чудесна учителка като Тамаки, днес щеше да е коренно различен човек. Често имаше чувството, че приятелката й е още жива и се спотайва някъде в самата нея.

Аюми май бе напрегната в началото, но всяка глътка вино й действаше все по-отпускащо.

— Ъъъ… ще те питам нещо, ама не си длъжна да ми отговаряш, аз само така. Нали няма да ми се разсърдиш?

— Няма да ти се разсърдя.

— Въпросът ми е малко така… особен, но не го задавам със задни мисли. Държа да сме наясно по тоя въпрос. Просто ме мъчи любопитство. И знам, че има хора, дето много се вбесяват от такива въпроси.

— Не се бой, няма да се вбеся.

— Сигурна ли си? Щото всички така разправят, пък после избухват.

— Аз съм по-специална, не се плаши.

— Случвало ли ти се е като малка някой мъж да прави с теб разни странни неща?

— Нямам такива спомени — завъртя глава Аомаме. — Защо питаш?

— Така ми дойде. Щом не ти се е случвало, хубаво. — И Аюми смени темата: — Я ми кажи, имала ли си някога любовник? Някой, с когото да си била по-така?

— Никога.

— Нито веднъж?

— Нито веднъж — потвърди Аомаме. И след известно колебание добави: — Честно да ти кажа, лиших се от девствеността си чак на двайсет и шест.

Аюми загуби дар слово. Остави ножа и вилицата, попи устни със салфетката и изгледа Аомаме с присвити очи:

— Красавица като теб? Не мога да повярвам.

— Просто не се интересувах.

— Не се интересуваше от мъже ли?

— Имаше едно момче, в което се влюбих — каза Аомаме. — Тогава бях на десет. И го хванах за ръка.

— Влюбила си се в момче, когато си била на десет. И нищо повече?

— Нищо.

Аюми пак взе ножа и вилицата и взе да реже една скарида с дълбоко замислен вид.

— И къде е сега това момче? С какво се занимава?

— Нямам представа — завъртя глава Аомаме. Бяхме съученици в трети и четвърти клас в Ичикава, в префектура Чиба, но в пети клас ме преместиха в едно токийско училище и нито го видях повече, нито съм чувала нещо за него. Знам само, че ако е още жив, ще е на двайсет и девет. Вероятно ще направи трийсет през есента.

— Да не искаш да кажеш, че никога не ти се е щяло да разбереш къде е и какво прави? Това не е чак толкова трудно, да ти кажа.

Аомаме завъртя категорично глава:

— Никога не ми е идвало да взема инициативата в свои ръце и да проуча как стоят нещата.

— Интересна работа. Аз да бях, земята щях да обърна да го намеря. Щом толкова си го обичала, вземи да го издириш и да му го кажеш в очите.

— Не искам така да стане — каза Аомаме. — Искам някой ден да го срещна съвсем случайно — на улицата, да речем, или в някой автобус.

— Съдба. Случайна среща.

— Нещо от тоя род — рече Аомаме и отпи от чашата си. — И точно тогава ще му се разкрия: „През целия си живот съм обичала само теб“.

— Страхотна романтика! — възторгна се Аюми. — Само дето шансовете да го срещнеш по този начин ми се струват доста мижави. — Да не говорим, че не си го виждала изобщо от двайсет години насам. Може коренно да се е променил. Та като се разминеш с него по улицата, изобщо да не го познаеш.

— Ще го позная — настоя Аомаме. Колкото и да се е променило лицето му, моментално ще го разпозная. Няма начин да го пропусна.

— Защо си толкова сигурна?

— Защото съм.

— Значи и досега го чакаш, уверена, че случайната ви среща неминуемо ще се състои.

— Да. И затова не пропускам да огледам всеки, който върви насреща ми по улицата.

— Невероятно! — каза Аюми. — Но цялата ти обич към него не ти пречи да правиш секс с други мъже… или поне не ти е пречела, след като си станала на двайсет и шест?

— Случи се нещо — кимна Аомаме. — И то напълно ме промени. Но сега, точно тук, нямам желание да говоря на тази тема. Извинявай.

— Нищо лошо — рече Аюми. — Аз ли ти развалих настроението с моите тъпи въпроси?

— Ни най-малко — отвърна Аомаме.

Изядоха в мълчание донесения им от сервитьора бульон и подновиха разговора си чак след като положиха лъжиците и онзи отнесе купичките им.

— Ама хич ли не те е страх? — попита Аюми.

— От кое да ме е страх?

— Как от кое? Ами ако пътищата ви никога не се пресекат? Случайна среща, разбира се, не е изключена и искрено се надявам, че ще се случи. Честно ти казвам — заради самата теб. Но реално погледнато, би следвало да отчетеш, че съществува огромната вероятност изобщо да не го срещнеш повече. Или, ако го срещнеш, да се окаже, че вече е женен за друга. И че вече има две деца. Не съм ли права? И тогава ще ти се наложи цял живот да живееш сама, без никога да се събереш с единствения човек, когото си обичала на този свят. Не те ли плаши такъв вариант?

Аомаме не откъсваше очи от червеното вино в ръката си:

— Може и да ме плаши — каза. — Но поне има някого, когото обичам.

— Дори ако той никога не те е обичал?

— Обичаш ли някого с цялото си сърце — и само един човек да е, значи не живееш живота си напразно. Дори никога да не успееш да се събереш с този човек.

Аюми поразсъждава известно време по въпроса. Сервитьорът дойде и наля вино в чашите им. Докато отпиваше, Аомаме си каза: Права е Аюми. Нима е възможно някой да не хареса това вино?

— Направо ме шашваш с философския си поглед върху нещата — каза Аюми.

— Изобщо не гледам философски. Само ти казвам честно какво точно мисля.

— И аз бях влюбена в един по някое време — взе да споделя Аюми. — Веднага след като завърших гимназията. В първото момче, с което правих секс. Беше три години по-голям. И моментално ме заряза заради една друга. А пък аз направо подивях. Много обидно ми стана. После го прежалих, но дивотията си ми остана. Гадно изневеряващо копеле с мазна приказка. Но какво да правя, като се бях влюбила.

Аомаме кимна, а Аюми отпи от чашата си.

— Той и сега ми се обажда понякога, пак да сме се срещнели. Но знам, че му е зор единствено за тялото ми. Ясен ми е. И затова му отказвам. Нищо няма да излезе, ако се видим, освен някоя още по-голяма бъркотия. Или, по-точно казано, мозъкът ми го съзнава, ама това не пречи на тялото да реагира всеки път. А пък то колко го желае, да не ти разправям! И като ми се натрупа повечко, пак се оставям да подивея. Ама ти надали можеш да ме разбереш.

— Много добре те разбирам — отвърна Аомаме.

— Щото той е отвратителен като човек, а и в леглото не е нещо особено. Но поне не се бои от мен и се отнася добре, докато сме заедно.

— При такива чувства нямаш кой знае какъв избор, нали? Появяват се, когато им скимне. Не е като да си избираш от меню какво да си поръчаш.

— В едно отношение е същото: пак съжаляваш, че си направила погрешния избор.

И двете се разсмяха.

— Все същото е, независимо дали става дума за менюта, мъже, или каквото друго ти дойде наум — заключи Аомаме. — Мислим си, че сами правим избора си, докато всъщност не избираме нищо. В смисъл, че всичко може би е предопределено, а ние само се преструваме, че избираме. Току-виж свободната воля се оказала само една илюзия. Често си мисля, че е точно така.

— В такъв случай животът трябва да е доста мрачен.

— И е, вероятно.

— Но ако обичаш някого с цялата си душа — дори да е ужасен човек и да не споделя любовта ти, — тогава животът поне не е ад, независимо че пак си остава мрачен. Това ли искаш да кажеш? — попита Аюми.

— Точно това.

— И все пак имам чувството, че тоя живот страда от сериозна липса както на логика, така и на доброта.

— Може и да си права — призна Аомаме. — Но е късно вече да го заменим с друг.

— Гишето отдавна хлопна — каза Аюми.

— И разписката се е загубила.

— Точно казано.

— Е, няма проблем всъщност — каза Аомаме. — Така или иначе, светът ще свърши, без да се усетим.

— Звучи многообещаващо.

— И ще настъпи царството небесно.

— Нямам търпение — рече Аюми.

* * *

Изядоха си десерта, пиха по едно еспресо и си разделиха сметката (която беше невероятно малка). После се отбиха за по един коктейл в съседен бар.

— Ха! Я виж оня там — каза Аюми. — Май е точно твоят тип, а?

Аомаме леко се озърна. В края на бара седеше сам мъж — висок, на средна възраст — и си пиеше мартинито. Имаше вид на гимназист спортист, навлязъл в средната възраст почти непроменен. Косата му бе започнала да оредява, но лицето му си беше останало младежко.

— Може и да е, но днес не ни е ден за мъже — обяви Аомаме. — А пък и барът е от по-класните.

— Знам. Просто ми беше любопитно какво ще кажеш.

— Следващия път.

Аюми изгледа Аомаме:

— Значи ли това, че пак ще излезеш с мен? Да търсим мъже, искам да кажа?

— Разбира се — отвърна Аомаме. — Защо не?

— Страхотно! Имам чувството, че заедно двете сме способни на всичко.

Аомаме пиеше дайкири, а Аюми — „Том Колинс“.

— Между другото, Аюми, ти оня ден спомена по телефона, че сме се били правили на лесбийки. Какво по-точно искаше да кажеш?

— А, тогава ли? Нищо особено. Просто се преструвахме, да пооживим малко нещата. Ама ти наистина ли нищо не помниш? Щото бая се вживяваше.

— Нищичко. Паметта ми е абсолютно заличена.

— Бяхме голи, галехме се по гърдите и се целувахме там долу и…

— Целувахме се там долу?! — възкликна Аомаме. И се озърна някой да не я е чул. Казала го бе на доста висок глас в тихия бар, но май никой не бе доловил думите й.

— Не се притеснявай. Нали ти казвам, че само се преструвахме. Без език.

— Ужас! — въздъхна Аомаме и притисна слепоочията си. — От какъв зор сме го правили?

— Съжалявам — рече Аюми.

— Не си виновна ти. Не трябваше така да се напивам.

— Едно ще ти кажа обаче: много сладка и чиста си там долу. Чисто нова.

— Ами да, аз там долу съм почти нова, неизползвана.

— Имаш предвид, че не я ползваш често, това ли?

Аомаме кимна.

— Точно това имам предвид. А сега ти ми кажи: интересуваш ли се от жени?

Аюми завъртя глава:

— Не. За пръв път правих такова нещо. Честна дума. Но и аз бях доста пияна, та реших, че няма да имам нищо против, стига да е с теб. Наужким. За майтап. А ти?

— И аз нямам такива влечения. Макар че в гимназията правихме нещо от тоя сорт с една близка приятелка. Без изобщо да го бяхме намислили. Просто се случи.

— Предполагам, че не е чак толкова необичайно. Ти тогава изпита ли някакви чувства?

— Май да — отвърна откровено Аомаме. — Но това ми беше единствен случай. На всичко отгоре ми се стори, че не е редно, и повече не повторих.

— Значи, според теб сексът между лесбийки не е реден?

— Не, изобщо нямам това предвид. Не казвам, че секс между лесбийки не бива да има, нито че е гаден или нещо подобно. Просто реших, че с тази конкретна приятелка не желая да имам взаимоотношения на такава основа. Не исках да превръщам връзката ни в чисто физическа.

— Разбирам — каза Аюми. — Щото исках да те попитам, ако нямаш нищо против, дали ще ми позволиш да преспя при теб нощес. Нещо не ми се прибира в общежитието. Вляза ли там, цялото приятно настроение от прекараната с теб вечер ще отиде на кино.

Аомаме допи дайкирито си и остави чашата върху бара.

— Нямам нищо против да ми гостуваш, обаче без никакви глупости.

— Не, не, и аз не търся нищо от тоя сорт. Просто ми се ще да сме заедно още известно време. Все ми е едно къде ще ме сложиш да спя, ако ще да е и на пода. А и утре не съм на работа, така че и сутринта ще прекараме заедно.

* * *

Взеха метрото и малко преди единадесет бяха вече в апартаментчето на Аомаме в Джиюгаока. И двете си бяха подпийнали и им се спеше. Аомаме метна върху дивана тънък дюшек и даде на Аюми една от пижамите си.

— Мога ли да легна при теб само за една-две минутки? — примоли се Аюми. — Просто ми се ще да се гушна за мъничко при теб. Без глупости. Обещавам.

— Нямам нищо против — каза Аомаме, поразена от факта, че убийцата на трима мъже ще се озове в леглото с действаща полицайка. Ама че странен живот!

Аюми се мушна под завивките, обгърна с ръце Аомаме и притисна едрите си гърди в ръката й. Дъхът й ухаеше на алкохол и зъбна паста.

— Според теб бюстът ми не е ли прекалено голям? — попита я.

— Изобщо не е. Много си е красив.

— Абе, така е, ама имам чувството, че жена с големи цици е смешна. Моите подскачат, докато тичам, и ме е срам да си суша сутиените навън. Приличат на две големи купи за салата.

— Мъжете май си падат по големите цици.

— И зърната ми са прекалено големи. — Аюми разкопча пижамата и заголи едната си гърда. — Гледай колко ми е голямо! Не е ли идиотско?

Аомаме огледа зърното на Аюми. Не беше хич малко, но не и толкова едро, че да се притеснява човек — не по-големи от онези на Тамаки.

— Красиво е. Да не би някой да ти е казал, че са ти големи зърната?

— Да. Един. Не бил виждал никога по-едри.

— Сигурно не е виждал много. Най-обикновени са си. А пък моите са прекалено малки.

— Никак даже. Твоите ми харесват. Имат елегантна форма и създават впечатление, че си интелектуалка.

— Глупости! Хем са много малки, хем са различни по размер. Което много ме затруднява при избора на сутиени, понеже едната чашка трябва да е по-голяма от другата.

— Наистина ли? Май всеки си има някакви проблеми.

— Точно така. Хайде сега да спим — каза Аомаме.

Аюми протегна надолу ръка и се опита да пъхне пръст в пижамата на Аомаме. Аомаме обаче сграбчи ръката й.

— Хей! Нали ми обеща.

— Пардон — рече Аюми и дръпна ръката си. — Вярно, че ти обещах. Май се напих. Обаче съм луда по теб. Като някоя смотана гимназистка.

Аомаме нищо не каза.

Аюми зашепна:

— Според мен ти пазиш онова, което смяташ за най-важно, за онова момче. Права ли съм? Завиждам ти. Че имаш някого, заради когото да се пазиш.

Може и да е права, помисли си Аомаме. Но кое всъщност е онова, което смятам за най-важно?

— Хайде, заспивай — каза на Аюми. — Ще те гушкам, докато заспиш дълбоко.

— Благодаря ти. И извинявай, че ти причинявам толкова неприятности.

— Няма нужда да ми се извиняваш. Никакви неприятности не ми причиняваш.

Все още усещаше топлата гръд на Аюми до себе си. Някъде отдалече долетя кучешки вой, после затвориха с трясък някакъв прозорец. Аомаме не преставаше да гали Аюми по косата.

* * *

След като Аюми заспа, Аомаме се измъкна от леглото. Явно й беше писано тя да прекара нощта на дивана. Извади от хладилника бутилка минерална вода и изпи две чаши. После излезе на балкончето, седна на алуминиевия стол и огледа простиращия се пред очите й квартал. Пролетната вечер беше топла. Бризът донасяше до ушите й шума от далечните улици като от някакъв създаден от човека океан. Сега, след полунощ, неоновият блясък бе понамалял.

Това момиче ми харесва, мислеше си Аомаме. Няма две мнения. И искам да съм максимално добра спрямо нея. След смъртта на Тамаки реших да живея, без да се обвързвам с никого. И за миг не ми е минало през главата да имам нужда от нова приятелка. Не знам защо, но усетих как сърцето ми се отвори към Аюми. В състояние съм да й призная с известна откровеност истинските си чувства. И все пак тя е коренно различна от теб, каза Аомаме на онази Тамаки, която таеше в сърцето си. Ти си специална. С теб израснах. Не мога да те сравня с никого.

Аомаме вдигна глава и се загледа в небето. И докато го гледаше, умът й се зарея из далечните спомени. Из времето, когато бяха заедно с Тамаки, как си приказваха, как се опипваха… Но скоро взе да си дава сметка, че небето отгоре й е някак си по-различно от онова, което бе свикнала да гледа. Имаше някаква трудно доловима, но и неоспорима разлика.

Трябваше й известно време да схване в какво бе разликата. Но дори след това й бяха нужни още доста усилия, за да я приеме. Умът й отказваше да потвърди от раз онова, което зрението й бе доловило.

На небето се виждаха две луни — една малка и една голяма. Рееха се една до друга. Голямата си беше онази обичайна луна, която знаеше открай време. Почти пълна и жълта. Но до нея имаше и друга луна. С непозната форма. Леко разкривена и зеленикава, сякаш покрита с мъх. Ето това бе регистрирало зрението й.

Аомаме се загледа с присвити очи в двете луни. После ги затвори, изчака моментът да отмине, пое дълбоко въздух и пак ги отвори с надеждата всичко да се е върнало към нормалното и да види само една луна. Но нищо не се беше променило. Нито светлината я лъжеше, нито зрението й. Нямаше никакво съмнение, че две луни се носят ясно една до друга — жълта луна и зелена луна.

Помисли си дали да не събуди Аюми да потвърди, че там горе наистина има две луни, но се отказа. Ами ако Аюми и кажеше: „Разбира се, че луните са две. Миналата година увеличиха бройката“. Или пък вземеше да каже: „Какви ги приказваш? Та луната в небето си е само една. Нещо не ти е в ред зрението.“ Нито един от двата отговора нямаше да разреши проблема й. Само щеше да го задълбочи.

Аомаме покри с длани долната половина на лицето си и продължи да гледа втренчено двете луни. Явно нещо става, помисли си. Пулсът й се ускори. Или със света нещо не е в ред, или с мен — или едното, или другото. Капачката не пасва на шишето: в капачката ли е вината, или в шишето?

Прибра се, затвори вратата към вътрешния двор и придърпа завесите. Извади от шкафа бутилка бренди и си наля една чаша. Аюми си спеше в леглото; дишаше дълбоко и равномерно. Аомаме застана на пост над нея, като от време на време посръбваше от чашата. Опряла лакти в кухненската маса, се бореше да не мисли за онова, което се намираше отвъд завесите.

Може пък светът наистина да свършва, рече си.

— И да идва царството небесно — промърмори си Аомаме.

— Нямам търпение — каза някой някъде.

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): РАДВАМ СЕ, ЧЕ ТИ ХАРЕСА

На Тенго му трябваха десет дни да пренапише „Въздушната какавида“, преди да я предаде на Комацу като нова творба, след което му се насъбраха куп тихи, спокойни дни. Преподаваше три дни седмично в школата за зубрене и веднъж седмично се събираше с омъжената си приятелка. През останалото време се занимаваше с къщна работа, ходеше на разходки и си пишеше романа. Отмина и април. Вишневият цвят се разпиля, дърветата напъпиха, цъфнаха магнолиите и сезоните следваха своя ход. Дните се точеха равномерно, редовно, безсъбитийно. Точно за такъв живот си мечтаеше Тенго — всяка седмица да прелива автоматично и гладко в следващата.

Но при цялата тази еднаквост стана видима и една определена промяна. Хубава промяна. Тенго осъзна, че докато работи върху романа си, у него се надига нов извор. Не че от него бликаше буйно вода; по-скоро бе някакво слабо църцорене измежду скалите. Притокът можеше да е ограничен, но пък беше постоянен и нарастваше капка по капка. А и той за никъде не бързаше. Не усещаше никакъв натиск. Трябваше единствено да чака търпеливо водата да се събере в каменното корито дотолкова, че да може да си гребне от нея. Тогава сядаше на бюрото, превръщаше загребаното в думи и повествованието следваше естествения си път.

Изглежда, съсредоточеното пренаписване на „Въздушната какавида“ бе отместило някаква скала, която дотогава заприщваше извора му. Не можеше ни най-малко да си обясни защо така се получи, но категорично имаше чувството, че се е махнал някакъв капак. Струваше му се, че тялото му е олекнало, че се е измъкнал от някаква теснина и сега може свободно да протегне ръце и крака. „Въздушната какавида“ очевидно бе стимулирала нещо, което от много време се беше таило в душата му.

Освен това Тенго усещаше как у него нараства и нещо като надигащо се желание. За пръв път в живота си имаше подобно чувство. През цялото му учене в гимназията и в университета треньорът по джудо и съотборниците му не спираха да повтарят: „Имаш и талант, и сила, и упорито тренираш, само дето ти липсва желание“. Май бяха прави. Липсваше му онази амбиция да побеждава на всяка цена и тъкмо поради това редовно стигаше до полуфинали и финали, но губеше решителния мач за титлата. И тази му склонност се проявяваше във всичко, не само в джудото. Беше по-скоро кротък, отколкото нахъсан. Същото беше и с белетристиката. Постигаше доста в стилово отношение и фабулите му също си ги биваше, но творбите му не успяваха да сграбчат читателя за гърлото. Все нещо им липсваше. Затова вечно стигаше до краткия списък, но така и не вземаше наградата „Нов писател“, както отбеляза Комацу.

Но след като приключи с пренаписването на „Въздушната какавида“, Тенго за пръв път в живота си изпита отчаяние. Докато я преработваше, бе изцяло погълнат от тази си дейност и ръцете му се движеха без мисъл. Но след като завърши творбата и я предаде на Комацу, усети как го завладя някакво всеобхватно чувство на безсилие. А щом безсилието поспадна, някъде отвътре се надигна нещо като гняв. И гневът бе насочен към самия него. Използвах чужда повест да създам преработка, което е равносилно на литературна фалшификация, и при това го направих с много по-голям плам, отколкото влагам в собственото си творчество. А нали писател беше уж онзи, който открива в себе си скрития разказ и го облича в подходящи слова? Не те ли е срам от себе си? И ти би трябвало да можеш да напишеш нещо сравнимо по качество с „Въздушната какавида“, но първо трябва да го решиш. Не е ли така?

Оставаше да го докаже на себе си.

Тенго реши да зареже написания дотук ръкопис и да започне чисто нова история, от нулата. Затвори очи и остана дълго заслушан в капките от ручейчето в душата му. По някое време думите взеха да му се явяват естествено. Лека-полека, без да си дава зор, започна да ги оформя в изречения.

* * *

В началото на май за пръв път от много време му се обади Комацу. Телефонът иззвъня преди девет вечерта.

— Всичко е готово — обяви Комацу развълнувано. Нещо, което рядко му се случваше.

В началото Тенго не схвана за какво става дума.

— Кое е готово?

— Как кое? Само преди минута присъдиха наградата „Нов писател“ на „Въздушната какавида“. С единодушно решение на журито, без обичайните прения. Но при такава мощна творба то си беше буквално неизбежно. Та нещата вече се задвижват. Оттук нататък вършим общо дело, Тенго. Дай да не жалим усилия.

Тенго хвърли поглед към стенния календар. Вярно, че днес бе денят, в който журито щеше да определи победителя. Тенго толкова се бе залисат в собствения си роман, че беше загубил всякаква представа за време.

— И сега какво? За церемонията по награждаването питам.

— Утре ще излезе във вестниците. Във всеки един вестник в цялата страна. В повечето — със снимки. Сензационно: седемнадесетгодишна хубавица печели наградата. Не ме разбирай погрешно, но в случая става дума за много по-ценна новина, отколкото ако беше спечелил някой тридесетгодишен даскал от школа за зубрене с вид на пробуждащ се от зимен сън мечок.

— Далеч по-ценна — съгласи се Тенго.

— Церемонията по награждаването е насрочена за 16 май в един хотел в Шинбаши. Отсега съм уредил пресконференцията.

— Фука-Ери ще присъства ли?

— Този път поне със сигурност. Няма начин победителят в конкурса „Нов писател“ да не присъства на награждаването си. И ако всичко мине без особени сътресения, от там нататък възприемаме политика на пълна тайнственост. „Съжаляваме, но авторът не желае да участва в публични изяви.“ Така ще заглушим любопитството им и истината няма никога да излезе наяве.

Тенго се напъна да си представи Фука-Ери на пресконференция в хотелска зала. Редица микрофони, светкавици от фотоапаратите. Образът нещо не се получаваше.

— Защо толкова държите на тази пресконференция? — попита.

— Поне веднъж трябва да стане, от благоприличие.

— Пълен провал ще е!

— Тъкмо това ще е и твоята задача, Тенго — да не допуснеш да стане провал.

Тенго се умълча. На хоризонта се появиха злокобни черни облаци.

— Ало, там ли си още? — запита Комацу.

— Тук съм. Какво точно значи това моя задача?

— Да обучиш Фука-Ери какво представлява една пресконференция и как да се държи на нея. Поначало въпросите винаги са почти едни и същи, така че обмисли отговори на онези, които вероятно ще й бъдат зададени, и я научи мотамо какво да отговаря. Ти нали преподаваш в училище за зубрене. Сигурен съм, че разбираш от тия неща.

— Вие разчитате на мен да свърша това?

— Разбира се. По някаква причина тя ти има пълно доверие. И ще те слуша. Няма как аз да го направя. Та тя дори не се е съгласила още да се срещне с мен.

Тенго въздъхна. Съжали, че не е прекъснал всякакви връзки с „Въздушната какавида“. Нали направи всичко, което се искаше от него? Сега не щеше нищо друго, освен да се отдаде на собствения си роман. Нещо обаче му нашепваше, че нещата няма да са толкова прости, а лошите предчувствия се оказват много по-верни от добрите.

— Свободен ли си вдругиден вечерта? — попита Комацу.

— Да.

— В шест вечерта в обичайното кафене в Шинджуку. Фука-Ери ще те чака.

— Не мога да изпълня задачата — каза Тенго. — Нищо не разбирам от пресконференции. Дори една не съм гледал през живота си.

— Нали искаш да си писател? Представи си я. Нима не е това работата на писателя — да си представя неща, които никога не е виждал?

— Да, но нали вие ми казахте, че от мен се иска само да преработя „Въздушната какавида“ и да оставя всичко останало на вас, а аз само ще седя на тъчлинията и ще наблюдавам останалата част от мача?

— Виж какво… С най-голямо удоволствие бих се захванал сам. Никак не обичам да се моля на хората да вършат нещо вместо мен, но в случая точно това правя: умолявам те ти да се заемеш с тази работа, понеже аз не мога. Не ме ли разбираш? Представи си, че сме в лодка, която се носи надолу по бързея. И двете ми ръце стискат руля, затова те карам да поемеш греблото. Ако ми откажеш, лодката ще се разбие и може да се издавим всички, включително и Фука-Ери. А ти не желаеш това да се случи, нали?

Тенго пак въздъхна. Защо вечно се завираше в някой ъгъл, където нямаше възможност да се измъкне?

— Окей. Ще направя каквото мога. Но не обещавам, че ще успея.

— Повече и не искам от теб — отвърна Комацу. — Много ще съм ти задължен. Защото, като гледам, Фука-Ери май е решила да не разговаря с никой друг освен с теб. А, и още нещо: двамата с теб ще трябва да основем нова компания.

— Каква компания?

— Компания, офис, фирма — както щеш го наречи. Да направлява литературната дейност на Фука-Ери. Литературна компания, естествено. Официално плащанията на Фука-Ери ще минават през нея. Ще назначим професор Ебисуно за неин представител, а и ти ще си на заплата към фирмата. Ще ти измислим някаква длъжност, няма значение каква. Важното е, че компанията ще ти плаща. И аз ще работя в нея, но без да се оповестява името ми. Ако се разчуе, че и аз съм намесен, ще се вдигне ужасен шум. Както и да е, по този начин ще разпределяме печалбата. От теб се иска само да подпишеш някой и друг документ, аз ще се погрижа за останалото. Имам добър адвокат.

Тенго заразмишлява върху казаното от Комацу.

— Защо просто не осъществите плана си без мен? Нямам нужда от заплата. С огромно удоволствие пренаписах „Въздушната какавида“ и научих от нея много неща. Радвам се, че Фука-Ери получава наградата и ще направя всичко по силите си да я подготвя за пресконференцията. Но само толкова. Не желая да имам нищо общо с тая ваша засукана „компания“. Това си е чиста проба измама.

— Няма връщане назад, Тенго — каза Комацу. — Чиста проба измама, казваш. Може и да си прав. Но би трябвало да се усетиш от самото начало, когато се заехме да заблуждаваме народа с тази полуизмислена авторка Фука-Ери. Прав ли съм? Естествено, нещо от този род изисква и участието на пари, а на мен ще ми е нужна добре изпипана система за обработката им. Тук не става дума за някаква детска игра. Късно е вече да се оплакваш, че не щеш да имаш нищо общо, че е прекалено опасно, че не ти трябват пари. Ако искаше да слезеш от лодката, отдавна трябваше да го направиш, докато реката бе все още спокойна. Сега е невъзможно. За създаването на компанията ни трябва определена бройка хора и не мога да си позволя да намесвам други лица, които не знаят за какво става дума. Нямаш избор. Намесен си докрай в събитията.

Мислите на Тенго се заблъскаха в мозъка му, но не можа да измисли нищо умно.

— Може ли все пак да ви задам един въпрос? Ако съдя по думите ви, професор Ебисуно възнамерява да одобри изцяло плана ви. Доколкото разбирам, той вече се е съгласил със създаването на тази фалшива компания и с функцията си на представител.

— В качеството му на попечител на Фука-Ери Професора разбира и одобрява цялата ситуация и ни дава зелен светофар. Обадих му се веднага след като ми съобщи за разговора си с него. Той, разбира се, се е сетил кой съм. Но не е искал да ме спомене, за да може да чуе неподправеното ти мнение за мен. Направил си му впечатление на проницателен душевед. Какво, за Бога, му наприказва по мой адрес?

— Каква полза би имал професор Ебисуно от участието си в този план? Съмнявам се да се нуждае от пари.

— В това отношение си прав. На такъв като него дребните суми не му правят впечатление.

— Тогава за какво му е да поема такъв риск? Каква изгода преследва?

— И аз знам точно колкото теб. Много е труден за разбиране.

— Не по-малко от вас. Което ще рече, че са налице куп дълбоко скрити мотиви, които не знаем.

— Той, Професора, може и да има вид на някой невинен старчок, но всъщност е крайно непроницаем.

— Фука-Ери до каква степен е запозната с плана?

— Нищо не знае, а и не й е нужно да знае за задкулисните подробности. Но тя вярва в Професора и те харесва. Затова и те моля да помогнеш още малко.

Тенго прехвърли слушалката от едната си ръка в другата. Изпита нужда да проследи отначало развитието на сегашната ситуация.

— Професор Ебисуно нали вече не се занимава с наука? Нали е напуснал университета и е престанал да пише книги?

— Да, наистина е прекъснал всякакви връзки с научния свят. Беше забележителен учен, но имам чувството, че академичният свят не му липсва. Но пък, от друга страна, той открай време не си падаше много по авторитети и организации. Винаги си е бил саможив.

— И с какво се занимава сега?

— Струва ми се, че е борсов агент — каза Комацу. — Или, казано по модерному, инвестиционен консултант. Управлява парите на хората и в същото време припечелва и по нещо за себе си. Седи си там, навръх планината, и дава съвети кои акции да купуват и кой да продават. При това проявява страхотен инстинкт. На всичко отгоре е и жесток анализатор на данни, като за тази цел си е създал собствена система. В началото му било хоби, но постепенно се превърнало в основна професия. Повече от това не мога да ти кажа. Доста известен е в съответните кръгове. И знам едно нещо със сигурност: не е закъсал за пари.

— Не виждам къде е връзката между културната антропология и търговията с акции — рече Тенго.

— Поначало няма такава, но за него явно има.

— И е много труден за разбиране.

— Точно така.

Тенго притисна слепоочията си с пръсти. После, примирил се със съдбата си, каза:

— Добре. Ще се срещна вдругиден в шест с Фука-Ери в обичайното кафене в Шинджуку и ще се подготвим за пресконференцията. Нали това искате от мен?

— Така е по план. И виж какво, Тенго, засега не се замисляй много за тия работи. Просто се остави да те носи течението. Подобни неща не се случват кой знае колко често в живота. Живеем в един прекрасен свят, приличащ на приключенски роман. Дръж се здраво и вдишвай с пълни гърди въздуха на злото. Спускаме се по бързея. А стигнем ли веднъж водопада, ще направим величествен скок!

* * *

Тенго се срещна след два дни с Фука-Ери в кафенето в Шинджуку. Тя беше по тесни джинси и тънък летен пуловер, подчертаващ очертанията на гърдите й. Правите й коси бяха пуснати и кожата й имаше свеж мек блясък. Мъжката част на клиентелата й хвърляше постоянно погледи и Тенго ги усещаше. На Фука-Ери обаче май изобщо не й правеха впечатление. Обявяването й за лауреат на наградата „Нов писател“ на едно литературно списание сто на сто щеше да вдигне голям шум.

Фука-Ери вече знаеше, че получава наградата, но не личеше нито да се радва, нито да се вълнува от този факт. Очевидно й беше абсолютно безразлично. Денят беше топъл по летному, но тя си поръча горещо какао и, обвила с две ръце чашата, се наслаждаваше на всяка капчица. Никой обаче не й беше споменал за предстоящата пресконференция, а когато Тенго й каза, не последва никаква реакция от нейна страна.

— Нали знаеш какво значи „пресконференция“?

— Пресконференция — повтори Фука-Ери.

— Седиш на една сцена и отговаряш на въпросите на куп репортери от вестници и списания. Ще те снимат. Може и телевизионни камери да има. И по цялата страна ще излязат репортажи с тези въпроси и отговори. И понеже не се случва всеки ден седемнадесетгодишно момиче да печели наградата „Нов писател“ на някое литературно списание, новината ще гръмне. Особено внимание ще се обърне на факта, че журито е било единодушно. Това почти никога не се случва.

— Въпроси и отговори — попита Фука-Ери.

— Те ще питат, ти ще отговаряш.

— Какви въпроси.

— Всякакви. За повестта, за теб, за личния ти живот, за хобитата ти, за бъдещите ти планове. И може би няма да е зле да си подготвиш отговорите на подобни въпроси.

— Защо.

— За по-сигурно. Да не се чудиш какво да им отговаряш и да не кажеш нещо, което да се разбере погрешно. Най-добре е отсега да почнеш да се подготвяш. Нещо като репетиция, един вид.

Фука-Ери допи какаото си в мълчание. После изгледа Тенго с поглед, в който се четеше: „Такива неща не ме интересуват, но щом ти смяташ, че е необходимо…“. Очите й бяха по-красноречиви — или поне изказваха по-пълни изречения — от думите й. Но надали можеше да проведе цяла пресконференция само с очи.

Тенго извади от куфарчето си лист и го разгъна върху масата. Написал бе на него ред въпроси, каквито можеше да се очакват на пресконференцията. Предната нощ бе отделил значително време и мисъл за съставянето му.

— Аз ще те питам, а ти ще ми отговаряш, все едно съм репортер от вестник, окей?

Фука-Ери кимна.

— В миналото писали ли сте много други разкази?

— Много — отговори Фука-Ери.

— Откога пишете?

— Отдавна.

— Добре — каза Тенго. — Придържай се към кратките отговори. Не е нужно да се впускаш в подробности. Като това, че Адзами е писала вместо теб например. Окей?

Фука-Ери кимна.

— Това не бива никому да го споменаваш. Нека си остане наша тайна — между нас двамата.

Няма да го казвам.

— Когато представяхте конкурсната си работа, вярвахте ли, че ще спечелите?

Тя се усмихна, но нищо не рече.

— Значи, не желаеш да отговориш на този въпрос, така ли?

— Не желая.

— Много добре. Когато не желаеш да отговориш, само си мълчиш и се усмихваш. Те и въпросите са си доста тъпи.

Фука-Ери пак кимна.

— Откъде почерпихте сюжета на „Въздушната какавида“?

— От сляпата коза.

— Хубав отговор. Какво мислят съучениците ви по повод наградата?

— Не ходя на училище.

— Защо?

Отново никакъв отговор.

— Възнамерявате ли да пишете и за в бъдеще?

Пак мълчание.

Тенго допи кафето си и върна чашката върху чинийката. От вградените в тавана на кафенето високоговорители се носеше тихичко цигулково изпълнение на тема из филма „Звукът на музиката“.

„Росата по розите и котешките мустачки…“

— Не отговарям ли хубаво?

— Напротив. Много добре се справяш.

— Добре — каза Фука-Ери.

Тенго беше съвсем искрен. Макар да не успяваше да изговори повече от едно изречение наведнъж и да й липсваха някои препинателни знаци, отговорите й бяха в известен смисъл идеални. Най-хубавото бе, че реагираше мигновено на всеки въпрос. И че гледаше право в очите на питащия, без да мига. А това доказваше, че отговаря честно и че краткостта не е израз на нелюбезност. Да не говорим, че никой нямаше да схване какво точно иска да каже. Тъкмо на това се надяваше Тенго — хем да създаде впечатление за искреност, хем да озадачи слушателите.

— Любимият ви роман е…?

— „Сказание за Хейке“.

Тенго се слиса. Представяш ли си? Любимият й роман е самурайска военна хроника от тринадесети век! Ама че великолепен отговор!

— И какво по-точно ви харесва в „Сказание за Хейке“?

— Всичко.

— Друго любимо произведение?

— „Приказки от едно време“.

— Но то е още по-старо! Не четете ли съвременна литература?

Фука-Ери се позамисли, преди да отговори:

— „Околийският управител Саншо“.

Върховно! Огай Мори[1] е писал романа си някъде около 1915 година. И тя на това му вика съвременна литература.

— Имате ли си хобита?

— Слушам музика.

— Какъв вид музика?

— Харесвам Бах.

— Нещо по-конкретно?

— BWV 846 до 893.

Тенго се поозори да се сети за какво става дума.

— „Добре темперирано пиано“, първи и втори том.

— Да.

— А защо ги цитирате по BWV номерацията[2]?

— Така по-лесно ги помня.

„Добре темперирано пиано“ е райска музика за ушите на един математик. Състои се от прелюдия и двойки фуги в мажорни и минорни гами от всички дванадесет тона на гамата, по двадесет и четири пиеси във всеки том, общо четиридесет и осем, съставляващи идеално завършен цикъл.

— Някоя друга творба? — попита Тенго.

— BWV 244.

Тенго не успя веднага да включи коя от творбите на Бах носи BWV номер 244. При което Фука-Ери запя:

Bub’ und Reu’

Bub’ und Reu’

Knirscht das Sündenherz entzwei

Bub’ und Reu’

Bub’ und Reu’

Knirscht das Sündenherz entzwei Knirscht das Sündenherz entzwei Bub’ und Reu’

Bub’ und Reu’

Knirscht das Sündenherz entzwei

Bub’ und Reu’

Knirscht das Sündenherz entzwei Dab die Tropfen meiner Zahren Angenehme Spezerei

Treuer Jesu, dir gebaren.[3]

* * *

Тенго за миг онемя. Пеенето й не беше съвсем вярно, но немското й произношение бе невероятно точно и ясно.

— „Матеус пасион“. Знаеш текста наизуст?

— Не го знам — каза момичето.

На Тенго му се прищя да каже нещо, но не му идваха думи. Успя само да погледне пак записките си и да премине към следващия въпрос.

— Имате ли си приятел?

Фука-Ери завъртя глава.

— Защо си нямате?

— Не искам да забременея.

— Напълно възможно е да си имате приятел, без да забременявате.

Фука-Ери нищо не каза, а само примига няколко пъти.

— Защо не искате да забременеете?

Фука-Ери стисна уста. Тенго се ядоса на себе си заради глупавия си въпрос.

— Окей. Да спрем дотук — каза и върна списъка в куфарчето си. — Всъщност никой не може да каже какво точно ще те питат, а ти им отговаряй така, както ти идва отвътре. Ще се справиш.

— Добре — каза Фука-Ери с очевидно облекчение.

— Сигурно смяташ тази предварителна подготовка за губене на време.

Фука-Ери сви рамене.

— И аз съм на това мнение. И не го правя по свое желание. Господин Комацу ме накара.

Фука-Ери кимна.

— Обаче много те моля никому да не споменаваш, че съм пренаписал „Въздушната какавида“. Ясно ти е, нали!

Фука-Ери кимна два пъти.

— Сама я написах.

— Така или иначе, „Въздушната какавида“ си е само твое произведение и на никой друг. Това трябва да е ясно от самото начало.

— Сама я написах — повтори Фука-Ери.

— Чете ли моята преработка на „Въздушната какавида“?

— Адзами ми я прочете.

— И как ти се стори?

— Добър писател си.

— Което, предполагам, ще рече, че я одобряваш?

— Все едно аз съм я писала.

Тенго я изгледа. Тя вдигна чашата с какао и отпи. Той едвам се сдържаше да не зяпа красивите издатини изпод пуловера й.

— Радвам се да го чуя. Пренаписването на „Въздушната какавида“ ми достави огромно удоволствие. Най-трудно всъщност ми беше да не разруша онова, което ти си създала. Затова толкова държа да знам дали си доволна от крайния продукт, или не.

Фука-Ери кимна безмълвно. После, сякаш се мъчеше да се убеди в нещо, опипа дребната, добре оформена месеста част на ухото си.

Сервитьорката дойде и им напълни водните чаши. Тенго отпи една глътка да накваси гърлото си. После, събрал смелост, изказа на глас мисълта, която от известно време го занимаваше:

— И аз имам една малка молба към теб, ако ми позволиш.

— И по-точно.

— Да дойдеш и на пресконференцията с тези си дрехи.

Фука-Ери го изгледа озадачено. После огледа внимателно дрехите си една по една, сякаш до този момент не беше обърнала внимание в какво е облечена.

— Искаш да дойда облечена по този начин — попита.

— Точно така. Искам да се явиш на пресконференцията в същото облекло, в което си в момента.

— Защо.

— Много хубаво ти стои. Подчертава формата на бюста ти. Имам едно лично мое си подозрение, че репортерите няма да се удържат да не те гледат там и ще забравят да ти задават трудни въпроси. Но ако идеята не ти харесва, недей. Не настоявам.

— Адзами ми подбира дрехите — каза Фука-Ери.

— Не ги ли избираш ти?

— На мен ми е все едно.

— Искаш да кажеш, че днешният тоалет ти го подбра Адзами?

— Адзами го избра.

— Което не пречи да ти стои страхотно.

— Значи този тоалет ми подчертава бюста — каза тя с равна интонация.

— Категорично. Абсолютно привлича вниманието.

— Пуловерът се комбинира добре със сутиена ми.

Фука-Ери го гледаше право в очите. Тенго усети как се изчервява.

— Не разбирам от комбинации, но… ъъъ… ефектът е поразителен.

Фука-Ери не отделяше поглед от очите на Тенго. И най-сериозно го попита:

— Не можеш да устоиш да не гледаш натам.

— Признавам си. Така е.

Фука-Ери дръпна напред яката на пуловера и само дето не навря нос в деколтето си, явно да провери с какъв сутиен е всъщност. После за миг съсредоточи погледа си върху пламналото Тенгово лице, сякаш наблюдаваше любопитно явление.

— Ще го направя, щом казваш — рече след секунда.

— Благодаря — отвърна Тенго и сложи край на срещата.

* * *

Изпрати Фука-Ери до гара Шинджуку. Мнозина минувачи си бяха свалили саката. Тук-таме се срещаше и по някоя жена по презрамки. Човешкото гъмжило в съчетание с трафика създаваше онзи типичен за града освободен шум. По улицата повя свеж раннолетен бриз. Тенго се озадачи: откъде идеше този ароматен вятър по оживените улици на Шинджуку?

— В своя извънградски дом ли се прибираш? — попита Тенго.

Влаковете бяха претъпкани; нямаше скоро да се добере до тях си.

Фука-Ери поклати отрицателно глава:

— Имам стая в Шинаномачи. На няколко минути оттам.

— Там ли преспиваш, когато закъснееш в града?

— Футаматао е много далече.

Както и преди, докато вървяха към гарата, Фука-Ери държеше лявата ръка на Тенго. Държеше я така, както момиченце държи ръката на възрастен, но и това стигаше на Тенго, за да се раздумка сърцето му.

Когато стигнаха до гарата, тя го пусна и си купи от автомата билет до Шинаномачи.

— Не се притеснявай за пресконференцията — каза му.

— Не се притеснявам.

— И да не се притесняваш, аз пак ще се оправя.

— Знам. Никак не се тревожа. Сигурен съм, че ще се справиш.

Без нито дума повече Фука-Ери мина през контролната бариера и се скри в тълпата.

* * *

След като се раздели с Фука-Ери, Тенго влезе в едно барче близо до книжарница „Кинокуния“ и си поръча джин с тоник. Отбиваше се тук от време на време. Харесваше старовремския декор и факта, че не пускат музика. Поседя известно време на бара, втренчен в лявата си ръка, без да мисли за нищо конкретно. Ръката, която Фука-Ери бе държала. Още помнеше допира й. Спомни си красивите извивки на гърдите й. Толкова съвършена бе формата им, че почти бе лишена от сексуален смисъл.

И както му минаваха през главата тези мисли, изведнъж му се прищя да си поговори по телефона с по-възрастната си приятелка — за каквото и да било: за проблемите й около отглеждането на децата, за рейтинга на правителството на Накасоне, за всичко друго. Просто искаше да й чуе гласа. А ако можеше, и да се срещне веднага някъде с нея и да правят секс. Но беше изключено да й звъни у дома й. Ами ако вдигнеше съпругът й? Или някое от децата? Досега нито веднъж не й се беше обаждал. Това бе едно от правилата, които бяха установили.

Поръча си втори джин с тоник и докато го чакаше, си се представи как се носи с малка лодка надолу по бързея. Как го беше казал Комацу по телефона? „Стигнем ли веднъж водопада, ще направим величествен скок!“ Можеше ли обаче Тенго да се довери изцяло на думите му? Нямаше ли Комацу да скочи върху някоя удобно появила се скала тъкмо преди да стигнат ръба на водопада? „Извинявай, Тенго, щеше да му рече, но се сетих, че не съм свършил една работа. Оставям те да се оправяш сам оттук нататък.“ И величественият скок ще остане единствено за Тенго. Никак не беше изключено. Напротив, съвсем вероятно си беше.

* * *

Прибра се, легна си и засънува. Отдавна не му се беше случвал толкова ярък сън. Самият той беше парченце от някакъв гигантски пъзел. Но вместо формата му да е постоянна, все се менеше. Така че не можеше никъде да си намери място. Докато се напъваше да открие къде да се намести, му зададоха и определено време, през което да събере разпилените страници на една партитура за тимпани. Буен вятър ги носеше във всички посоки, той се щураше и ги грабеше страница по страница, проверяваше номера на всяка и я подреждаше, а през това време тялото му се менеше като амеба. Ситуацията нямаше овладяване. В един момент се появи Фука-Ери и го грабна за лявата ръка. Формата на Тенго престана да се променя. Вятърът утихна и престана да пилее страниците на партитурата „Уф, олекна ми!“, рече си Тенго, но в този миг времето му започна да изтича. „Това е краят“, прошепна Фука-Ери в ухото му. Както винаги, само едно изречение. Времето спря и светът свърши. Земята бавно спря да се върти и всички звуци и светлината изчезнаха.

Когато се събуди на следващата сутрин, светът си беше на място и нещата вече се движеха напред като огромния кармичен кръг в индуската митология, който мачка всичко живо по пътя си.

[1] Японски лекар, романист, преводач и поет (1862–1922). — Б.пр. ↑

[2] BWV (от нем. Bach-Werke-Verzeichnis — Каталог на произведенията на Бах) — система за номериране на всички известни произведения на Йохан Себастиан Бах. — Б.пр. ↑

[3] Вина и болка/ разкъсват на две грешното сърце./ И сълзите на плача ми,/ този най-утешителен скъпоценен балсам,/ на Теб, Исусе, посвещавам. (Нем.) — Б.пр. ↑

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): НЕЗАВИСИМО ДАЛИ СМЕ ЩАСТЛИВИ, ИЛИ НЕ

През следващата нощ Аомаме излезе на балкончето да се убеди, че на небето отново има две луни. По-голямата си беше нормалната луна. Но бе обгърната в загадъчна бяла пелена, сякаш току-що се е промушила през планина от пепел, но извън това си беше старата й познайница — онази, на която Нийл Армстронг бе направил своята малка крачка, но и голям скок[1] през горещото лято на 1969-а. А до нея висеше по-малката зелена разкривена луна, присламчила се като недорасло детенце.

Нещо става с мозъка ми, рече си Аомаме. Луната винаги си е била една и трябва и сега да е една. Ако броят на луните изведнъж се е увеличил на две, трябва да причини и видима промяна в живота на Земята. Най-малкото щеше да настъпи значителна промяна в приливите и отливите, която би създала всеобщ смут. Няма начин да съм пропуснала да го забележа. Тук става дума за нещо много по-различно от това да не забележиш нещо във вестника. Ами ако не е толкова различно? Мога ли да го заявя със стопроцентова сигурност?

За известно време Аомаме се смръщи. Странни неща стават около мен тези дни. Светът си върви, без аз да го съзнавам, все едно си играем на оная игра, в която всички могат да мърдат само докато очите ми са затворени. Тогава може да не ми се струва толкова странно, че в небето висят една до друга две луни. Предполагам, че в един момент, докато мозъкът ми е спял, мъничката се е пръкнала отнякъде из пространството и е решила да се настани в гравитационното поле на Земята, все едно е далечна братовчедка на нашата луна.

Полицаите получават нови униформи и нови пистолети. Полицията и група екстремисти водят щура битка в планините на Яманаши. Всичко това е станало, без аз да го усетя. В печата излиза информация и за това, че САЩ и СССР изграждат съвместна лунна база. Дали пък няма някаква връзка между тази база и увеличението на броя на луните?

Аомаме се разрови в паметта си дали пък не е мяркала нещо за нова луна в периодичното течение на четения в библиотеката вестник, но не можа да се сети за нищо.

Много жалко, че нямаше и кого да попита за тия работи. Нито се сещаше кого да попита, нито как. Нима може да се изтъпани с въпроса: „Ей, според мен на небето има две луни. Би ли погледнал вместо мен?“. Ама че глупав въпрос, независимо от обстоятелствата. Ако броят на луните наистина се е увеличил на две, щеше да е странно, че не е чула. А пък ако луната си е една, ще си помислят, че е откачила.

Отпусна се на алуминиевия стол и качи крака върху парапета на балкона. Обмисли десет различни начина за задаване на въпроса, дори произнесе някои от тях на глас, но й прозвучаха не по-малко тъпо от първия. О, майната му! Цялата ситуация противоречи на здравия разум. И очевидно не се поддава на смислен въпрос.

Реши да остави засега настрана въпроса с втората луна. Ще изчакам да видя какво ще стане. На този етап не ми създава никакви практически затруднения. И ако не я гледам, току-виж в един момент изчезнала.

* * *

Следващия следобед отиде в спортния клуб в Хироо, проведе две занимания по бойни изкуства и един частен урок. От рецепцията я изненадаха със съобщение от вдовицата от Адзабу, която искаше да я види, когато е свободна.

Както винаги, телефона вдигна Тамару. И й обясни, че вдовицата питала дали Аомаме ще може да мине покрай нея на другия ден. За обичайната програма плюс лека вечеря.

Аомаме отговори, че ще дойде след четири и с най-голямо удоволствие ще вечеря с вдовицата. Тамару потвърди часа, но преди да затвори, Аомаме го попита дали напоследък е виждал луната.

— Коя луна? — каза Тамару. — Оная горе на небето ли?

— Да, за нея говоря.

— Не си спомням съзнателно да съм я гледал напоследък. Защо? Какво й има на луната?

— Нищо — отвърна Аомаме. — Добре, до утре след четири.

Тамару се поколеба за миг, преди да остави слушалката.

* * *

И през тази нощ луните бяха две, и двете на по два дни след пълнолунието. Аомаме държеше чаша бренди в ръка и не откъсваше поглед от двете луни — голямата и малката, — сякаш бяха някаква неразгадаема загадка. И колкото повече ги гледаше, толкова по-мистериозно и се струваше съчетанието. Защо не можеше да зададе директно на луната въпроса: „Ти откъде я измисли тая твоя малка зелена приятелка?“! Но луната нямаше да я удостои с отговор.

Луната бе наблюдавала отблизо Земята по-дълго, отколкото всеки друг. И сигурно е била свидетел на всичко случващо се. Но луната немееше; нищо не разправяше. Само си наблюдаваше хладнокръвно и обгръщаше тежкото минало по свой си начин. На луната нямаше нито въздух, нито вятър. Вакуумът й беше идеален за запазването на спомените непокътнати. Никой не бе в състояние да отключи сърцето й. Аомаме вдигна чашата си към нея и я попита:

— Лягала ли си наскоро с някого в обятията ти?

Луната не й отговори.

— Имаш ли си приятелки? — попита.

Луната не й отговори.

— Не ти ли писва понякога да живееш така хладнокръвно?

Луната не й отговори.

* * *

Както винаги, отвори й Тамару. И веднага се похвали.

— Снощи видях луната!

— Наистина ли? — рече Аомаме.

След като ме попита, взех да се чудя. Отдавна не се бях спирал да я погледна. А е много красива. И действа успокояващо.

— Ти с любовника си ли беше?

— Точно така — каза Тамару и почука отстрани носа си в смисъл „между нас да си остане“. — Да не й става нещо на луната?

— Нищо й няма — отвърна Аомаме, после предпазливо добави: — Само дето аз, нали разбираш, нещо и се притеснявам напоследък.

— Без никаква причина?

— Нищо конкретно — каза Аомаме.

Тамару кимна, без дума да каже. Изглежда, си вадеше някакви свои си изводи. Такива като него не се доверяват на нищо, в което няма логика. Така че, вместо да разпита по-нататък Аомаме, взе, че я отведе с остъклената зала. Вдовицата, по жарсен спортен екип, седеше на стола си, зачетена в някаква книга, и слушаше „Лакриме“ на Джон Доулънд[2] — любимата й инструментална пиеса. Аомаме я бе слушала многократно и знаеше мелодията й.

— Извинявай за късното обаждане — каза вдовицата. — Но този отрязък от време ми се освободи едва вчера.

— На мен никога не ми дължите извинения — рече Аомаме.

Тамару внесе поднос с каничка билков чай и го наля в две изискани чашки. Затвори вратата след себе си и остави двете жени насаме. Пиеха си чая безмълвно, заслушани в Доулънд и загледани в пламъците на разцъфтелите азалии в градината. Всеки път, когато попаднеше тук, Аомаме имаше чувството, че е влязла в съвсем друг свят. Въздухът бе тежък, а и самото време протичаше по свой си особен начин.

— Винаги, когато слушам тази музика — каза вдовицата, — ме спохождат странни усещания по отношение на времето. — Тя едва ли не бе разчела мислите на Аомаме. — Даваш ли си сметка, че преди цели четиристотин години хора са слушали същата музика, която и ние с теб слушаме в момента! Това не те ли кара да се чувстваш особено?

— Кара ме — призна Аомаме, — но като се замисли човек, преди четиристотин години хората са гледали и същата луна, която виждаме днес.

Вдовицата погледна леко изненадана Аомаме. После кимна.

— Всъщност много си права. От такъв ъгъл, като го погледнеш, престава да ти е загадъчно как хората слушат една и съща музика, макар че ги делят четиристотин години.

— Но май трябваше по-скоро да кажа „почти същата луна“.

Аомаме погледна вдовицата, но забележката й май не направи никакво впечатление на по-възрастната жена.

— За изпълнението на този компактдиск са свирили на старинни инструменти, за каквито навремето е била написана тази музика, така че звучи приблизително така, както е звучала и тогава. И музиката е като луната.

— Но дори и нещата да са едни и същи — каза Аомаме, — навремето са ги възприемали по съвсем различен начин. Нощите тогава са били много по-тъмни, така че луната им се е струвала много по-голяма и по-ярка. Да не говорим, че тогава не са имали нито плочи, нито касети, нито компактдискове. Не са можели да слушат хубава музика, когато им се е приисквало: музикалните изпълнения винаги са били нещо специално.

— Съвършено права си, струва ми се — рече вдовицата. — Днес разполагаме с такива удобства и вероятно по тази причина сетивата ни са силно закърнели. Дори луната на небето да е една съща, вероятно виждаме нещо съвсем различно. Преди четиристотин години сигурно сме имали по-богата душевност, която е била много по-близка до природата.

— Но пък и светът е бил жесток. Повече от половината деца са измирали в ранното си детство от хронични епидемии и недохранване. Хората гинели като мухи от паралич, туберкулоза, едра шарка и морбили. Малцина са доживявали до четиридесет. Жените раждали толкова много деца, че на тридесет години вече били беззъби бабички. Хората прибягвали често до насилие, за да оцелеят. Невръстни дечица били карани да вършат толкова тежък физически труд, че костите им се деформирали, а малки момиченца ежедневно били принуждавани да проституират. А, предполагам и малки момченца. Повечето хора водели изключително ограничен живот в светове, които нямали нищо общо с богатството на сетивата или духа. Улиците на градовете били пълни със сакати, просяци и престъпници. Само много малка част от човечеството е имала времето да се заглежда в луната с някакво дълбоко чувство, да се радва на Шекспирова пиеса или да слуша прекрасната музика на Доулънд.

— Каква интересна личност си само! — усмихна се вдовицата.

— Най-обикновен човек съм. Просто обичам да чета книги. Особено исторически.

— И аз обичам историческите книги. Понеже ни учат, че поначало не сме се изменили от онези далечни времена. Е, може да има известни разлики в облеклото и в начина на живот, но затова пък няма особени разлики в мисленето и действията ни. В крайна сметка излиза, че човек не е нищо повече от носител — или проводник — на гените. Които ни шпорят до смърт, сякаш сме някакви състезателни коне, поколение подир поколение. А гените не разсъждават с категории като „добро“ и „зло“. Все им е едно дали сме щастливи, или нещастни. За тях човекът е просто средство към определена цел. Интересува ги единствено кое е най-ефикасно за тях.

— И въпреки това няма как да не разсъждаваме кое е добро и кое лошо. Това ли искате да кажете?

Вдовицата кимна и се усмихна:

— Точно това. Човек няма как да не се замисля за тези неща. Но онова, което определя основата, върху която живеем, са гените. Откъдето, естествено, възниква противоречие.

С което разговорът им за историята приключи. Допиха билковия си чай и се заеха с тренировката по бойни изкуства.

* * *

Същия този ден вечеряха у вдовицата.

— Не мога да ти предложа нищо повече от една скромна вечеря, ако не възразяваш — каза вдовицата.

— Мен ме устройва — отвърна Аомаме.

Тамару вкара ястията със сервитьорска количка. Храната несъмнено бе приготвена от професионален майстор готвач, но сервирането й можеше да извърши единствен Тамару. Извади бутилка бяло вино от кофичката с лед и с обиграни жестове им наля. Двете опитаха виното. Притежаваше прекрасен букет и бе идеално охладено. Вечерята се състоеше от варени бели аспержи, салата „Ница“, омлет с месо от морски раци, хлебчета и масло — нищо друго. Всички съставки бяха пресни и с превъзходен вкус, а порциите — умерени. Вдовицата поначало поемаше храна в малки количества. Боравеше изискано с ножа и вилицата и като птиче поднасяше залъче подир залъче към устата си. През цялата вечеря Тамару стоя в най-далечния ъгъл на помещението. Аомаме не преставаше да се учудва как един физически толкова мощен човек може да скрива присъствието си за толкова дълго.

По време на вечерята двете си разменяха само кратки изрази, като се съсредоточиха върху онова, което поглъщаха. Чуваше се тиха музика: концерт за виолончело на Хайдн — друга любима пиеса на вдовицата.

След като чиниите бяха отсервирани, донесоха каничка с кафе. Тамару им наля и тръгна заднешком да излиза, а вдовицата му даде знак с вдигнат пръст:

— Благодаря, Тамару. Свободен си.

Тамару кимна с уважение и излезе — както винаги, с безшумни стъпки. Вратата се затвори беззвучно зад гърба му. Докато двете си пиеха кафето, музиката свърши и в стаята отново се възцари тишина.

— Ние двете си имаме доверие, нали? — попита вдовицата, загледана право в очите на Аомаме.

Аомаме се съгласи — кратко, но безапелационно.

— Пазим няколко важни тайни — отбеляза вдовицата. — И всяка от нас държи в ръцете си съдбата на другата.

Аомаме кимна безмълвно.

* * *

Тъкмо в тази стая бе решила Аомаме преди време да сподели тайната си с вдовицата. Спомняше си деня с пределна яснота. Открай време знаеше, че все някой ден трябва да сподели с някого носената в сърцето й тайна. Щеше да я държи заключена в себе си само за известно време, а това време вече се приближаваше към своя край. Затова още при първия опит на вдовицата да я предразположи Аомаме с готовност отвори широко вратата.

И й разказа как най-добрата й приятелка бе загубила душевното си равновесие след двегодишно физическо насилие от страна на съпруга й и понеже не могла да избяга от него, се самоубила. Аомаме изчакала да измине цяла година, преди да си намери извинение да посети оня в дома му. Там, след като изпълнила предварително замисления си сложен сценарий, го убила с единствено пробождане с иглата в тила. Нямало нито кръвотечение, нито видима раничка. Приписали смъртта му на заболяване. У никого не възникнали подозрения. А Аомаме не смятала, че е извършила лошо дело — нито тогава, нито по-късно. Нямала и угризения на съвестта, макар този факт ни най-малко да не облекчаваше бремето, че умишлено е отнела човешки живот.

Вдовицата изслуша дългата изповед на Аомаме внимателно, без да я прекъсва със забележки, щом Аомаме се запънеше в подробното си описание. Чак след като разказът свърши, вдовицата я помоли да разясни отделни подробности. После се пресегна и дълго държа, здраво стискайки, ръката на Аомаме.

— Съвсем правилно си постъпила — каза бавно и убедено. — Ако го беше оставила да живее, сигурно е щял да причини същото и на други жени. Такива мъже винаги си намират жертви. Природата им ги кара да го повтарят многократно. А ти си изкоренила злото. Бъди сигурна, че не е било въпрос само на лично отмъщение.

Аомаме зарови лице в дланите си и се разрида. Плачеше за Тамаки. Вдовицата извади отнякъде носна кърпа и обърса сълзите й.

— Най-странно е съвпадението — рече с глух, но решителен глас, — че и аз навремето причиних изчезването на един мъж поради почти същите причини.

Аомаме вдигна глава и я изгледа. Не намираше думи да й отговори. Какво искаше да й каже вдовицата?

— Не го сторих лично, разбира се — продължи вдовицата. — Нямам нито нужната физическа сила, нито специалната ти подготовка. И все пак успях да причиня изчезването му със средствата на мое разположение, без да останат никакви конкретни улики. Както и в твоя случай, дори да се явя по своя воля в полицията и да направя самопризнание, пак няма да може да се докаже. Предполагам, че ако наистина след смъртта има някакъв страшен съд, ще бъда съдена от някои бог, но това ни най-малко не ме плаши. Не съм сторила нищо лошо. И си запазвам правото да защитя справедливостта на моя случай пред когото и да било. — Въздъхна с явно облекчение и заключи: — Е, сега всяка една от нас държи в ръцете си най-дълбоката тайна на другата, нали така?

Аомаме все пак недоумяваше какво искаше да й каже вдовицата. Причинила изчезването на някакъв човек ли? На границата между дълбокото съмнение и огромния шок, лицето на Аомаме взе да губи нормалните си черти. За да я успокои, вдовицата се захвана да й разкаже с най-спокоен тон какво всъщност се беше случило.

* * *

Обстоятелства, сходни със случая на Тамаки Оцука, довели и собствената й дъщеря до самоубийство, обясни вдовицата. И тя се била омъжила за неподходящ мъж. Вдовицата от самото начало била наясно, че бракът им няма да е сполучлив. И с просто око се виждало, че мъжът притежава особен характер. Вече бил замесен в няколко съмнителни ситуации и явно причината за това била дълбоко вкоренена у него. Но нямало как да спре дъщеря си да се омъжи. Както и се очаквало, в младото семейство случаите на насилие се заредили един след друг. Дъщерята постепенно загубила и малкото останало й себеуважение и самочувствие и потънала в дълбока депресия. Лишена от собствена воля, тя все повече се чувствала като мравка в съд с пясък. Накрая погълнала голям брой сънотворни таблетки с помощта на уиски.

Аутопсията установила по тялото й многобройни признаци на насилие: синини от удари с юмрук и с разни тъпи предмети, счупени кости и куп белези от гасени в кожата й цигари. И по двете й китки имало следи от връзване. Онзи явно обичал да ползва въжета. Зърната на гърдите й били деформирани.

Полицията привикала съпруга на разпит. Той си признал за част от насилието, но твърдял, че то било част от сексуалната им практика, по взаимно съгласие, за задоволяване на предпочитанията на съпругата му.

Както и при Тамаки, полицията не успяла да намери основания за съдебно преследване срещу съпруга. Жена му не била подавала никакво оплакване, а сега била вече покойница. Съпругът имал определено обществено положение и бил наел адвокат с опит в криминалните дела. А пък и изобщо нямало място за съмнение, че смъртта й се дължала на самоубийство.

— И вие го убихте ли? — посмя да попита Аомаме.

— Не, не го убих. Поне не този човек — отвърна вдовицата.

И понеже не успя да предугади накъде води този й отговор, Аомаме продължи само да я гледа безмълвно.

— Този отвратителен човек, бившият съпруг на дъщеря ми, е все още на този свят. Всяка сутрин се събужда в леглото си и върви по улицата на собствените си два крака. Онова, което съм му намислила, не е някакво елементарно убийство.

И млъкна за миг, да може Аомаме да схване докрай думите й.

— Бившият ми зет е съсипан в социално отношение. Нищо не е останало от общественото му положение. По някаква случайност притежавам точно този вид власт. А той е слабохарактерен. Има някаква интелигентност, дар слово и известност, но в крайна сметка е слаб и жалък. Към насилие спрямо съпругите и децата си прибягват единствено слабохарактерните мъже. Собствената им слабост ги подтиква да си избират жертвите сред още по-слабите. Не ми представляваше никаква трудност да го съсипя. А веднъж съсипан, такъв човек никога не може да се възстанови. Дъщеря ми почина отдавна, но аз и до днес го държа под око. Ще пресека и най-малкия признак на възстановяване. Жив е, но животът му е като на труп. А и няма смелост да се самоубие. И аз не желая да му направя тази услуга да го убият. Наумила съм си да го тормозя безмилостно, но без да го убивам, все едно го дера жив. Причиних изчезването на съвсем друг човек. По практически съображения се наложи да причиня преместването му на друго място.

* * *

И вдовицата се впусна да разправя подробностите на Аомаме. Една година след смъртта на дъщеря й вдовицата основала частен приют за жени, жертви на подобно домашно насилие. Притежавала малък двуетажен блок с апартаменти върху съседен парцел до къщата с върбите в Адзабу, който стоял необитаван, понеже била замислила да го бутне. Вместо това решила да го ремонтира и да приютява там жени, които нямало къде другаде да отидат. Открила в центъра на града и консултация, към която жертвите на домашно насилие можели да се обърнат за съвет, най-вече от местните адвокати. В консултацията работели на смени доброволки, които интервюирали пострадалите жени и им давали съвети по телефона. Оттам поддържали редовна връзка с вдовицата у дома й. Нуждаещите се спешно от подслон жени пращали в приюта, често заедно с децата им (сред които имало и тийнейджърки, обект на сексуални посегателства от страна на бащите им). Оставали в блока, докато им уредели нещо по-постоянно. Осигурявали им най-необходимото — храна, дрехи, а и те си помагали взаимно в комунален стил. Вдовицата лично покривала всичките им разходи.

Адвокати и съветници посещавали редовно приюта да проследят как се поправяли жените и да обсъждат плановете им за бъдещето. Когато имала свободно време, посещавала ги и вдовицата, изслушвала всяка жена поотделно и ги съветвала. Понякога ги уреждала на работа или в постоянно жилище. Ако възникнел проблем, налагащ физическа намеса, както в случаите, в които съпругът научавал къде е жена му и идвал да си я прибере насила, в приюта отивал Тамару. Нямал равен по бързото и находчиво разрешаване на подобни проблеми.

— Имаше обаче и случаи, с които не можех да се справя нито аз, нито Тамару, та дори и юристите.

На Аомаме й направи впечатление, че щом заговореше, по лицето на вдовицата се появяваше някакъв бронзов блясък, а в същото време обичайната й благовъзпитана изисканост постепенно изчезваше. Онова, което я заместваше бе нещо, преминаващо отвъд нормалния гняв или възмущение. Изглежда, ставаше дума за онази малка, твърда, безименна сърцевина, която обитава най-дълбоката част на ума. Но въпреки промяната на лицето й, гласът й си оставаше както винаги, спокоен и безстрастен.

— Естествено, решението дали даден човек да съществува, или да не съществува, не може да се базира единствено на практически съображения — като например, че липсата му ще елиминира необходимостта от развод, да речем, или ще ускори изплащането на застраховката му „Живот“. Към подобни действия прибягвахме само като последна възможност, след подробна и безпристрастна преценка на всички фактори, която в крайна сметка ни налагаше извода, че въпросният човек не заслужава и капка милост. Става дума за онези мъже паразити, които се прехранват единствено с кръвта на слабите! За неизлечими мъже, с изкривени мозъци! Те нямат интерес да се лекуват, а и ние не намираме у тях нищо ценно, което да оправдае оставането им на този свят!

Вдовицата млъкна и за миг изгледа Аомаме с поглед, който можеше да разбие и скала. След което продължи с обичайния си равен тон:

— По отношение на такива мъже нямаме друг избор, освен да ги накараме да изчезнат по един или друг начин — като винаги полагаме грижи да не привличаме хорското внимание.

— Нима това е възможно?

— Човек може да изчезне по ред най-различни начини — отвърна вдовицата и направи пауза, за да наблегне на думите си. — А аз съм в състояние да уредя нечие изчезване по определени начини. Притежавам подобна власт.

Аомаме се напъваше да проумее казаното, но думите на вдовицата бяха прекалено мъгляви.

— И двете сме изгубили някого, който е бил от огромно значение за нас — продължи вдовицата. — Загубили сме близките си по един възмутителен начин, белезите от които са дълбоки. Подобни сърдечни рани вероятно никога не зарастват. Но ние не бива вечно да седим и да си ближем раните. Длъжни сме да станем и да предприемем следващата стъпка — не заради личното ни отмъщение, а в името на една по-всеобхватна справедливост. Съгласна ли си да ми помагаш в моята работа? Трябва ми кадърна сътрудничка, в която да имам пълно доверие — жена, с която да споделям своите тайни и мисия. Би ли се нагърбила с тази роля? Имаш ли желание да се присъединиш към мен?

На Аомаме й трябваше известно време да смели напълно думите на вдовицата. Изслушала бе една невероятна изповед и не по-малко невероятно предложение. А за да прецени отношението си към това предложение, й трябваше още време. Докато подреждаше мислите в главата си, вдовицата пазеше абсолютна тишина, замръзнала на стола си, без да откъсва очи от Аомаме. Не бързаше за никъде. И беше готова да чака толкова, колкото трябва.

Няма съмнение, че тази жена е обсебена от някаква форма на лудост, разсъждаваше Аомаме. Но самата тя никак не е луда, нито пък е психически болна. Напротив, умът й е стабилен като скала, непоклатимо уравновесен. И това се потвърждава от редица доказателства. Така че не е лудост, а нещо което само напомня на лудост. Някакво предубеждение, да речем. И сега тя иска да споделям с нея тази нейна лудост, предразсъдък или каквото искаш го наречи. С уравновесеност като нейната. И смята, че притежавам необходимата квалификация.

Колко дълго бе разсъждавала? Изглежда, в един момент, погълната от мислите си, бе изгубила усета си за време. Единствено сърцето й го отмерваше със своя твърд фиксиран ритъм. Аомаме посети няколко скрити кътчета в душата си, така както рибата плува срещу течението на реката. И откри там познати гледки и отдавна забравени аромати, нежна носталгия и жестока болка. Изведнъж, незнайно от какъв източник, тънък светлинен лъч прониза тялото й. Стори й се, че по някаква загадъчна причина е станала прозрачна. Когато постави дланта си на пътя на лъча, можеше да гледа през нея. Внезапно и тялото й бе станало безтегловно. И точно в този миг Аомаме си помисли: Дори ако се отдам на тази лудост — или предразсъдък — още тук, на мига, дори ако това ми отдаване ме унищожи, дори ако този свят изчезне напълно, какво толкова ще загубя?

— Разбирам — каза Аомаме. Млъкна и прехапа устна. И добави: — Готова съм да ви помогна по всякакъв начин.

Вдовицата се пресегна и сграбчи и двете й ръце. От този миг нататък двете с Аомаме имаха своя обща тайна, обща мисия и обща цел, граничеща с лудост. А можеше да си е и чиста лудост, но Аомаме не успяваше да види разделителната линия. Мъжете, които тя и вдовицата изпращаха съвместно в някакъв отвъден свят, бяха онези, за които от нито една гледна точка не можеше да се намери повод за помилване.

* * *

— Преместването на мъжа от хотела в Шибуя в друг свят е станало сравнително наскоро — промълви вдовицата. Говореше за „преместването“ му в друг свят така, както се говори за някоя мебел.

— След четири дни се навършват точно два месеца.

— Все още не са минали два месеца, така ли? — продължи вдовицата. — Не би трябвало в такъв случай да те моля толкова скоро да вършиш друга работа. Бих предпочела да са минали поне шест месеца. Прекомерното им сгъстяване само ще увеличи психическото ти бреме. Но не става дума за… как да го кажа?… за някаква обикновена задача. А да не забравяме, че току-виж някой се усъмнил в зачестилите инфаркти сред свързаните с приюта ми мъже.

— Ами да — подсмихна се Аомаме, — на този свят е пълно със скептици.

И вдовицата се усмихна:

— Както знаеш, аз съм изключително внимателен човек. Не вярвам в съвпадения, предсказания или в добрия късмет. В действията си спрямо тези мъже търся най-приемливите възможности и вземам окончателното решение едва след като се убедя окончателно, че такива възможности липсват. И когато, като крайно средство, предприема съответната стъпка, елиминирам абсолютно всички възможни рискове. Оглеждам най-внимателно и най-малките подробности, подготвям се, без да пестя никакви усилия, и едва след като съм се убедила, че акцията ми ще е успешна, се обръщам към теб. Благодарение на този ми метод досега не сме имали нито един проблем. Нали е така?

— Напълно права сте — каза Аомаме и наистина беше убедена, че е така. Подготвяше оръжието си, отиваше на определеното място и заварваше ситуацията точно такава, каквато я предвиждаше планът. И забиваше — веднъж — игличката точно в онази точка на тила на мъжа. И си тръгваше чак след като се убедеше, че човекът се е „преместил на ново място“. Досега всичко минаваше гладко и систематично.

— Но в нововъзникналия случай — продължи вдовицата — за съжаление, май ще се наложи да се заемеш с едно далеч по-голямо предизвикателство. Планът ни все още не е окончателно изготвен и са налице много неясни моменти. Вероятно този път няма да мога да подготвя предварително ситуацията, както правех досега. С други думи, нещата този път ще са по-различни.

— Различни в какъв смисъл?

— Като начало, положението на мъжа не е никак обикновено — рече вдовицата. — Което ще рече, на първо място, че около него е изградена непробиваема система за сигурност.

— Да не би да е политик или нещо такова?

— Не, не е политик — завъртя глава вдовицата. — Но за това ще говорим по-нататък. Потърсих решение, което да не налага да пращам точно теб, но не излезе нищо подходящо. Към подобно предизвикателство не се подхожда с обикновени средства. Много съжалявам, но не намирам друг вариант, освен да те помоля да се включиш.

— Спешен ли е случаят?

— Не особено. Нито има срок, в който трябва да го разрешим. Но колкото повече отлагаме, толкова повече хора могат да пострадат. А възможностите, които ни се удават, са ограничени. Никой не може да каже кога ще ни изпадне втора такава.

Навън се беше стъмнило. Остъклената стая бе обгърната от тишина. Аомаме се чудеше дали луната е изгряла. Но от сегашното си място не можеше да я види.

— Възнамерявам да ти опиша ситуацията в най-пълни подробности. Но преди това бих желала да те запозная с една жена. Искаш ли да отидем да я видим?

— Във вашия приют ли е наставена?

Вдовицата пое бавно дъх и нададе някакъв тих звук с гръкляна си. А в очите й се появи особен блясък, какъвто Аомаме досега не бе виждала.

— Изпратиха ни я от консултацията преди шест месеца. През първите четири седмици и една дума не каза. Бе в някакво замаяно състояние и бе загубила способността си да говори. Известни ни бяха само името и възрастта й. От социалните грижи я намерили заспала в ужасно състояние на една гара, взели да си я прехвърлят от една служба на друга, докато накрая стигнала до нас. Много часове прекарах да й говоря мъничко по мъничко. И много време ми отне, докато я убедя, че тук е в безопасност и не бива да се бои. И вече е в състояние да приказва по малко. Говори по един объркан, накъсан начин, но като сглобявам парчетата, успявам да добия най-обща представа какво я е сполетяло. Толкова ужасно е, че направо не ми се говори. Сърцето ми се къса.

— Пак ли някой жесток съпруг?

— Съвсем не — рече сухо вдовицата. — Тя е едва десетгодишна.

* * *

За по-пряко вдовицата и Аомаме прекосиха градината и влязоха през портичката в съседния двор. Приютът бе малка сграда с дървена конструкция, използвана навремето за жилище на част от многото слуги, работили за семейството на вдовицата. Самата двуетажна постройка притежаваше определен старовремски чар, но беше прекалено стара за даване под наем. За временен приют на жени, които няма къде другаде да отидат, обаче вършеше работа. Отгоре й бе разпрострял покровителствено клоните си стар дъб. В предната врата бе вградено чудесно пано от декоративно стъкло. Апартаментите бяха общо десет на брой, понякога бяха заети всичките, друг път — почти празни. Обикновено се обитаваха кротко от пет-шест жени. В този ден светеха прозорците на близо половината стаи. Къщата бе странно притихнала и само сегиз-тогиз се дочуваха детски гласчета. Самата сграда сякаш беше затаила дъх. Липсваше й нормалната гама от звуци, съпровождащи ежедневния бит. Бун, немската овчарка, бе вързана на верига близо до уличната порта. Щом някой се приближеше, изръмжаваше тихо, после излайваше неколкократно. Кучето бе обучено — неизвестно как и от кого — да лае бясно при появата на мъж, макар най-много да се доверяваше тъкмо на Тамару.

Когато видя, че вдовицата приближава, кучката спря да лае и вместо това замаха опашка и весело запръхтя. Вдовицата се наведе и я потупа няколко пъти леко по главата. Аомаме я погали зад ушите. Овчарката, изглежда, помнеше Аомаме. Умно куче, което по неизвестни причини обичаше да яде суров спанак. Вдовицата извади ключ и отключи предната врата.

— Една от жените тук се грижи за момичето — каза на Аомаме. — Помолих я да живее с нея в един и същ апартамент и да не я изпуска от очи. Рано е още да остава сама.

Жените от приюта се грижеха една за друга непрестанно и негласно биваха насърчавани да разказват какво са преживели, да споделят болката си. По-дълговременните обитателки съветваха новодошлите как да се приспособят към живота в къщата и им предаваха някои от най-важните вещи. Обикновено се редуваха да готвят и чистят, макар, естествено, да имаше и такива, които искаха единствено да ги оставят на мира и да не ги разпитват за изживяното; желанието им да не ги закачат и да не ги заговарят биваше уважено. Повечето жени обаче предпочитаха да разговарят и общуват с други жени, които бяха минали през подобни изпитания. Като се изключи забраната на алкохола, пушенето и присъствието на неупълномощени лица, правилата на общежитието бяха доста либерални.

В сградата имаше телефон и телевизор, които се намираха в общия хол. Обзавеждането му включваше стара холна гарнитура и маса за хранене. Повечето жени прекарваха по-голямата част от деня в този хол. Телевизора рядко го включваха, а дори когато работеше, звукът му бе намален до минимум. Жените предпочитаха да четат книги и вестници, да плетат или да си шушукат. Някои рисуваха. Общо взето, бе необичайно място, полуосветено и сякаш замряло, като да олицетворяваше някакъв междинен етап между реалния свят и света след смъртта. И в слънчеви, и в облачни дни, и денем, и нощем светлината тук не се променяше. Аомаме винаги имаше чувството, че няма работа тук и че е някаква нетактична неканена гостенка. Все едно че бе влязла в клуб, за членуването в който се изисква специална квалификация. Самотата на тези жени беше коренно различна от самотата, която мъчеше Аомаме.

Трите жени в хола посрещнаха със ставане на крака влизането на вдовицата. На Аомаме й стана ясно от пръв поглед, колко силно уважават тук възрастната жена.

— Продължавайте да се занимавате — подкани вдовицата трите жени. — Дошли сме само да се срещнем с Цубаса.

— Цубаса си е в стаята — каза една от жените, която се стори на Аомаме, че й е връстничка. Имаше дълга права коса.

— С нея е и Саеко. Цубаса май още не е готова да слезе — рече втората, малко по-възрастна жена.

— Няма как. Сигурно й е нужно още малко време — усмихна се вдовицата.

И трите жени кимнаха безмълвно. И трите знаеха много добре какво означава да ти е „нужно още малко време“.

* * *

Аомаме и вдовицата се качиха по стълбите и влязоха в един от апартаментите. Вдовицата уведоми дребната, доста невзрачна женица Саеко, че иска да остане насаме с Цубаса. Саеко се усмихна смутено и ги остави с десетгодишната Цубаса, като затвори вратата след себе си и слезе долу. Аомаме, вдовицата и Цубаса се настаниха около една масичка. Прозорецът бе затулен с плътна завеса.

— Тази дама се казва Аомаме — рече вдовицата на момичето. — Не се притеснявай, тя работи заедно с мен.

Момичето погледна Аомаме, после едва забележимо кимна.

— А това е Цубаса — завърши запознанството вдовицата. След което попита момичето: — Колко дни станаха, откакто дойде тук, Цубаса?

Момичето поклати глава — пак едва забележимо, — в смисъл, че не знае.

— Шест седмици и три дни — каза вдовицата. Ти може и да не броиш дните, но аз ги броя. Знаеш ли защо.

Момичето пак завъртя леко глава.

— Защото времето може да е много важно — обясни вдовицата. — И самото му отчитане може да е от огромно значение.

В очите на Аомаме Цубаса не се различаваше по нищо от другите десетгодишни момичета. Беше малко по-висока, отколкото се полагаше за възрастта й, но бе слаба и гърдите й още не се бяха развили. Имаше вид на страдала от хронично недохранване. Чертите й бяха приемливи, но лицето й бе съвършено безлично. Очите й напомняха на Аомаме за прозорци с матово стъкло — толкова малко можеше да се надникне през тях в душата й. Тънките сухи устни от време на време потръпваха в тик, сякаш се мъчеха да изкажат някоя дума, но отвътре не излизаше никакъв звук.

От книжния плик, който носеше, вдовицата извади шоколадови бонбони с швейцарски планински пейзаж на кутията. Изсипа съдържанието й върху масата — дузина красиво опаковани шоколадчета с различна форма. Подаде едно на Цубаса, едно на Аомаме и пъхна едно в собствената си уста. И Аомаме лапна нейното. След като ги видя, и Цубаса сложи едно шоколадче в устата си. Известно време и трите дъвчеха, без нищо да кажат.

— Спомняш ли си нещо от времето, когато беше на десет години? — попита вдовицата Аомаме.

— Много добре — отговори Аомаме.

Тогава бе хванала за ръка едно момче и се бе зарекла цял живот да го обича. Няколко месеца по-късно й дойде и първото месечно кръвотечение. А с него — и куп промени в самата Аомаме. Напусна вярата и скъса връзките с родителите си.

— И аз помня — каза вдовицата. — Когато бях на десет, баща ми ни заведе в Париж, където останахме цяла година. Той беше на дипломатическа служба. Живеехме в стара кооперация близо до Люксембургските градини. Бяха последните месеци на Първата световна война и гарите бяха препълнени с ранени войници, някои от тях още деца, други — старци. Париж е обаятелен през всички годишни сезони, но на мен от онова време ми останаха единствено спомени за кървавите превръзки. На фронта се водеше жестока окопна война и хора без ръце, крака и очи се скитаха по улиците му като някакви изоставени призраци. Единственото, на което се спираше окото ми, беше белотата на бинтовете им и чернотата на траурните ленти, които жените носеха над лактите си. Ковчезите се нижеха един подир друг на конски каруци към гробищата, а при преминаването на всеки нов ковчег хората извръщаха очи и стискаха устни.

Вдовицата се пресегна през масата. След секунден размисъл и момичето извади ръката си от скута и я положи в дланта на вдовицата. Вдовицата я стисна здраво. Сигурно, когато е била малка, и покрай нея са минавали парижките каруци с ковчезите, така са я държали за ръка майка й и баща й и са я утешавали, че няма нищо страшно, че нищо лошо няма да й се случи, че е в безопасност и не бива да се бои.

— Знаеш ли, че един мъж произвежда всеки ден по няколко милиона сперматозоиди? — попита вдовицата Аомаме.

— Знам, но това не е точната бройка.

— То и аз не знам точната бройка, но е толкова голяма, че не подлежи на преброяване. И всичките излизат накуп. Броят на яйцеклетките, които жената произвежда обаче е ограничен. Това знаеш ли го?

— Не точно.

— За цял живот не наброяват повече от четиристотин — рече вдовицата. — При това не се раждат нови всеки месец, ами си стоят в тялото на жената от мига на раждането й. След първото й кръвотечение жената произвежда по една зряла яйцеклетка месечно. И малката Цубаса тук носи със себе си всичките свои яйцеклетки. Стоят си някъде там в нея непокътнати — прибрани в нещо като чекмедже, — понеже не са й почнали кръвотеченията. И не е необходимо да ти напомням, че ролята на всяка яйцеклетка е да бъде оплодена от сперматозоид.

Аомаме кимна.

— Повечето психически различия между мъжа и жената се дължат на разликите в размножителната им система. От чисто психологическа гледна точка жената живее, за да опази своя ограничен запас от яйцеклетки. Това важи и за теб, и за мен, и за Цубаса. — На това място вдовицата кисело се усмихна: — За мен, естествено, трябва да е в минало време.

Аомаме пресметна набързо наум: Досега, значи, съм успяла да изхвърля около двеста яйцеклетки. И ми остава горе-долу половината от първоначалния ми запас, може би с надпис „запазено“.

— Но яйцеклетките на Цубаса никога няма да бъдат оплодени — каза вдовицата. — Помолих един лекар миналата седмица да я прегледа. Матката и е унищожена.

Аомаме изгледа с разкривено лице вдовицата. После наклони леко настрани глава и се извърна към момичето. Едва успя да промълви:

— Унищожена?

— Да — повтори вдовицата — унищожена. Дотолкова, че и по хирургически път не може да се възстанови.

— Но кой е способен на подобно деяние? — попита Аомаме.

— И аз не знам още със сигурност — отвърна вдовицата.

— Човечетата — каза момичето.

[1] С думите „Една малка крачка за човека — един голям скок за човечеството…“ на 21 юли 1969 г. Армстронг оставя първите човешки следи по повърхността на Луната. — Б.пр. ↑

[2] Джон Доулънд (1563–1626) — английски ренесансов композитор, певец и изпълнител на лютня, най-известен с инструменталната си творба Lachrimae, или „Седем сълзи“. — Б.пр. ↑

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ВЕЧЕ НЯМА МЯСТО ЗА ГОЛЕМИЯ БРАТ

Комацу му се обади след пресконференцията да му каже, че всичко е минало както трябва.

— Брилянтно изпълнение — рече с необичайно за него вълнение. — Никога не съм очаквал, че тя така безпогрешно ще се справи. Отговорите й бяха направо остроумни. Впечатли страхотно всички присъстващи.

Тенго ни най-малко не се изненада от реакцията на Комацу. Без да има нищо конкретно предвид, просто не се притесняваше особено за пресконференцията. Смяташе за даденост това, че тя ще се представи най-малкото достойно. Но чак пък че ще „впечатли страхотно всички“? Някак си не се връзваше с онази Фука-Ери, която познаваше.

— Тоест кирливите ризи не ни лъснаха, така ли да разбирам? — попита Тенго за всеки случай.

— Никак. Гледахме да минем по кратката процедура и отбивахме всички неудобни въпроси. Макар че, в интерес на истината, такива май изобщо нямаше. Та кой, пък бил той и професионален репортер, ще рискува да изглежда лош в очите на другите, като задава гадни въпроси на едно сладко, красиво седемнадесетгодишно момиче. „Засега поне“, би трябвало да добавя. Никой не знае какво ще стане в бъдеще. В този свят, докато се усетиш, и вятърът си сменил посоката.

И Тенго си го представи Комацу застанал прав на ръба на отвесна скала с мрачен поглед и с навлажнен със слюнка пръст да проверява откъде духа вятърът.

— И всичко това дължим на проведената от теб тренировка, Тенго. Браво! Чудесна работа свърши! Утре всички вечерни вестници ще пишат за наградата и пресконференцията.

— Как беше облечена Фука-Ери?

— Как беше облечена ли? Най-нормално. Впит по тялото пуловер и джинси.

— Пуловерът подчертаваше ли й циците?

— Всъщност да. Давам си сметка, след като ме попита. Хубава форма. Имаха вид на чисто нови, току-що извадени от фурната. Помни ми думата, Тенго: голям хит ще стане — гениално момиче писателка. Хубавица, малко смешно говори наистина, но пък умна. Има у нея някакво излъчване; личи си, че не е обикновен човек. На много писателски дебюти съм присъствал, но този е специален. А щом аз ти казвам, че е специален, значи, че наистина е нещо специално. До една седмица ще излезе броят на списанието с „Въздушната какавида“ и съм готов да се обзаложа на всичко — на лявата си ръка и десния си крак — че за три дни ще се разпродаде.

Тенго благодари на Комацу за добрата вест и с облекчение затвори телефона. Поне първото препятствие бяха успели да преодолеят. Лошото е, че нямаше представа колко още препятствия им остават.

На другия ден във вечерните вестници се съобщаваше за пресконференцията. Тенго купи четири различни вестника на гарата на излизане от школата по зубрене и взе да ги чете, след като се прибра у дома. И четирите пишеха горе-долу едно и също. Нито един от репортажите не бе кой знае колко дълъг, но в сравнение със стандартната дописка от пет реда отразяването на събитието можеше да се нарече безпрецедентно. Както бе предрекъл Комацу, медиите бяха скочили при вестта, че наградата се дава на седемнадесетгодишно момиче. Всички споменаваха, че четиричленното жури е било единодушно в избора си само след петнадесетминутно заседание. И че това само̀ по себе си било необичайно. Нямало друг случай да се съберат в една стая четирима писатели с раздуто его и да изразят едно и също мнение по нещо. Творбата вече причинявала малка сензация в издателската индустрия. След церемонията по награждаването в същата хотелска зала се провела и пресконференция, на която победителката отговаряла „ясно и щастливо“ на репортерските въпроси, съобщаваха вестниците.

На въпроса „Възнамерявате ли да пишете и в бъдеще?“ отговорила: „Прозата е само една от многото форми на себеизраз. И просто така се случи, че в конкретния случай прибягнах до нея, но не мога да кажа отсега коя форма ще използвам в бъдеще“. Тенго не можеше да повярва, че Фука-Ери наистина е произнесла такива дълги изречения. По-скоро репортерите са ги сглобили от подадените им фрагменти, запълнили са дупките и са им придали вид на завършени изречения. Но пък, от друга страна, току-виж се окаже, че самата Фука-Ери е говорила точно по такъв начин. По отношение на Фука-Ери нищо не се знаеше с абсолютна сигурност.

Запитана коя е любимата й литературна творба, Фука-Ери, разбира се, отговорила: „Сказание за Хейке“. Един репортер я помолил да укаже конкретно коя част, в отговор на което тя му изрецитирала по памет любимия си откъс, което продължило цели пет минути и било последвано от пълно мълчание. За щастие (според Тенго), никой не я беше попитал за любимата й песен.

В отговор на въпроса „Кой най-много се зарадва, че получавате наградата «Нов писател»?“, тя дълго се замислила (Тенго много лесно си представи сцената) и накрая отговорила: „Това си е моя тайна“.

Доколкото можеше да се съди от вестникарските репортажи, Фука-Ери не бе дала нито един неверен отговор на зададените й въпроси. Снимката й бе излязла и в четирите вестника, по-красива дори от онази Фука-Ери в спомените на Тенго. Понеже, докато разговаряше лично с нея, вниманието му се отклоняваше от лицето към жестовете, към изражението, към изричаните от нея думи; едва сега, докато я гледаше на снимка, има̀ възможност да осъзнае наново каква красавица е тя наистина. Дори на дребните вестникарски снимки от пресконференцията (от които си личеше, че наистина се беше явила по същия тънък пуловер) лицето й излъчваше забележимо онзи мек блясък — вероятно него имаше Комацу предвид, когато му беше казал: „Има у нея някакво излъчване; личи си, че не е обикновен човек“.

Тенго прибра вечерните вестници, влезе в кухнята и докато пиеше бира от един кен, си сготви проста вечеря. Пренаписаната от него творба бе спечелила с единодушно решение на журито, привлякла бе голямо внимание и малко й трябваше, за да стане бестселър. От мисълта се почувства доста особено. Хем му се щеше просто да отпразнува събитието, хем изпитваше определено притеснение и несигурност. Хем очакваше всичко това да се случи, хем се питаше наистина ли е хубаво, че нещата се развиват така благоприятно.

Още докато готвеше вечерята, забеляза, че апетитът му се е изпарил. Преди беше гладен, но вече не му се ядеше нищо. Покри полусготвената храна с прозрачно фолио и я остави да поизстине, преди да я прибере в хладилника. После седна на един кухненски стол и продължи да си допива бирата, втренчен в стенния календар. Подарили му го бяха от банката и беше пълен със снимки на планината Фуджи. Тенго през живота си не се беше качвал на Фуджи. И на Токио Тауър[1] не се беше качвал, нито на някой небостъргач. Високите места просто не го привличаха. Вероятно понеже цял живот бе ходил със забоден в земята нос.

* * *

Предсказанието на Комацу се сбъдна. Списанието с „Въздушната какавида“ на Фука-Ери почти се разпродаде още през първия ден и много бързо изчезна от книжарниците. Поначало не се предполага едно литературно списание да се разпродаде. Издателите им поемат редовно месечните загуби с пълното съзнание, че истинската им задача е да изнамират и публикуват белетристика, която впоследствие ще се събере и продава в твърди корици, а освен това и да откриват чрез провежданите от тях конкурси многообещаващи млади писатели. Никой не очаква едно такова списание да се продава и да носи печалба. Тъкмо по тази причина самата вест, че литературно списание се е разграбило, привлече не по-малко внимание, отколкото ако в Окинава бе завалял сняг (макар самият факт, че се е разпродало, да не повлия ни най-малко на поредното му приключване на загуба).

— Великолепно! — рече Комацу. — Разграби ли се едно списание, народът полудява от любопитство да прочете творбата, на която се дължи това. Така че издателите сега ще се юрнат да издадат „Въздушната какавида“ под формата на книга. Цел номер едно! На този етап вече няма значение дори дали ще спечели и наградата „Акутагава“, или не. Важното е да купуват книгата като топъл хляб! И помни ми думата: гарантирам ти, че държим в ръцете си един бестселър! Така че, Тенго, почвай отсега да мислиш как ще похарчиш всичките тия пари.

В едно от съботните вечерни вестникарски издания литературната страница бе посветена на „Въздушната какавида“ под заглавие, провъзгласяващо с едър шрифт, че списанието се е разпродало само за един ден. Неколцината критици бяха, общо взето, благосклонни. Творбата се отличавала със силния си стил, остра проницателност и богато въображение, каквито поначало не се очаквали от една седемнадесетгодишна авторка. Съдържала дори намек за нови възможности по отношение на литературния стил. „В творбата обаче се забелязва и достойната за съжаление склонност по-фантастичните елементи понякога да губят своя допир с действителността“, отбелязваше единият от критиците — единствената отрицателна забележка, която Тенго прочете. Но тонът и на този критик накрая омекваше: „Чакаме с интерес бъдещите творби на тази млада писателка“. Не, засега вятърът продължаваше да духа в съвсем правилната посока.

* * *

Фука-Ери се обади на Тенго в девет сутринта четири дни преди да излезе „Въздушната какавида“ в твърди корици.

— Стана ли — попита с обичайната си равна интонация, без въпросителен знак.

— Разбира се — отвърна Тенго.

— Свободен ли си днес следобед.

— След четири напълно.

— На последното място — попита Фука-Ери.

— Добре. Ще те чакам в същото кафене в Шинджуку в четири. А, между другото, много хубава си излязла на снимките във вестниците. Онези от пресконференцията.

— Бях със същия пуловер.

— Много ти отива.

— Понеже харесваш формата на бюста ми.

— И така да е. Но по-важното в случая е, че си направила добро впечатление на хората.

От нейния край Фука-Ери млъкна, сякаш бе сложила току-що нещо на полицата и сега го гледаше. Може би размишлява за връзката между формата на гърдите й и създаването на доброто впечатление. Но колкото повече сам разсъждаваше по този въпрос, толкова по-малко намираше Тенго връзка помежду им.

— Четири — каза Фука-Ери и затвори.

* * *

Когато Тенго влезе в обичайното кафене малко преди четири, Фука-Ери вече го чакаше заедно със седналия до нея професор Ебисуно. Той бе в бледосива риза с дълъг ръкав и тъмносив панталон. Както винаги, гърбът му бе идеално изправен. Спокойно можеше да мине за скулптура. Присъствието му все пак изненада Тенго. Ако можеше да вярва на Комацу, той вечно си стоял там горе, в планината.

Тенго седна насреща им и си поръча кафе. Дъждовният сезон още не бе почнал, но времето бе като за посред лято.

Но дори и в тази жега Фука-Ери си пиеше горещото какао. Професор Ебисуно си беше поръчал айскафе, но то си стоеше непокътнато. Ледът бе почнал да се топи и да образува прозрачен слой отгоре.

— Благодаря ти, че дойде — каза Професора.

Тенго получи кафето си и отпи.

Професор Ебисуно говореше бавно, сякаш изпробваше гласа си за пред хората:

— Засега всичко, изглежда, върви по план. Ти наистина допринесе значително към проекта. Огромен принос. Преди всичко, държа да ти благодаря.

— Благодаря ви за топлите думи, но както знаете, в конкретния случай аз официално не съществувам.

— Което не пречи и на официално несъществуващ човек да направи своя принос.

Професор Ебисуно разтърка длани над масата, сякаш ги грееше.

— Няма нужда да скромничиш — каза той. — Независимо от публичната фасада, теб все пак те има. Ако не беше ти, нещата нямаше да стигнат чак дотук, нито щяха да минат толкова гладко. Благодарение на теб „Въздушната какавида“ стана по-хубава, по-задълбочена и по-богата, отколкото можех дори да си представя. Тоя Комацу наистина има око за даровити хора.

Фука-Ери продължаваше да си пие мълчаливо какаото, както коте лочи мляко. Беше по семпла бяла блузка с къс ръкав и доста къса тъмносиня пола. Както винаги, без накити. Докато се привеждаше над чашата, дългата права коса закриваше лицето й.

— Държах да ти кажа всичко това лично, затова се вдигнах да дойда чак дотук — каза професор Ебисуно.

— Нямаше нужда да си правите толкова труд заради мен, Професоре. За мен пренаписването на „Въздушната какавида“ бе едно изключително полезно занимание.

— Което не пречи да ти се благодари като хората.

— Но не е толкова нужно. Ако не възразявате обаче, искам да ви задам едни личен въпрос във връзка с Ери.

— Нямам нищо против, стига да мога да ти отговоря.

— Чудех се дали вие сте всъщност законният й попечител.

— Не, не съм — завъртя глава Професора. — Имам желанието да съм, но както вече ти обясних, не мога да установя никакъв контакт с родителите й. Спрямо нея нямам никакви законни права. Но я прибрах в дома си, когато се яви преди седем години, и оттогава я гледам.

— В такъв случай не би ли било най-естествено да искате присъствието й да се държи в тайна? Едно нейно появяване в светлината на прожекторите би могло да стане повод за куп неприятности. Все пак тя е още непълнолетна.

— Неприятности ли? От какъв род? Например родителите й да заведат дело за попечителство или да я принудят да се върне в комуната ли?

— Нещо такова. Не съм съвсем наясно с вариантите.

— Да, притесненията ти са съвсем оправдани. Същевременно обаче другата страна също не е в състояние да предприеме очебийно действие. Защото, колкото повече Ери става публична фигура, толкова повече ще привлекат общественото внимание, ако се опитат да й направят нещо. А те най-вече не желаят да насочват внимание върху себе си.

— Под „те“, предполагам, че става дума за хората от Сакигаке?

— Точно така — отговори Професора. — За религиозна общност — юридическо лице Сакигаке. Да не забравяме, че съм посветил седем години от живота си на отглеждането на Ери и че тя несъмнено предпочита да продължи да живее у нас. В каквото и положение да се намират родителите й, факт е, че не са проявили и капка интерес към нея в продължение на цели седем години. Нямам никакво намерение да им я предам просто ей така.

Тенго млъкна за миг да подреди мислите си. После каза:

— Значи „Въздушната какавида“ съвсем заслужено е на път да стане бестселър. Ери привлича всеобщо внимание. И това на практика връзва ръцете на Сакигаке. Дотук — ясно. Но как според вас, Професоре, ще се развият нещата оттук нататък?

— Знам точно толкова, колкото и ти — отвърна професор Ебисуно без никаква емоция. — Оттук нататък всички навлизаме в непозната територия. Без карта. Не знаем какво ще ни чака зад следващия ъгъл, докато не свърнем край него. Нямам никаква представа.

— Нямате никаква представа — повтори Тенго.

— Да, колкото и да ти се струва безотговорно, „нямам никаква идея“ резюмира чудесно положението. Хвърляш камък в дълбок вир. Пляс. Звукът е силен и отеква. Но какво ще излезе след това от вира? Не ни остава нищо друго, освен да зяпнем със затаен дъх във вира.

Това наложи някаква временна пауза в разговора им. Всеки един от тримата взе да си представя кръглите вълнички на повърхността на вира. Тенго изчака търпеливо неговите да се успокоят и чак тогава пак отвори уста.

— Както казах още на първата ни среща, замесени сме в нещо като измама, която вероятно би обидила обществото ни като цяло. След време в картината може да влезе и една доста значителна сума пари, а лъжите ще нарастват като снежна топка, докато накрая изтървем напълно контрола си върху ситуацията. А излезе ли веднъж истината наяве, всички ние — включително и Ери — ще пострадаме по един или друг начин и можем да се окажем разорени или най-малкото съсипани в социално отношение. Нима сте съгласен с подобно нещо?

Професор Ебисуно се пипна за рамките на очилата:

— Нямам друг избор, освен да се съглася.

— Но, доколкото разбирам от господин Комацу, възнамерявате да станете представител на фалшивата компания, която той създава във връзка с „Въздушната какавида“, а това ще рече, че ставате пълноценен участник в плана му. С други думи, сам се приближавате към собственото си окалване.

— Напълно възможен краен резултат.

— Доколкото мога да преценя, Професоре, вие притежавате превъзходен интелект, голям практически усет и уникален мироглед. Но въпреки всичко не усещате накъде се движи този план. Твърдите, че не знаете какво ви чака зад следващия ъгъл. Не проумявам: как може човек като вас да поставя себе си в такова несигурно, рисковано положение?

— Като оставя настрана притеснението от величаещата ме твоя оценка „човек като мен“ — каза Професора и си пое дъх, — разбирам какво искаш да кажеш.

За един миг настъпи тишина.

— Никой не знае какво ще стане — намеси се внезапно Фука-Ери. И пак млъкна. Чашата от какаото бе празна.

— Ери е права — отчете Професора. — Никой не може да каже какво ще стане.

— И все пак подозирам, че не сте съвсем без план — подметна Тенго.

— Да, имам някакъв план — каза професор Ебисуно.

— Мога ли да отгатна за какво става дума?

— Разбира се.

— Публикуването на „Въздушната какавида“ може да доведе до разкрития относно случилото се с родителите на Ери. Нали това имате предвид, когато говорите за хвърлянето на камък във вира?

— Горе-долу — призна професор Ебисуно. — Стане ли „Въздушната какавида“ бестселър, медиите ще и налетят като шарани във вир. Ако трябва да съм точен, шумът вече се вдигна. След пресконференцията заваляха искания за интервюта от списания и телевизии. Аз отказвам наред, естествено, но с приближаването на датата, на която книгата ще излезе, ще става все по-напечено. Запънем ли се да не даваме интервюта, ще използват всичко, което имат на разположение, за да разчоплят миналото на Ери. И рано или късно всичко ще изскочи наяве: кои са родителите й, къде и как са я отгледали, кой се грижи сега за нея. А от всичко това стават чудесни новини.

Аз самият не търся в това нито радост, нито пари. Предпочитам да си живея тихо и кротко в планината и не желая да се намесвам в нищо, което би привлякло общественото внимание. По-скоро се надявам да пренасоча медийното внимание към родителите на Ери. Къде са в момента? С какво се занимават? Другояче казано, искам медиите да направят за мен онова, което полицията не може или не иска да направи. И се надявам, ако всичко върви добре, да се възползвам от хода на събитията, за да ги освободя и тях двамата. При всяко положение Фукада и жена му са от огромно значение за мен… и за Ери, разбира се. Не мога да ги оставя така, в неизвестност.

— Добре, но ако приемем, че съпрузите Фукада са там, какво може да е наложило да ги държат против волята им цели седем години? Не е ден, не са два!

— И аз знам точно толкова, колкото и ти. Мога само да гадая — отвърна професор Ебисуно. — Както ти споменах миналия път, по повод престрелката с Акебоно полицията проведе обиск на Сакигаке, но не установи нищо друго освен абсолютната липса на връзка между Сакигаке и инцидента. Оттогава Сакигаке постоянно укрепва позицията си на религиозна организация. Всъщност, не. Какви ги приказвам! Не „постоянно“ е думата; в действителност то стана изведнъж. Но така или иначе, външните хора изобщо не разбраха какво се случва вътре. Убеден съм, че и ти нямаш никаква представа.

— Абсолютно — съгласи се Тенго. — Телевизия не гледам, а вестници почти не чета. Така че не бива да съдите по мен какво мислят хората поначало.

— Не, не става дума за това, че ти нищо не знаеш за тях. Те умишлено поддържат възможно най-нисък информационен профил. Друга секта би прибягнала към какви ли не циркове да привлече нови последователи, но не и Сакигаке. Те нямат за цел да увеличават броя на последователите си. На тях им трябват здрави, млади вярващи, силно мотивирани и притежаващи умения в разни професионални области. Затова и не се напъват да привличат хора. И не приемат всички желаещи. Новодошлите се подлагат на интервю и не всеки бива допуснат. В други случаи пък полагат специални усилия да привлекат човек с определени необходими им способности. И какво се получава в крайна сметка? Една войнстваща елитарна религиозна организация.

— Основаваща се на каква доктрина?

— Подозирам, че нямат определен сбор от свещени писания. Или, ако го имат, то той е съвсем еклектично съставен. Най-общо казано, групата следва някаква тайнствена форма на будизма, но ежедневието им е основано не толкова върху някоя конкретна доктрина, колкото върху труда и аскетизма — и то доста строг аскетизъм. Мълвата за тях се разпространява из цялата страна и привлича разни младежи, примамени точно от този вид духовен живот. Групата е изключително сплотена и вманиачена на тема секретност.

— Имат ли си духовен водач, гуру?

— На пръв поглед — не. Отричат всякакъв култ към личността и практикуват колективно ръководство, но никак не е ясно какво точно става при тях. Полагам всички усилия да се добера до някакви сведения, но много малко информация се процежда навън. Само едно мога да кажа със сигурност: организацията се разраства постоянно и, изглежда, има сериозни източници на средства. Притежаваните от Сакигаке земи стават все повече, не спира да се увеличава и оборудването им. А същевременно и стената около комуната стана далеч по-здрава.

— Но по някое време се изгубва името на Фукада — първоначалния предводител на Сакигаке.

— Точно така. И точно това е необичайното. Онова, което чувам, ни най-малко не ми звучи убедително. — Професор Ебисуно хвърли поглед на Фука-Ери, после пак се обърна към Тенго: — Тук се крие някаква фундаментална тайна. Сигурен съм, че в определен момент в организацията на Сакигаке е станала някаква реконструкция. Каква по-точно, не мога да знам. Но вследствие на това Сакигаке сменя основната си насоченост от земеделска комуна към религиозна секта. Подозирам, че това е било съпроводено от нещо като преврат, в който се с изгубил Фукада. Както вече споменах, у него нямаше и най-малкия религиозен уклон. И сигурно не е пожалил до последна капка усилията си да пресече подобно развитие. Но вероятно точно тогава е загубил битката за лидерство в Сакигаке.

Тенго обмисли за секунда чутото:

— Разбирам какво ми говорите, но дори да сте прав, това не е ли нещо, което са можели да разрешат, като чисто и просто изхвърлят Фукада от Сакигаке? Нали преди това Акебоно се отделя от Сакигаке съвсем мирно и тихо? За какво им е било да го заключват под стража?

— Има резон в това, което казваш. При нормални обстоятелства е нямало да им е нужно да го държат под ключ. Но дотогава Фукада сигурно вече е бил наясно с много от тайните на Сакигаке, които в никакъв случай не е бивало да стигнат до ушите на обществото. Така че да го изхвърлят, явно не вървяло. Бидейки първоосновател на комуната, Фукада на практика я ръководеше в продължение на доста години и сто на сто е бил свидетел на всичко, което е ставало вътре. Явно е знаел прекалено много. Да не говорим, че освен това беше и широко известен в обществото. Не е можело членовете на Сакигаке просто да пуснат Фукада и жена му, след като те са поискали да напуснат групата.

— И вие затова се мъчите да разрешите патовата ситуация с непреки средства, така ли? И се стремите да възбудите обществения интерес, като осигурите сензационен писателски дебют на Ери и положение на бестселър на „Въздушната какавида“?

— Седем години са наистина много дълъг срок, но всичките ми опити бяха безуспешни. Ако сега не предприема тази драстична стъпка, загадката може да си остане завинаги неразгадана.

— Тоест Ери за вас е стръвта, с която гледате да примамите из шубраците големия тигър?

— Никой не знае какво точно ще изскочи от храсталака. И не е задължително да е тигър.

— Но имам чувството, че очаквате да се случи някакво насилие. Не съм ли прав?

— Да. Такава възможност наистина съществува — призна замислен Професора. — Сам знаеш, че всичко е възможно в една хомогенна изолирана система.

Последва потискащо мълчание, посред което Фука-Ери се обади:

— Стана, защото дойдоха човечетата — каза тихо.

Тенго я погледна, както беше седнала до Професора. Както обикновено, лицето й беше абсолютно безизразно.

— Какво искаш да кажеш? Че нещо се е променило в Сакигаке заради появата на човечетата ли? — попита Тенго.

Тя не отговори. Само пръстите й се заиграха с горното копче на блузата й.

Тогава проговори професор Ебисуно, поемайки сякаш оттам, откъдето бе спряла Ери.

— Нямам представа кои са тези човечета, а и самата Ери или не знае, или не иска да ги опише с думи. Но лично на мен ми е повече от ясно, че човечетата са изиграли определена роля във внезапната драстична промяна на Сакигаке от земеделска комуна в религиозна секта.

— Или те, или нещо „човеческо“ — допълни Тенго.

— И това е възможно — каза Професора. — И аз самият не мога да кажа дали се е дължало на самите човечета, или на нещо „човеческо“. Мога единствено да заключа, че като въвежда човечетата в своята „Въздушна какавида“, Ери го прави с цел да ни съобщи нещо важно.

Професора остана загледан задълго в ръцете си, после вдигна глава и рече:

— Както сигурно ти е известно, в романа си „1984“ Джордж Оруел въвежда диктатора Големия брат. Книгата, разбира се, е алегория, визираща сталинизма. Оттогава названието Големия брат поема ролята на социална икона. И това е най-голямото постижение на Оруел. Днес обаче, през реалната 1984 година, Големия брат е прекалено известен, а и много лесно разпознаваем. Яви ли се пред нас сега, веднага ще го посочим с пръст и ще викнем. „Пазете се! Този е Големия брат!“. В днешната наша действителност вече няма място за Големия брат. Вместо него на сцената излизат така наречените човечета. Интересен словесен контраст, не мислиш ли?

И Професора изгледа Тенго с нещо като усмивка.

— Човечетата са едно невидимо присъствие. Не се знае дали са добри, или лоши, дали са материални, или не. Но, изглежда, много упорито подкопават положението ни. — Професора направи пауза, после продължи: — Няма да се учудя, ако преди да разберем какво е станало с Фукада и със съпругата му или какво й се е случило на Ери, се наложи да проумеем какви са тези човечета.

— Значи ли това, че всъщност се мъчите да предизвикате излизането на човечетата на открито? — заинтересува се Тенго.

— Поначало не съм убеден доколко е възможно да се примами на открито нещо, за което не се знае дори дали е веществено, или не — каза Професора с все още играеща върху устните му усмивка. — Много по-реалистично ще е да се прицелим в „големия тигър“, за който спомена преди малко, не мислиш ли?

— И в единия, и в другия случай Ери си остава в ролята на примамка.

— Не, примамка не е най-точната дума. Тя всъщност създава водовъртеж — струва ми се, че този израз е по-близко до истината. Постепенно и онези, които са по периферията на водовъртежа, също ще започнат да се въртят. И точно това чакам да видя.

Професора завъртя бавно пръст във въздуха. После продължи:

— В самия център на водовъртежа е Ери. А когато си в центъра му, не е нужно да се движиш. Голямото въртене се пада на онези, които са по края.

Тенго слушаше мълчаливо.

— И ако ми позволиш да се възползвам от твоята смущаваща метафора, ние всички, не само Ери, вероятно ще служим за примамка. — Професора изгледа Тенго през присвитите си очи. — Включително и ти.

— Но уговорката ни нали беше само да пренапиша „Въздушната какавида“? Нямаше да съм нищо повече от най-обикновен наемен работник, техник. От самото начало господин Комацу точно с тези думи го описа.

— Разбирам.

— Но, изглежда, нещата са се попроменили в движение — каза Тенго. — Нима това означава, че сте променили първоначалния си план, Професоре?

— Не, аз поне не виждам нещата по този начин. Господин Комацу си има своите намерения, аз — моите. В момента те просто споделят една обща посока.

— Значи, планът протича така, сякаш вие двамата сте просто случайни спътници.

— И така би могло да се каже.

— Двама души с различни крайни точки на пътуването яздят един и същ кон. Маршрутите им съвпадат до определен момент, но нито един от двамата не знае какво ще се случи оттам нататък.

— Прекрасно казано. Личи си, че си истински писател.

— Не бих описал перспективите ни като особено светли — въздъхна Тенго. — Но вече няма връщане назад, нали?

— Дори да се обърнем, вероятно никога няма да се върнем там, откъдето сме тръгнали — каза Професора.

С това разговорът им приключи. На Тенго не му идваше наум нищо друго, което да каже.

* * *

Пръв от кафенето си тръгна професор Ебисуно. Трябвало да се отбие при някого в квартала. Фука-Ери остана. Седнали един срещу друг, Тенго и Фука-Ери известно време мълчаха.

— Гладна ли си? — попита я Тенго.

— Не съвсем — отвърна Фука-Ери.

Кафенето се пълнеше с хора. Тръгнаха си заедно без никаква предварителна уговорка. Известно време се скитаха безцелно по улиците на Шинджуку. Наближаваше шест и народът масово бързаше за гарата, но небето продължаваше да е светло. Градът бе обвит в лятна слънчева светлина, която след осветлението в подземното кафене им се струваше странна и изкуствена.

— Къде ще ходиш оттук? — попита Тенго.

— Не съм решила още — отвърна Фука-Ери.

— Може ли да те изпратя до вас? До квартирата ти в Шинаномачи, имам предвид. Предполагам, че там ще преспиш.

— Няма да ходя там — каза Фука-Ери.

— Защо?

Не му отговори.

— Искаш да кажеш, че нещо те възпира да отидеш там, така ли?

Фука-Ери кимна, без нищо да каже.

Тенго понечи да я попита кое по-точно я възпира да отиде там, но нещо му подсказа, че няма да получи откровен отговор.

— Значи ще се прибираш при Професора?

— Футаматао е прекалено далече.

— Нещо друго ли имаш предвид?

— Ще преспя при теб — каза Фука-Ери.

— Това… може би… не е… особено… разумно — рече Тенго. Квартирата ми е тясна, живея сам, а съм сигурен, че и Професора не би разрешил.

— Професора няма да има нищо против — каза Фука-Ери с нещо като леко свиване на раменете. — И аз няма да имам нищо против.

— Но представи си, че аз имам — рече Тенго.

— Защо.

— Ами… — понечи да каже Тенго, но думите отказаха да излизат. Всъщност не бе и сигурен какво точно иска да й каже. Често му се случваше, когато разговаряше с Фука-Ери. Губеше за миг дирята на мисълта си. Все едно вятър отвяваше листата на партитурата му.

Фука-Ери се пресегна и хвана нежно лявата му ръка със своята дясна, като да го успокои.

— Ти не разбираш — каза му.

— Кое не разбирам?

— Ние сме едно.

— Ние сме едно ли? — попита шокираният Тенго.

— Написахме заедно книгата.

Тенго усети натиска на пръстите й върху дланта си. Не беше силен, но пък бе равномерен и неотслабващ.

— Вярно. Заедно написахме „Въздушната какавида“. И когато ни заръфа тигърът, заедно ще ни изяде.

— Няма да излезе тигър — обяви Фука-Ери с необичайно мрачен глас.

— Чудесно! — рече Тенго, макар вестта да не го зарадва особено. Добре де: като няма да излиза тигър, какво ли ще излезе?

Застанаха пред билетните автомати на Шинджуку. Фука-Ери вдигна поглед към очите му, без да изпуска ръката му. Народ се точеше и от двете им страни.

— Окей, щом си решила да преспиш при мен, заповядай — предаде се Тенго. — Ще спя на дивана.

— Благодаря — каза Фука-Ери.

Тенго изведнъж осъзна, че за пръв път чува от Фука-Ери нещо, което можеше да се нарече израз на учтивост. Е, може и да не беше за пръв път, но и не се сещаше кога друг път му се е случвало.

[1] Изградена по модел на Айфеловата и открита през 1958 г., Токийската кула е висока 333 м. (с 13 м. повече от своя първообраз). — Б.пр. ↑

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): СПОДЕЛЯЩИ СИ ТАЙНИ ЖЕНИ

Човечетата ли? — попита спокойно Аомаме, без да откъсва поглед от момичето. — Разкажи ни за тези човечета, ако обичаш.

Но след като произнесе малкото на брой думи, Цубаса пак стисна уста. Както и преди, очите й бяха загубили дълбочината си, сякаш усилието да говори бе изцедило повечето й енергия.

— Ти познаваш ли ги? — попита Аомаме.

И пак никакъв отговор.

— Тя и преди изговори тези думи няколко пъти — рече вдовицата. — Човечетата. Не знам какво има предвид.

В думите се съдържаше нещо злокобно, някакъв неясен обертон, който прозвуча на Аомаме като далечна гръмотевица.

— Възможно ли е именно тези човечета да са я увредили? — попита Аомаме.

— Не знам — поклати глава вдовицата. — Но които и да са човечетата явно изпълняват някаква много важна роля в живота й.

Положило успоредно двете си ръце върху масата момичето седеше абсолютно неподвижно, с втренчени в една точка в пространството непрозрачни очи.

— Какво ли е преживяла, горката? — попита Аомаме.

Вдовицата отвърна безизразно:

— Налице са видими признаци на изнасилване. Многократно изнасилване. Ужасни разкъсвания по външните лабии на вагината и увреждане на матката. В тясната й матка все още недоразвита, е проникнал едрият орган на зрял мъж и, общо взето, е разрушил онази част, в която би се захванала оплодената яйцеклетка. Според лекаря надали някога ще може да забременее.

Вдовицата като че умишлено обсъждаше тези графични подробности в присъствието на момичето. Цубаса слушаше, без нищо да каже и без видима промяна в изражението на лицето й. От време на време устата й помръдваше леко, но без да издава звук. Човек можеше да си помисли, че слуша само от учтивост разговор, отнасящ се за някакъв далечен човек.

— Но това не е всичко — продължи тихо вдовицата. — Дори и да възстановят по оперативен път функцията на матката й, момичето вероятно няма да иска с никого да прави секс. Едно причинило подобни увреждания проникване няма начин да не е било придружено от страхотни болки, а това й се е случвало многократно. Споменът за тези болки не може просто да изчезне. Нали ме разбираш?

Аомаме кимна. Стискаше здраво сплетените си пръсти над коленете си.

— Казано с други думи, яйцата, които пази в себе си, няма къде да отидат. Те — вдовицата хвърли бърз поглед на Цубаса, после продължи: — … вече са направени безплодни.

Аомаме не можеше да прецени доколко Цубаса разбира казаното. Каквото и да възприемаше умът й, емоциите й, изглежда, бяха другаде. Или поне не бяха тук. Сърцето й сякаш бе затворено в малка тъмна стая със заключена врата — стая, която се намира другаде.

— Не твърдя, че единствената житейска роля на жената е да ражда деца — продължи вдовицата. — Всеки индивид е свободен да избира сам какъв живот ще живее. Но просто недопустимо е да ограбиш една жена от естественото й женско право, преди да е имала възможността да го упражни.

Аомаме кимна безмълвно.

— Разбира се, че е недопустимо — повтори вдовицата. Аомаме усети лек трепет в гласа й. Явно й беше трудно да контролира емоциите си. — Това дете е избягало сам-самичко отнякъде. Откъде и как е успяло, и аз не знам. Но е нямало къде другаде да се скрие освен тук. Никъде другаде не е намерило сигурност.

— Къде са родителите й?

Вдовицата се смръщи и потропа с маникюр по масата.

— Знаем къде са родителите й. Но именно те са хората, които са позволили този ужас да се случи. Точно от тях е избягала.

— Искате да кажете, че родителите не са имали нищо против това дъщеря им да бъде изнасилвана?

— Не само са нямали нищо против. Буквално са го насърчавали.

— Но как може някой…? — Аомаме не намираше думи да продължи.

— Знам, ужасно е — поклати глава вдовицата. — Подобни неща не бива да се допускат. Но случаят е особено труден. Не става дума за обикновено домашно насилие. Докторът смята, че трябвало да подадем оплакване в полицията, но аз го помолих да не го прави. И понеже е стар приятел, успях да го убедя да изчака.

— Но как така не желаете да се оплачете в полицията? — недоумяваше Аомаме.

— Детето очевидно е жертва на жесток, нехуманен акт. На гнусно престъпление, което обществото би трябвало жестоко да накаже — рече вдовицата. Но дори да подадем оплакване в полицията, какво смяташ, че ще направят те? Както виждаш, детето едва говори. Не може изобщо да обясни какво му се е случило и какво са му сторили. А и да успее, как можем да го докажем? Предадем ли я на полицията, току-виж я върнали на родителите й. Няма къде другаде да я пратят, а и те притежават родителските права. Но щом се върне при тях, вероятно ще й се случи същото, както преди. В никакъв случай не бива да допуснем това.

Аомаме кимна.

— Лично аз ще се заема с отглеждането й — обяви вдовицата. — Никъде няма да я пращам. Не ме интересува кой ще я търси — дали родители, или някой друг, — никъде няма да я пусна. Ще я скрия някъде и ще й осигуря необходимото възпитание.

Аомаме поседя известно време, като гледаше ту вдовицата, ту момичето.

— А може ли да се разбере кой е мъжът, извършил това сексуално насилие върху момичето? И изобщо за един мъж ли става дума? — попита Аомаме.

— Само един е бил. И знаем кой е — отвърна вдовицата. — Той умее да упражнява пряко влиянието си върху хората. Родителите на момичето и до ден-днешен си остават под контрола му. Изпълняват безпрекословно всичките му заповеди. Лишили са се от свой собствен характер, воля или преценка. Възприемат всяка негова дума за абсолютна истина. И когато им каже да му дадат дъщеря си, не могат да му откажат. Напротив, с най-голямо желание му я предават, независимо че им е ясно какво я очаква.

На Аомаме й трябваше известно време да проумее думите на вдовицата. После се зае да осмисли проблема и да подреди мислите си.

— За някаква специална група ли става дума?

— Да, за специална група, която се ръководи от болен, тесногръд дух.

— Култ, искате да кажете? — попита Аомаме.

— Да — кимна вдовицата, един изключително жесток и опасен култ.

Ама, разбира се. Какво друго може да е освен култ! Хора, които изпълняват всякакви заповеди. Хора без собствен характер или преценка. И мен можеше да ме сполети същото, рече си Аомаме и прехапа устна.

Членовете на „Обществото на свидетелите“, естествено, не участваха в изнасилвания. В нейния конкретен случай не се бе стигало дори до сексуална заплаха. „Братята и сестрите“ около нея бяха все благовъзпитани, искрени хора. Отнасяха се сериозно към вярата си и почитаха доктрините, та дори и живота си залагаха заради тях. Но добрият подтик невинаги води до добър резултат. А и обект на изнасилване може да не е само тялото. Невинаги насилието е видимо и не е задължително всяка рана да кърви.

Затова Цубаса напомни на Аомаме собственото й детство. Тогава се измъкнах благодарение на своята воля. Но когато те наранят до такава степен като това момиче, може и да не ти стигнат силите да се върнеш. И да успееш да възвърнеш сърцето си в нормалното му състояние. Мисълта буквално прободе Аомаме в сърцето. Бе открила в Цубаса себе си — каквато е можело да стане.

— Длъжна съм да ти призная нещо — каза тихо вдовицата на Аомаме. — Вече мога да ти го кажа. Знам, че извърших акт на тотално незачитане, но си позволих да проуча миналото ти.

Изреченото върна Аомаме в настоящето. Изгледа вдовицата.

— Направих го още след първото ти посещение у дома и тогавашния ни разговор. Надявам се да ми простиш.

— Но като се има предвид положението ви, това е напълно естествено — каза Аомаме. — Все пак вършим нещо, което никак не е обичайно.

— Точно така. Вървим по един крайно тънък, деликатен ръб. И сме длъжни да си имаме взаимно доверие. Но който и да е човекът срещу теб, не можеш да му се довериш, ако не знаеш онова, което ти е необходимо да знаеш. Така че поръчах да се разровят във всичко — от сегашно време до самата ти поява на този свят. Разбира се, по-точно би било да кажа „почти всичко“. Никога не можеш да научиш абсолютно всичко за другия. Надали и Бог би успял.

— Нито дяволът — добави Аомаме.

— Нито дяволът — повтори вдовицата с лека усмивка. — Знам, че от култа са ти останали душевни рани още от детинство. Че родителите ти са били — и сега са — пламенни последователи на „Обществото на свидетелите“ и че никога няма да ти простят това, че си зарязала вярата. И че до ден-днешен носиш у себе си тази болка.

Аомаме безмълвно кимна.

— Да ти кажа честно, според мен „Обществото на свидетелите“ не е истинска религия. Добре, че не си се наранила или разболяла навремето и не ти се е налагала операция — можело е още тогава да си умреш. Религия, която отрича животоспасяващата хирургическа намеса само защото противоречала на буквалното библейско слово, не може да е нищо друго освен култ. Който минава границата с тази си злоупотреба с догмата.

Аомаме кимна. Първото нещо, което набиват в главите на „Свидетелите“ от деца, е отрицанието на кръвопреливането. Втълпява им се, че е по-добре да умреш и да отидеш в рая с непокътнато тяло и душа, отколкото да ти прелеят кръв противно на божиите повели и да отидеш в ада. Че място за компромис няма. Пред себе си имаш само два пътя: към ада или към рая. А децата не притежават критични способности. И няма как да преценят дали дадена доктрина е правилна — било то като широко възприета от обществото идея или като научна концепция. Могат единствено да вярват в онова, което им е втълпено от родителите им. И на мен ако ми се беше случило да се нуждая от кръвопреливане, докато бях малка, сто на сто щях да изпълня заповедите на родителите си, щях да откажа кръвопреливането и да умра. С надеждата това да ме изпрати в рая или кой знае къде.

— Култът, за който говорите, известен ли е? — попита Аомаме.

— Няма начин да не си го чула. Казва се Сакигаке. По едно време всеки ден го споменаваха по вестниците.

Аомаме нямаше никакъв спомен за името Сакигаке, но предпочете да не го признава, а само кимна неопределено на вдовицата. Реши, че е по-добре да остави нещата такива, каквито са; да отчете, че вече не живее в 1984-та, а в променения свят на 1Q84-та. Това засега си оставаше хипотеза, но хипотеза, която с всеки изминал ден ставаше все по-реална. И в този нов свят съществуваха големи количества напълно неизвестна й информация. Просто трябваше да се ослушва по-внимателно.

— Сакигаке започва като малка земеделска комуна, управлявана от ядро избягали от града привърженици на „новата левица“, но в един момент става внезапна смяна на посоката и комуната се превръща в секта. Все още не е ясно точно как и защо е станало това. — Вдовицата пое дъх и продължи: — На малцина е известен фактът, че групата си има свой гуру, когото наричат Вожда. Приписват му особени сили, с които лекувал сериозни заболявания, предсказвал бъдещето, причинявал свръхестествени явления и тям подобни. Убедена съм, че става дума за сложни заблуди, но май именно те привличат хората към него.

— Какви свръхестествени явления?

Красиво оформените вежди на вдовицата се сключиха:

— Нямам конкретна информация в това отношение. Нито пък съм проявявала и най-малък интерес към окултното. Човечеството открай време повтаря едни и същи измами, едни и същи трикове, които, макар и разкрити, продължават да намират наивници. И това се дължи на факта, че повечето хора вярват не толкова в истината, колкото в онова, което им се ще да е истина. Колкото и да отварят очи, нищо не съумяват да видят. Да ги излъжеш е толкова лесно, колкото да извиеш ръката на бебе.

— Сакигаке — опита се да каже името Аомаме.

Какво означаваше тази дума? Предшественик? Предтеча? Първопроходник? Май повече подхожда за име на някой японски суперекспрес, отколкото на секта.

Цубаса сведе само за миг поглед, след като чу „Сакигаке“, сякаш реагира на някакъв скрит в думата специален звук. Когато пак ги вдигна, очите й си бяха възвърнали своята безизразност, все едно нещо в нея се беше завихрило и мигновено утихнало.

— Именно гуруто на Сакигаке е онзи, който е изнасилвал Цубаса — каза вдовицата. — Правил го под претекст, че й носи духовно осъзнаване. На родителите обяснил, че ритуалът трябвало да се извърши преди първото кръвотечение на момичето. Само докато било неомърсено, момичето можело да получи чисто духовно осъзнаване. За да стигнело до по-висше духовно ниво, трябвало да изживее ужасната болка на ритуала. Родителите приели с пълно доверие думите му. Просто да не повярваш колко прости може да са понякога хората. А и Цубаса не е единствената. Според разузнаването ни на същия ритуал били подлагани и други момичета от култа. Този гуру е някакъв изрод с перверзни сексуални предпочитания. Това е несъмнено. А организацията и доктрините й не са нищо друго освен удобна маскировка за прикриване на личната му похот.

— Този гуру няма ли си име?

— За съжаление още не го знаем. Викат му Вожда. Нито знаем що за човек е, нито как изглежда, нито какво минало има. Колкото и да ровим, не успяваме да се доберем до нужната ни информация. Блокирали са я напълно. Затворил се е в командния пункт на култа в планините на Яманаши и почти никога не се появява публично. Дори броят на членовете на култа, които могат да го виждат, е крайно ограничен. Говори се, че седял постоянно на тъмно и медитирал.

— Нима ще го оставим да действа безнаказано?

Вдовицата хвърли поглед на Цубаса и бавно кимна.

— Не можем да позволим жертвите му да се увеличават, нали?

— С други думи, следва да предприемем нещо.

Вдовицата се пресегна, положи длан върху ръката на Цубаса и използва създалия се миг тишина да събере мислите си:

— Точно така.

— Значи, доказано е, че той продължава да извършва тези свои перверзии? — попита Аомаме.

— Имаме доказателства, че системно изнасилва момичета.

— Ако това е вярно, непростимо е — промълви Аомаме. — И сте права, че не бива да допуснем да има повече жертви.

В ума на вдовицата, изглежда, се преплитаха и бореха една с друга няколко различни мисли. Накрая тя рече:

— Длъжни сме да проучим така наречения Вожд докрай. Да изключим всякакви съвпадения. Все пак става дума за съдбата на един човешки живот.

— Казвате, че той не се появявал публично?

— Точно така. И вероятно около него съществува непробиваема система за сигурност.

Аомаме присви очи и си представи специално изработения ледокоп със заострения му връх на дъното на чекмеджето на тоалетката:

— Доста трудна задача.

— Необичайно трудна — потвърди вдовицата. Пусна ръката на Цубаса и с върха на средния пръст притисна веждата си — много рядък жест, но верен признак, че е изчерпала идеите си.

— Реално погледнато — каза Аомаме, — почти невъзможно ще ми е да отида сама в планините на Яманаши, да се промъкна в този силно охраняван култ, да ликвидирам Вожда и да се измъкна, без да ме усетят. Такива работи стават само във филмите за нинджа, но…

— Ни най-малко не очаквам подобно нещо от теб, разбира се — каза сериозно вдовицата, преди да се усети, че последната забележка на Аомаме бе направена на шега. — Изключено е — добави с тъжна усмивка.

— Друго обаче ме тревожи — продължи Аомаме, вперила поглед в очите на вдовицата. — Тези човечета. Кои или какво представляват те? Какво са сторили на Цубаса? Трябва да ги проучим по-подробно.

Все още с пръст върху веждата, вдовицата отвърна:

— И мен ме притесняват. Цубаса поначало почти не говори, но както вече сама чу, все повтаря за човечетата. Явно играят някаква важна роля в живота й, но тя отказва да ни даде и най-малкото сведение за тях. Щом стане дума за човечетата, млъква. Дай ми известно време все пак. И този въпрос ще го проуча.

— Имате ли представа откъде можем да научим повече за Сакигаке?

— Няма на този свят нещо, което да не се купува с достатъчно пари — усмихна й се мило вдовицата. — А аз съм готова да платя куп пари — особено по този въпрос. Може и да не стане бързо, но неминуемо ще се сдобием с нужната ни информация.

И все пак има неща, които не се купуват, независимо колко пари плащаш, рече си Аомаме. Като луната например.

— Вие наистина ли възнамерявате сама да отгледате Цубаса? — смени темата Аомаме.

— Разбира се. Вече съм го решила. Ще я осиновя по законен път.

— Предполагам, известно ви е, че формалностите няма да се уредят лесно, особено в конкретната ситуация.

— И съм се подготвила — рече вдовицата. — Ще използвам всичко, с което разполагам, ще направя всичко възможно. Никому няма да я отстъпя.

Гласът на вдовицата трепереше. За пръв път издаваше подобни чувства и Аомаме направо се притесни, а вдовицата, изглежда, го долови в изражението й.

— Никому не съм го споменавала досега — каза вдовицата със снишен глас, сякаш се готвеше да сподели отдавна таена истина. — Избягвах да говоря на тази тема, тъй като е изключително болезнена. Истината е, че когато дъщеря ми се самоуби, беше бременна. В шестия месец. Вероятно не е желаела да роди момченцето в утробата си. Затова го е взела със себе си, когато е сложила край на живота си. Ако го беше родила, то щеше сега да е на годините на Цубаса. Така че изгубих два живота едновременно.

— Безкрайно съжалявам — каза Аомаме.

— Но не бива да се притесняваш. Не позволявам на подобни лични проблеми да замъгляват преценките ми. Няма да те изложа на ненужна опасност. И ти си ми скъпа дъщеря. Вече сме част от едно и също семейство.

Аомаме кимна, без да каже нищо.

— Свързва ни нещо по-силно и от кръвната връзка — промълви вдовицата.

Аомаме пак кимна.

— Каквото и да ни коства, длъжни сме да ликвидираме този човек — рече вдовицата така, сякаш се мъчеше сама да убеди себе си. После погледна Аомаме: — Трябва да го преместим в друг свят при първа възможност, преди да е навредил другиму.

Аомаме погледна седналата насреща й Цубаса. Очите на момичето не бяха фокусирани в нищо. Просто гледаха в някаква въображаема точка в пространството. На Аомаме й се стори, че има пред себе си празната черупка на цикада.

— Но в същото време не бива да избързваме — рече вдовицата. — Трябва да сме изключително внимателни и търпеливи.

* * *

Аомаме излезе от приюта, като остави зад себе си в апартамента вдовицата и момичето Цубаса. Вдовицата каза, че щяла да остане да приспи Цубаса. Четирите жени в гостната на първия етаж се бяха скупчили около кръгла маса и оживено си шепнеха. Сцената й се стори някак си нереална. Жените като да бяха част от въображаема картина, евентуално озаглавена „Споделящи си тайни жени“. Докато минаваше покрай тях, композицията на картината си остана непроменена.

Веднъж излязла навън, Аомаме приклекна да погали немската овчарка. Тя весело размаха опашка. При всяка своя среща с куче Аомаме не можеше да се начуди как може кучетата да изпитват такава безусловна радост. Никога през живота си не бе имала домашен любимец — нито куче, нито коте, нито птиче. Дори цвете в саксия не си беше купувала. Изведнъж й хрумна да погледне небето, покрито от безличен сив пласт облаци, които напомняха за приближаването на дъждовния сезон. Луната не се виждаше. Нощта беше тиха и безветрена. През облаците се процеждаше единствено слаба лунна светлина, но нямаше начин да види колко са луните.

На път към метрото Аомаме не преставаше да си мисли за странността на този свят. Ако приемем думите на вдовицата, че не сме нищо друго освен преносители на гени, защо толкова много от нас водят такъв странно оформен живот? Нима не бихме изпълнили основната си генетична задача — да пренасяме ДНК, — ако живеем по-просто, ако не обременяваме умовете си с излишни мисли и се посветим изцяло на опазването на живота и размножаването си? Каква полза могат да имат гените, ако водим някакъв сложно усукан, да не кажем ексцентричен живот?

Мъж, намиращ удоволствие в изнасилването на момиченца, които още са без менструация; мощен мускулест гей бодигард; хора, които избират смъртта пред кръвопреливането; бременна в шестия месец жена, самоубила се с хапчета приспивателно; жена, която убива проблематични мъже с остра игла в тила; мъже, които мразят жените; жени, които мразят мъжете — каква полза могат да имат гените от всички тях? Нима гените възприемат подобни деформирани епизоди като колоритно забавление, или използват тези епизоди в името на някаква по-висша цел?

Нямаше отговор на всички тези въпроси. Знаеше единствено, че вече е прекалено късно да си избира друг живот. Не ми остава нищо друго, освен да живея този, който имам. Колкото и странен и изкривен да е, за мен, носителката на гени, друг няма.

Желая само щастие на вдовицата и на Цубаса, мислеше си, докато вървеше. Ако трябва, ще пожертвам собствения си живот в името на това тяхно истинско щастие. Пред мен надали има някакво бъдеще. Но не мога искрено да повярвам, че на тях двете им предстои да водят някакъв спокоен, благополучен живот — та дори и най-обикновен да е. И трите сме горе-долу в едно и също положение. Всяка от нас е понесла тежкото си бреме. И както каза вдовицата, сега сме едно семейство — но разширено семейство, участващо в една безкрайна битка, обединено от дълбоки душевни рани, всяка една от трите ни таяща своя неопределена загуба.

Докато тези мисли я занимаваха, Аомаме усети в себе си мощно желание за мъжка плът. Защо пък точно в този момент ми се прищя мъж? Въпросът не я оставяше на мира, а не успяваше да прецени дали внезапно избуялото сексуално желание е причинено от психическото напрежение, дали е естествен повик на складираните у нея яйцеклетки, или е просто плод на изкривените машинации на собствените й гени. Явно желанието й бе дълбоко вкоренено — или, както обичаше да се изразява Аюми, „Ебе ми се, та ми се реве“. И какво ще правя сега, запита се Аомаме. Дали да не отида в някой от обичайните барове и да си намеря подходящ мъж? Ропонги е само на една спирка с метрото. Но реши, че е прекалено уморена. Пък и не беше облечена като за свалка: никакъв грим, само маратонки и найлонов сак. Или да взема да се прибера, да си отворя едно червено вино, да мастурбирам и да заспя? Точно това и ще направя. И стига съм мислила за тая луна.

* * *

Един-единствен поглед обаче й бе достатъчен, за да констатира, че седналият насреща й в метрото от Хироо за Джиюгаока мъж е тъкмо нейният тип — около четиридесет и пет годишен, с овално лице и оредяваща отпред коса. Нелоша форма на главата. Здравословен вид. Слаб, със стилни черни рамки на очилата. Облечен с вкус: леко памучно спортно сако, бяло поло, кожено дипломатическо куфарче в скута. Кафяви обувки. Явно сарариман[1], но не в някоя закостеняла корпорация. По-скоро редактор в издателство, архитект в малка фирма или работещ в компания за конфекция. Зачел се бе дълбоко в някакво джобно издание, чието заглавие не се виждаше от хартиената обложка на книжарницата.

Прищя й се да отиде някъде с него и да се отдаде на буен секс. Представи си как гали щръкналия му пенис. Идеше й да го стисне толкова силно, че почти да спре притока му на кръв. А с другата ръка ще го гали нежно по тестисите. Събраните в скута й ръце взеха да потреперват. Взе да отваря и стиска несъзнателно пръстите си. Раменете й се вдигаха и спадаха с всяко вдишване и издишване. Бавно прокара върха на езика по устните си.

Спирката й обаче наближаваше. Нямаше как да не слезе на Джиюгаока. Нямаше и представа докъде ще пътува онзи, без да съзнава, че е обект на сексуалните й фантазии. Човекът просто си седеше, четеше си книжката и пет пари не даваше за това що за жена имаше насреща си. На излизане от вагона й идеше да разкъса на парченца четивото му, но, естествено, успя да се удържи.

* * *

В един след полунощ Аомаме вече спеше, навестена от силно сексуален сън. Гърдите й в съня бяха едри и красиви, като два грейпфрута. Зърната им бяха твърди и набъбнали. Притискаше ги о долната половина на мъж. Дрехите й лежаха захвърлени в нозете й. Аомаме спеше с широко разтворени крака. И тъй като спеше, нямаше начин да види, че в небето висяха редом две луни. Голямата луна, която си беше там открай време, и една нова, по-малка луна.

* * *

Цубаса и вдовицата също спяха в стаята на Цубаса. Момичето бе в нова карирана пижама и се беше свило на кравай. Вдовицата, все още облечена, се бе опънала на един шезлонг с метнато през коленете й одеяло. Възнамерявала бе да си тръгне, след като приспи детето, но сънят я беше догонил. Блокът и дворът му тънеха в тишина на върха на хълма, отдалечени от улицата, и само от време на време дотук долиташе далечният вой на ускоряващ се мотоциклет или сирената на някоя линейка. И немската овчарка спеше, свила се на входната постелка пред вратата. Пердетата бяха спуснати и грееха млечнобели на светлината на живачната лампа. Облаците се разкъсаха и през процепа сегиз-тогиз надничаха две луни. Световният океан нагласяше според тях приливите и отливите си.

Цубаса спеше, притиснала буза във възглавницата, с леко отворена уста. Дишането й бе съвсем тихо и детето почти не помръдваше, ако не се смятат периодическите леки потръпвания на рамото й. Кичури коса затуляха очите й.

Скоро обаче устата й взе да се разтваря и оттам заизлизаха, едно подир друго, групичка човечета. Всяко едно оглеждаше внимателно стаята, преди да се появи. Ако вдовицата случайно се беше пробудила в този миг, щеше да ги види, но тя спеше дълбоко. Нямаше скоро да се събуди. Човечетата бяха убедени в това. Бяха общо пет на брой. При появата си бяха колкото кутрето на Цубаса, но щом излезеха, се разкършваха, сякаш разгъваха някакъв инструмент, и достигаха нормалния си тридесетсантиметров ръст. Бяха еднакво облечени, без никакви отличителни знаци, лицата им също бяха неразпознаваеми, та човек не можеше да ги различи едно от друго.

Слязоха от кревата на пода и измъкнаха изпод леглото предмет, голям колкото китайска пирожка със свинско. Насядаха в кръг около него и трескаво заработиха. Предметът бе бял и крайно еластичен. С обиграни движения човечетата протягаха ръце и извличаха от въздуха бели прозрачни нишки, с които го обвиваха, а той ставаше все по-голям и по-голям. Нишките, изглежда, бяха лепкави. Не мина много време и човечетата вече пораснаха до шестдесет сантиметра. Явно можеха да придобиват какъвто ръст си искат.

Прекараха няколко часа в усилен труд, през които и дума не си продумаха. Работеха сплотено и безпогрешно. През цялото време Цубаса и вдовицата спяха дълбоко, без да помръднат нито мускул. И другите жени в приюта спяха по-дълбоко от обичайното. Проснала се на предната ливада и вероятно сънуваща нещо, немската овчарка изстена тихо от дълбините на безсъзнанието си. Отгоре двете луни се грижеха светът да е окъпан в странна светлина.

[1] От англ. salaryman (букв. „човек на заплата“) — японски термин, обозначаващ нисш служител в голяма корпорация. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ГОРКИТЕ ГИЛЯКИ

Тенго сън не го ловеше. Фука-Ери, с неговата пижама, спеше дълбок сън на леглото му. Тенго се беше приготвил да преспи на дивана (проста задача, понеже често придремваше там), но когато си легна, усети, че хич не му се спи, затова сега седеше на кухненската маса и работеше върху пространния си роман. Текстообработващата машина бе в спалнята; налагаше му се да пише с химикалка в бележник. И това не го затрудняваше особено. Текстообработващата машина бе несъмнено много по-удобна за бързото създаване и запаметяване на написаното, но изпитваше удоволствие от класическото изписване на йероглифите на ръка върху листа хартия.

Доста рядко му се случваше да твори нощем. Предпочиташе да работи, докато навън е светло и минават хора. В малкото случаи, когато се отдаваше на нощно писане, сред пълна тишина и мрак, стилът му се получаваше възтежичък, което му налагаше да пренапише пасажа на дневна светлина. Така че, вместо да върши двоен труд, предпочиташе поначало да твори денем.

Сега, след като за пръв път от сума ти време му се случи да пише нощем с химикалка върху лист, Тенго усети колко гладко му върви мисълта. Въображението му протегна крайниците си и повествованието течеше безпрепятствено. Идеите се навързваха някак си естествено една подир друга и върхът на химикалката стържеше равномерно по бялата хартия. Усетеше ли, че ръката му се е уморила, оставяше химикалката и размърдваше пръсти във въздуха, като пианист, изпълняващ въображаеми гами. Стрелките на часовника приближаваха един и половина. Интересното бе, че отвън не идеха почти никакви шумове, сякаш облаците, покрили градския небосвод като дебел пласт памук, поглъщаха всеки излишен звук.

Пак взе химикалката и започна да реди думите по листа, когато изведнъж се сети: днес е денят за посещението на по-възрастната му приятелка. Винаги се появяваше към единадесет в петък сутринта. Налагаше се да се отърве дотогава от Фука-Ери. Слава богу, момичето не ползваше парфюм или одеколон! Приятелката му веднага щеше да надуши чуждата миризма в леглото му. Тенго много добре знаеше колко е наблюдателна и ревнива. Нищо не й пречеше да прави секс със съпруга си от време на време, но недай боже Тенго да стореше нещо с друга жена…

— Брачният секс е нещо съвсем различно — обясняваше му тя. — По съвсем друга сметка минава.

— По друга сметка ли?

— Добре де! Под съвсем друга рубрика, да речем.

— Какво искаш да кажеш? Че в него влагаш друга част от чувствата си ли?

— Точно така. При все че ползвам едни и същи части на тялото, правя разлика между влаганите чувства. Така че няма никакво значение. Съумявам да го правя, понеже съм зряла жена. Но ти нямаш право да спиш с други момичета и жени.

— Но аз и не спя!

— Дори да не правиш секс с друго момиче, мен ме обижда самата мисъл, че такава възможност съществува.

— Самата мисъл, че такава мисъл съществува? — недоумяваше Тенго.

— Ама че не разбираш женските чувства! И ми се пишеш писател, а!

— Според мен никак не е справедливо.

— Може и да не е. Но аз ще те компенсирам.

И тя наистина го компенсираше.

* * *

Тенго бе доволен от връзката с по-възрастната си приятелка. Не че беше някаква красавица, поне в общоприетия смисъл на думата. Чертите на лицето й бяха всъщност доста необичайни. Някому можеше дори да се стори, че е грозновата. Но Тенго си я харесваше от самото начало. А като секспартньор нямаше грешка. Претенциите й към него бяха минимални: по три-четири часа веднъж седмично, изпълнени с усърден секс — по възможност два пъти, — и да не се занимава с други жени. Повече от това на практика не желаеше. Държеше много на дома и семейството и нямаше никакво намерение да ги разруши заради Тенго. Просто сексуалният живот със съпруга й не я задоволяваше. Така че нейните интереси и тези на Тенго си паснаха напълно.

А и Тенго не проявяваше особено желание за други жени. Най-много от всичко държеше на свободното си време. Освен редовен секс нищо повече не желаеше от една жена. Хич не му трябваха неизбежните отговорности, произтичащи от връзка с жена на неговата възраст, влюбването и сексуалните взаимоотношения. Задължителните психологически фази, намеците за евентуални бъдещи възможности, неминуемият сблъсък на различните очаквания — Тенго се надяваше, че цялото това бреме ще му се размине.

Вероятността да поеме някакъв дълг винаги го плашеше. През целия си живот бе успявал да избегне ловко всяко положение, което би породило някакво задължение, и в името на тази си свобода бе готов да претърпи всякакви лишения.

За да избяга от отговорност, Тенго от малък бе привикнал да става незабележим. И полагаше неимоверни усилия да прикрива присъствието си, като проявяваше публично много малко от истинските си способности, не изказваше мнение и избягваше ситуации, които биха го поставили в центъра на вниманието. Още от дете бе успял да оцелява сам, без да зависи от друг. Но пък децата и не притежават власт. Така че, излезеше ли силен вятър, скриваше се и се вкопчваше в нещо, да не го отвее. Беше длъжен да прибягва до такива хитрости, като сираче от Дикенсов роман.

Но макар на Тенго, общо взето, да му бе вървяло досега, канавацата на спокойния му живот се бе понацепила на места, откакто в ръцете му попадна ръкописът на „Въздушната какавида“ на Фука-Ери. Като начало, натикаха го едва ли не тялом в опасния план на Комацу. Второ, красивата авторка на повестта бе разтърсила сърцето му от някакъв особен ъгъл. А и самото пренаписване на „Въздушната какавида“, изглежда, бе положило началото на някакви вътрешни промени. Тенго бе обзет от внезапен мощен порив да напише свой собствен роман. Една такава промяна, естествено, можеше да се приеме за положителна. Но не по-малко вярно бе и това, че подреденият му самодоволен начин на живот е поставен на изпитание. Така или иначе, предстоеше петъкът. Щеше да дойде приятелката му. Което значеше, че преди това ще трябва да се отърве от Фука-Ери.

* * *

Фука-Ери се събуди малко след два часа след полунощ. Както беше по пижама, отвори вратата на спалнята и влезе в кухнята. Изпи голяма чаша вода, после разтри очи и седна на кухненската маса срещу Тенго.

— Преча ли ти — попита в обичайния си стил.

— Не особено — отвърна Тенго. — Стой си.

— Какво пишеш.

Тенго затвори бележника и остави химикалката.

— Нищо особено. Така и така се канех да свършвам.

— Може ли да поседя при теб.

— Разбира се. Ще си сипя едно вино. Искаш ли?

Момичето завъртя глава.

— Искам само да поседя тук.

— Добре. И на мен не ми се спи.

Пижамата му бе възголяма за Фука-Ери. Беше навила маншетите и на горнището, и на долнището. И при всяко навеждане напред разкриваше подутината на гърдите си. Гледката, която представляваше Фука-Ери в пижамата му, изведнъж някак си затрудни дишането на Тенго. Отвори хладилника и наля остатъка от бутилка вино в една чаша.

— Гладна ли си? — попита я. На връщане в апартамента се бяха отбили да хапнат спагети в ресторантче близо до станцията Коенджи. Порциите не бяха големи, а оттогава бяха минали няколко часа. — Мога да ти направя сандвич или нещо просто от тоя род, ако искаш.

— Не съм гладна. Предпочитам да ми прочетеш какво си написал.

— Имаш предвид онова, което пиша в момента ли.

— Ъхъ.

Тенго взе химикалката и я завъртя между пръстите си. Изглеждаше смешно малка в едрите му ръце.

— Имам си правило да не показвам никому ръкописите си, докато не съм ги свършил и доогледал. Да не ги сполети jinx.

— Джинкс ли.

— Английска дума. Означава „лош късмет“. Нещо като уроки. Мое лично си правило.

Фука-Ери го изгледа продължително. После притвори яката на пижамата.

— Почети ми от някоя книга тогава.

— Заспиваш ли, когато някой ти чете?

— Ъхъ.

— Предполагам, че професор Ебисуно доста книги ти е прочел.

— Понеже по цяла нощ не спи.

— Той ли ти чете „Сказание за Хейке“?

— Не, на запис я слушах — завъртя глава Фука-Ери.

— А, така значи си я наизустила! Много дълга лента трябва да е било.

На Фука-Ери й потрябваха двете й ръце, за да покаже колко голяма е била купчинката от касети.

— Много дълга.

— И кой точно пасаж изрецитира на пресконференцията?

— „Оттеглянето на генерал Йошицуне от столицата“.

— Това е оная част след поражението на Хейке, където победеният генерал от Генджи, Йошицуне, бяга от Киото, преследван от своя брат Йоритомо. Кланът Генджи насмалко да спечели войната срещу Хейке, но стават жертва на семейни раздори.

— Точно така.

— Кои други пасажи знаеш наизуст?

— Кажи кое те интересува.

Тенго се напъна да се сети за някой епизод от „Сказанието за Хейке“. Дългата книга съдържаше безброй истории. Малко наизуст рече „Битката при Дан-но-ура“. На Фука-Ери й потрябваха двадесетина секунди да събере мислите си. После взе да рецитира описанието на решителната част на последната морска битка в оригиналните й стихове:

* * *

„И качват се воините от Генджи на корабите на Хейке

и заварват моряците и кормчиите пронизани със стрели или посечени с мечове,

натръшкани на дъното на кораба, без жива душа на руля.

С малката си гемия новият среден съветник Томомори

доближава императорския кораб и казва:

«Значи туй било е краят. Изхвърляйте ненужното в океана.»

И се защурва от носа до кърмата, плаче и чисти.

Събира боклука, хвърля го със собствените си ръце.

Питат го придворни дами: «Как върви битката, съветнико?

Скоро ли ще зърнем прекрасните мъже от Изтока?»

А той със злъчен смях отвръща:

«Как смеете да се шегувате в такъв момент?»

И жените заплакват.

* * *

Щом съзира как стоят нещата, монахинята втори сан

се втурва да изпълни своя отдавнашен замисъл.

Увита през глава в две тъмносиви плащаници,

високо вдига сцепените лъскави копринени поли

и затъква под една ръка нефритената императорска огърлица,

запасва под другата императорската сабя

и грабва в обятията си самото дете император.

«Макар и проста жена, никога няма да се дам

на проклетия враг и няма да се отделя от Негово императорско величество.

И вие, жени, чиито сърца са му отдадени, следвайте ни незабавно.»

С тези думи се отправя право към планшира.

* * *

Негово величество, едва навършил осем,

проявява необичайна за възрастта си зрелост.

Красавецът, излъчващ императорски блясък,

пуснал лъскава черна коса чак до кръста

и смутен от заобикалящата го бъркотия, пита:

«Накъде ме носиш, бабо?»

А тя през сълзи отговаря на невинния млад владетел:

«Нима не знаеш какво става? Нали си следвал десетте заповеди в предишния си живот

и затова се прероди в пълководец на десет хиляди бойни колесници.

Но сега, повален от зла карма, късметът ти се е изчерпал.

Затуй се първом обърни на изток

и се сбогувай с великия храм в Исе.

А после се повърни на запад и се моли на Амида Буда

небесните му пълчища да те преведат до западната чиста земя.

Туй наше царство се разпиля като просо

и тук сърцата само страдат.

Затуй съм те повела към земя прекрасна, чиста, на име Рай.»

И докато тъй му реди, рукват сълзите й.

Негово величество е в роба маслиненосива,

от две страни косите му са на момчешки плитки.

И докато сълзи се стичат по лице му, сключва нежни ръчички

и се покланя първом на изток

и казва сбогом на великия храм в Исе.

Па се повръща на запад и отправя зов към Амида Буда.

Тогаз монахинята втори сан го притиска към гърди и тешейки го — «Там под вълните те чака друга столица», — потъва дълбоко в морските води.“

* * *

Заслушан със затворени очи в рецитацията й, Тенго имаше чувството, че чува традиционно изпълнение от сляп свещеник, акомпаниращ си на лютня, и си спомни, че „Сказание за Хейке“ е всъщност повествователна поема, предавана от уста на уста през поколенията. Фука-Ери, която поначало говореше с изключително равен тон, без никакъв акцент или интонация, рецитираше сказанието с неочаквано силен, богат и тембрист глас, сякаш обзета от нещо. Страхотната морска битка, провела се през 1185 година върху завирените течения между Хоншу и Кюшу, буквално оживя пред очите му. Хейке са осъдени на поражение, та Токико — съпругата на Кийомори, „монахинята втори сан“ — се хвърля в морските дълбини със своя внук, детето император Антоку, в обятията й. И придворните дами я следват в смъртта, за да не попаднат в ръцете на жестоките воини от Изтока. Прикрил скръбта си, Томомори ги подтиква шеговито да се самоубият: На този свят не ви очаква нищо друго освен един жив ад, вика им. Най-добре си вземете живота на мига.

— Да продължавам ли — попита Фука-Ери.

— Достатъчно. Благодаря ти — рече слисаният Тенго. Чак сега си даде сметка как са се чувствали онемелите репортери. — Как успя да наизустиш толкова дълъг откъс?

— С многократно слушане на записа.

— Но и с многократно слушане нормален човек не би го запомнил.

И изведнъж проумя, че именно поради неспособността си да чете момичето притежава невероятното умение да запаметява току-що чутото, така както някои страдащи от савант синдрома деца са в състояние за части от секундата да възприемат и запомнят огромни количества визуална информация.

— Почети ми от някоя книга — примоли му се Фука-Ери.

— Какви книги предпочиташ?

— Имаш ли я онази, за която говорехте с Професора — попита Фука-Ери. — Онази за Големия брат.

— „1984“ ли? Нямам я.

— Що за книга е.

Тенго се напъна да си припомни сюжета.

— Много отдавна съм я чел. От училищната библиотека. Така че не помня подробностите. Но си спомням, че е излязла през 1949 година, когато 1984-та била още далече в бъдещето.

— Сегашната година.

— Да. Просто съвпадение. Но става дума за бъдеще, което в определен момент се превръща в действителност. А после бързо отминава в миналото. Изобщо Джордж Оруел описва бъдещето като мрачно общество, доминирано от тоталитарна власт. Хората са под пълния контрол на диктатора, наречен Големия брат. Информацията е ограничена и историята постоянно се пренаписва. Главният герой е правителствен чиновник и, доколкото си спомням, точно това му е работата — да пренаписва думи. И щом нова история бъде написана, всички стари истории се изхвърлят. Вследствие на целия този процес думите се преправят и смисълът им се променя. След като историята се пренаписва толкова много пъти, никой вече не знае кое е истина и кое не. Губят дирята кой вече им е враг и кой съюзник. Това е, общо взето.

— Пренаписват историята.

— Да ограбиш някого от действителната му история е равносилно на това да ограбиш част от самия него. И е престъпление.

Фука-Ери премисли за миг чутото.

А Тенго продължи:

— Човешката памет се състои от индивидуалната памет и колективната ни памет. Двете са тясно свързани. Историята представлява колективната ни памет. Отнемат ли ни тази колективна памет — пренапишат ли я, — губим способността си да опазим нашето истинско „аз“.

— И ти пренаписваш.

Тенго се засмя и отпи от виното.

— Аз само ретуширах повестта ти, за по-бързо. Пренаписването на историята е съвсем друго нещо.

— Но книгата за Големия брат я нямаш, така ли — попита.

— Нямам я, за жалост. Така че не мога да ти почета от нея.

— Избери някоя друга тогава.

Тенго отиде до етажерката и огледа наличните книги. Много беше изчел през годините, но притежаваше малко. Някак си не обичаше да пълни дома си с много вещи. Свършеше ли някоя книга, ако не беше нещо специално, я занасяше на букинистите. Купуваше единствено онези книги, които знаеше, че ще прочете веднага; а онези, които наистина му харесваха, ги прочиташе крайно внимателно, докато се запечатаха в мозъка му. Потрябваха ли му други книги, вземаше ги от кварталната библиотека.

Дълго време му трябваше, за да избере от коя книга да почете на Фука-Ери. Нямаше навика да чете на глас и не знаеше коя книга ще е най-подходяща за целта. След дълги колебания избра „Остров Сахалин“ на Антон Чехов, която бе дочел само преди седмица. Бе отбелязал с листчета някои по-интересни места и реши, че това ще улесни избора му кои точно пасажи са подходящи да й прочете.

Преди да почне, Тенго направи кратък увод към книгата: Чехов бил само на тридесет, когато през 1890 г. заминал за Сахалин; никой нямал представа защо изтънченият Чехов, хвален като един от най-многообещаващите писатели от поколението след Толстой и Достоевски, привикнал към живота в космополитна Москва, решил да се премести на остров Сахалин, който бил на края на земята. Сахалин бил развит предимно като каторга и за повечето хора бил символ на окаяна съдба и страдания. Пък и транссибирската железница още не съществувала, та на Чехов му се наложило да измине над четири хиляди километра на теглени от коне шейни по замръзналата земя — себеотрицателна постъпка, която причинила на болнавия млад мъж неописуеми мъчения. И когато най-после, след осеммесечното си пътешествие из Далечния изток, се прибрал и издал „Остров Сахалин“, творбата му успяла единствено да озадачи повечето му читатели, според които книгата била по-скоро сух научен трактат или журналистически пътепис, отколкото художествена проза. „За какво му беше на Чехов да върши тая безсмислица на такъв важен етап от писателската си кариера?“ шепнели хората. Един критик направил унищожително предположение: „Самореклама“. Според друг Чехов търсел нови сюжети, тъй като се бил изчерпал. И Тенго показа на Фука-Ери къде е Сахалин на приложената към книгата карта.

— Защо отива Чехов в Сахалин — попита Фука-Ери.

— Имаш предвид защо според мен е отишъл ли?

— Ъхъ. Ти нали си я чел.

— Разбира се.

— И как мислиш.

— И самият Чехов може би не е разбрал защо му е трябвало да ходи — рече Тенго. — А може да го е направил и безпричинно. Просто да му се е приходило. Видял е, да речем, Сахалин на картата и отнякъде му се е явило желание да го посети. И на мен ми се е случвало: разглеждам картата и изведнъж виждам място, което ме кара да си помисля: „На всяка цена трябва да отида там. На всяка цена“. И в повечето случаи, неизвестно защо, мястото се оказва далечно и труднодостъпно. Но това не ми пречи да изпитам всеобладаващо желание да разбера що за природа има там и с какво се занимават хората. Избива ти като дребната шарка, така че не си в състояние да обясниш никому откъде идва тази твоя страст. Най-чиста проба любопитство. Необяснимо вдъхновение. Естествено, в ония години пътуването от Москва до Сахалин е било невъобразимо трудно, което ме кара да мисля, че любопитството не е било единствената причина Чехов да го предприеме.

— Кажи някоя друга причина.

— Ами Чехов е бил писател, но и лекар. Нищо чудно в ролята си на учен да е искал да изследва една боледуваща част от огромната руска страна със собствените си очи. Чувствал се е неудобно да живее като литературна звезда в града. Омръзнала му е атмосферата на литературния свят и превземките на останалите писатели, които най-вече гледали да си правят взаимно кал. Писнало му от злите тогавашни критици. Пътешествието до Сахалин може да е било и един вид поклонение, за да се прочисти от цялата литературна мръсотия. Остров Сахалин го поразява във всяко едно отношение. И според мен това е причината Чехов да не напише дори една литературна творба, основана на това му пътуване. Не било някакво недопечено изживяване, от което да сготви лесно материала за един роман. Боледуващата част от страната става, така да се каже, физически част от самия него, а най-вероятно той тъкмо това е търсел.

— Интересна ли е книгата — попита Фука-Ери.

— На мен ми беше безкрайно интересна. Изобилства със сухи числа и статистики, без, както вече отбелязах, много литературен колорит. Но научната страна на Чехов е видна от всички страни. Именно това качество на творбата му ми подсказва, че съм напипал чистотата на взетото от Чехов индивида решение. Сред сухите описания се срещат и много впечатляващи примери на характеризиране на образите и описания на природата. Което изобщо не значи, че нещо липсва на онези сухи пасажи, които се придържат само към фактологията. Напротив, някои от тях са направо поразителни. Като частите, посветени на гиляките.

— Гиляките — каза Фука-Ери.

— Гиляките били коренните жители на Сахалин дълго преди появата на руските колонизатори. Първоначално живеели в южния край на острова, но се изселили към центъра му, след като айните от Хокайдо се преместват на север. Самите айни пък преди това били изтласкани също на север, но от японците. Чехов се е постарал да изследва директно и да опише колкото се може по-точно бързо изчезващата култура на гиляките.

Тенго отвори книгата на един пасаж за гиляките. За да улесни слушателката си, на места умишлено прескачаше или променяше части от текста.

* * *

Гилякът е як, набит човек със среден, дори нисък ръст. Високият ръст би му пречил в тайгата. (Руската гора, поясни Тенго.) Костите му са дебели и се отличават със силно развити придатъци и издутини, към които се захващат мускулите, а това ни кара да предполагаме, че притежава здрави, мощни мишци и води постоянна напрегната борба с природата. Тялото му е кльощаво, жилесто, без слой тлъстини; дебели или пухкави гиляки просто не се срещат. Очевидно всичките мазнини се изразходват за топлина, която тялото на сахалинския обитател трябва да произвежда в големи количества, за да компенсира загубите, причинявани от ниските температури и прекалено влажния въздух. Ясно е защо гилякът поема толкова мазнини с храната си. Храни се с тлъсто тюленово, лосово, есетрово и китово месо и кръв, винаги в големи количества, в суров, сушен и често замразен вид, и понеже яде жилава храна, местата, където са заловени дъвкателните му мускули, са изключително силно развити, а зъбите му са силно износени. Диетата му е изключително животинска и в много редки случаи — само когато му се случи да обядва у дома или на пиршество, към месото и рибата се добавя манджурски чесън или ягоди. Според Невелски гилякът смята земеделието за голям грях: почнеш ли да ровиш пръстта или да садиш нещо, непременно ще умреш. Но хляба, с който са ги запознали руснаците, ядат с удоволствие, като лакомство, и днес вече не е рядкост да срещнеш в Александровск или Риковск гиляк, понесъл под мишницата си самун хляб.

* * *

Тук Тенго спря да си отдъхне. Фука-Ери го слушаше внимателно, но поради липсата на изражение не можеше да съди за реакцията й.

— Как ти се струва? Още ли искаш да ти чета? Или да сменя книгата?

— Искам да науча още за гиляките.

— Добре. Продължавам тогава.

— Може ли аз да си легна — попита Фука-Ери.

— Разбира се — рече Тенго.

Преместиха се в спалнята. Фука-Ери се пъхна под завивките, а Тенго сложи стол до леглото и седна. После продължи да чете.

* * *

Гиляките не се къпят, та и на етнографите им е трудно да определят истинския цвят на лицето им; не перат чаршафите си, а кожените им дрехи и обуща изглеждат така, сякаш току-що са ги съблекли от умряло куче. Самите гиляки издават тежък, вкиснат дъх, а близостта до дома им се усеща по противната, понякога едва поносима воня на сушена риба и гниещи рибешки черва. В близост до всяка юрта обикновено стои сушилня, напълнена догоре с разцепена на две риба, която отдалече, особено когато е осветена от слънцето, прилича на коралови влакна. Около тези сушилни Крузенщерн забелязал слой от червейчета, дебел един дюйм, който покривал земята.

* * *

— Крузенщерн.

— Изглежда, е бил някакъв предишен изследовател. Чехов бил много ученолюбив човек. Предварително прочел всичко, което било писано за Сахалин.

— Давай нататък.

* * *

Зимъс юртата се изпълва с лютив дим от откритото огнище, а на всичко отгоре гиляките, жените им, та дори и децата им пушат тютюн. Нищо не се знае за заболеваемостта и смъртността при гиляките, но няма начин тези нехигиенични условия да не се отразяват зле на здравето им. Нищо чудно именно на това да дължат своя нисък ръст, подпухналостта на лицата и вялите си и лениви движения.

* * *

— Горките гиляки — каза Фука-Ери.

* * *

Източниците описват по разному характера на гиляките, но са единодушни в едно — не са войнствено племе, не обичат кавгите и сбиванията и се спогаждат мирно със съседите си. Винаги са се отнасяли с подозрителност към новодошлите и с притеснения за бъдещето си, но всеки път са ги посрещали любезно, без ни най-малък протест, като в най-лошия случай описвали на новодошлите Сахалин в най-мрачни краски с надеждата да ги отклонят от острова. Но посрещнали с прегръдки спътниците на Крузенщерн, а когато Шренк се разболял, вестта се разпространила бързо сред гиляките и искрено ги натъжила. Лъжат само когато търгуват или беседват с някой подозрителен и според тях опасен човек, но преди да излъжат, се споглеждат като малки деца. Всякакви лъжи и самохвалства в ежедневието, извън деловата сфера, са им противни.

* * *

— Прекрасни гиляки! — каза Фука-Ери.

* * *

Поетите ангажименти гиляките изпълняват акуратно и няма случай гиляк да е зарязал пощата насред път или да си е присвоил чужда вещ. Те са бойки, интелигентни, весели и не се стесняват никак в обществото на силни и богати. Не признават ничия власт над себе си и, изглежда, изобщо нямат понятия като „старши“ и „младши“. Както пишат и казват, гиляките не уважават освен това и старшинството в семейството. Бащата не се смята за по-старши от сина си, а сина не почита баща си и живее, както си иска; старата майка в юртата няма по-голяма власт и от подрастващото момиче. Бошняк пише, че много пъти е виждал син да бие и да гони от дома родната си майка и никой не смее дума да му каже. Семейните членове от мъжки пол са равни помежду си; ако ги черпите с водка, трябва да поднесете и на най-малкия. А членовете от женски пол са еднакво безправни, независимо дали става дума за бабата, майката или женско пеленаче — всички те биват третирани като домашни животни, като вещ, която можеш да изхвърлиш, продадеш или ритнеш с крак, сякаш е куче. Гиляките все пак галят кучетата си, но жените — никога. Бракът се смята за ненужна работа, по-маловажен, да речем, от някой запой, и не е свързан с никакви верски или суеверни обреди. В замяна за момичето гилякът дава копие, лодка или куче, води я в юртата си, ляга с нея върху меча кожа — и толкоз. Многоженството е разрешено, но не е разпространено, при все че жените са, изглежда, повече от мъжете. Презрението към жената като към низше същество или вещ стига при гиляките до такава крайност, че в сферата на женския въпрос не смятат за осъдително дори робството в буквалния и най-груб смисъл на думата. Очевидно за тях жената представлява предмет за търговия, не по-различен от тютюна и шаяка. Шведският писател Стриндберг — известен женомразец, който желае жената да е само робиня за задоволяване прищевките на мъжа — е всъщност съмишленик на гиляките; ако някога му се случи да дойде в Северен Сахалин, дълго ще го прегръщат.

* * *

Тенго тук направи пауза, но Фука-Ери не пожела да коментира прочетеното. Тенго продължи:

* * *

Нямат съдилища и не знаят що е това правосъдие. Колко трудно им е да ни проумеят, личи дори от това, че те и до ден-днешен не разбират смисъла от пътища. Дори там, където са прокарани пътища, те пак си минават през тайгата. Често се случва да ги види човек как цялото семейство, с кучетата и гъските, гази в индийска нишка през крайпътното тресавище.

* * *

Фука-Ери беше затворила очи и дишаше съвсем леко. Тенго се загледа за известно време в лицето й, но не можа да познае дали спи. Реши да прелисти страницата и да продължи да чете. Ако вече заспива, това съвсем ще я унесе, а пък и още му се четеше от Чехов на глас.

* * *

Едно време на устието на реката стоял постът Найбучи. Основан бил през 1866 г. Мицул заварил тук осемнадесет сгради — жилищни и нежилищни, параклис и магазин за провизии. Един кореспондент, посетил Найбучи през 1871 г., пише, че тук имало 20 войници под командата на един юнкер; в една от къщите красива висока солдатка го угостила с пресни яйца и черен хляб, хвалила се от тукашния живот и се оплаквала единствено от това, че захарта е много скъпа. Днес няма и следа от тези сгради, а като се огледаш из околната пустош, красивата висока солдатка ти се струва някакъв мит. Сега тук строят нов дом — я за надзирателите, я за метеоролозите, и толкоз. Морето е студено на вид, мътно, реве, и високите сиви вълни блъскат по пясъка, сякаш в отчаянието си казват: „Боже, защо си ни създал?“. Това вече е Великият, или Тихи океан. На този бряг, на Найбучи, чуваш как на строежа блъскат брадвите на каторжниците, а на отсрещния, далечен, въображаем бряг е Америка. Наляво в мъглата се мяркат сахалинските носове, вдясно също са носове… а наоколо няма жива душа — ни птици, ни мухи, и някак си ти е непонятно за кого реват тук вълните, кой ги слуша по нощите, какво искат и, накрая, за кого ще реват, когато си отида. Тук, на брега, те овладяват не свързани, логични мисли, а именно размишления; хем ти е страшно, хем ти се ще вечно да стоиш там, да гледаш еднообразното движение на вълните и да слушаш грозния им рев.

* * *

Вече бе почти сигурен, че Фука-Ери спи дълбоко. Заслуша се в тихото й дишане. Затвори книгата и я остави на нощната масичка. После стана, угаси лампата и хвърли последен поглед на Фука-Ери. Спеше спокойно по гръб, със затворена в плътна права линия уста. Тенго затвори вратата на спалнята и се върна в кухнята.

Но му беше невъзможно да се захване отново с писането. Мисълта му бе изцяло заета с безлюдните крайбрежни сцени, описани в Чеховия „Сахалин“. Чуваше прибоя. Затворил очи, стоеше сам-самичък на брега на Охотско море, пленник на собствената си медитация, споделящ неутешимата Чехова меланхолия. Сигурно, озовал се на края на света, Чехов е изпитал всеобхватно чувство на безсилие. Това, да е руски писател в края на деветнадесети век, трябва да го е обременило с неизбежно горчива съдба. Колкото повече се стремели да избягат от Русия, толкова по-дълбоко ги поглъщала тя.

След като изплакна чашата от виното и си изми зъбите, Тенго изгаси осветлението в кухнята, опъна се върху дивана, метна отгоре си одеяло и се помъчи да заспи. Ревът на океана продължаваше да бучи в ушите му, но полека-лека взе да губи съзнание и дълбокият сън го погълна.

* * *

Събуди се в 8:30 сутринта. Фука-Ери я нямаше в леглото. Дадената й назаем пижама бе натикана в пералнята в банята с все още навити маншети на ръкавите и крачолите. На кухненската маса намери бележка: „Какво правят сега гиляките? Отивам си у дома“. Изписаните с химикалка върху листа от бележник йероглифи бяха ситни, квадратни и неопределимо странни: напомняха очертани с миди по морския пясък знаци, наблюдавани от птичи поглед. Сгъна листчето и го пъхна в чекмеджето на бюрото си. Оставаше само приятелката му да го види, като дойдеше в единадесет, че да стане люта разправия.

Тенго оправи леглото и върна плода на Чеховия труд на етажерката. После си направи кафе и препечени филийки. Докато закусваше, установи, че в гръдния му кош е заседнал някакъв тежък предмет. Мина доста време, докато установи какво е: спокойното лице на спящата Фука-Ери.

Възможно ли е да съм се влюбил в нея? Не, изключено е, рече си Тенго. Просто нещо у нея е разтърсило физически сърцето ми. Тогава защо толкова ме занимава пижамата, в която спа? Защо (почти несъзнателно) я взех и подуших?

Въпросите бяха прекалено много. Но не беше ли тъкмо Чехов казал, че работата на романиста не е да отговаря на въпросите, а да ги задава? Паметна сентенция, при това Чехов я е прилагал не само спрямо творчеството си, но и спрямо целия си живот. А животът му е задал много въпроси, но на нито един не е отговорил. Макар да е знаел, че страда от неизлечимо заболяване на белите дробове (нямало е как да не го знае, нали все пак е бил и лекар), стремял се е упорито да пренебрегва този факт и до самия си край не е желаел да повярва, че наистина умира. Умрял млад, храчейки мъчително кръв.

Тенго завъртя глава и стана от кухненската маса. Приятелката ми идва днес. Сега трябва да изпера и да почистя. Мисленето може да остане и за по-нататък.

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

(АОМАМЕ): КОЛКОТО И ДА СЕ МЪЧА ДА СЕ ОТДАЛЕЧА

Аомаме отиде в кварталната библиотека, повтори предишната процедура и разтвори периодичното течение на вестника върху една маса. Дошла бе да прочете отново за водената преди три години престрелка между фракцията екстремисти и полицията в префектурата Яманаши. Главната квартира на Сакигаке — споменатата от вдовицата религиозна секта — бе в планините на Яманаши, а и самата битка бе станала в планините на Яманаши. Може и съвпадение да е било, но Аомаме изпитваше определени съмнения по въпроса. Току-виж отнякъде изскочила някаква връзка между двата факта. А пък и самият израз, използван от вдовицата — „такъв значителен инцидент“, — също съдържаше намек за някаква взаимосвързаност.

Битката бе станала преди три години, през 1981-ва (или, според хипотезата на Аомаме, три години преди 1Q84-та), на 19 октомври. Понеже вече бе чела репортажите при предишното си идване в библиотеката, Аомаме знаеше вече доста подробности. Това й позволи да прехвърли набързо основния материал и да съсредоточи вниманието си върху последвалите статии и анализи, които разглеждаха случая от разни други ъгли.

В първата битка трима полицаи са убити и двама са тежко ранени от автоматите „Калашников“, китайско производство. Оттам екстремистите се оттеглят в гората, а полицията започва масово преследване. С хеликоптер докарват въоръжени до зъби десантчици от силите за самоотбрана. Трима от съпротивляващите се екстремисти падат убити, двама са тежко ранени (единият умира в болницата три дни по-късно, но репортажът не уточнява каква е била съдбата на втория), други четирима биват пленени читави или с леки наранявания. Оборудвани с бронежилетки, полицаите и десантчиците не дават повече жертви, ако не се смята един полицай, счупил крак при падане от скала по време на преследването на екстремистите. Само за един екстремист не се знае каква е съдбата му. Явно е успял да изчезне през гъстата блокада.

След като първоначалният шок от битката позатихва, вестникът започва да проучва подробно генезиса на групата екстремисти и я определя като фракция от студентските вълнения около 1970 година. Над половината от членовете й са ветерани от превземането на сградата „Ясуда“ в Токийския университет или от седящата стачка в университета „Нихон“. След като полицията за борба с размириците превзема „крепостите“ им, студентите (и неколцина преподаватели) са изключени или напускат демонстративно градските политически акции, съсредоточени върху университетските кампуси. Преодоляват идеологическите си различия и създават комунално стопанство в префектура Яманаши. В началото се водят за част от земеделската комуна, известна под името Академия „Такашима“, но това не ги задоволява. Реорганизират се, обявяват независимост, изкупуват изключително евтино едно обезлюдено село дълбоко в планините и започват там да се занимават със земеделие. В началото изпитват големи затруднения, но по някое време бележат успех с доставки по пощата на продукти в период, през който в градовете става модерна консумацията на органично отгледани плодове и зеленчуци. Фермата им се разраства. Оказват се в крайна сметка сериозни, трудолюбиви хора, добре организирани от техния вожд. Кръщават комуната си Сакигаке.

Аомаме разкриви лицето си в страхотна гримаса и шумно преглътна. После изстена дълбоко и взе да почуква с химикалката по масата.

Продължи да чете. Проследи материали, в които се съобщаваше за дълбок разкол в редиците на Сакигаке: група умерени, които отхвърляли възможността за насилствена революция в съвременна Япония, и фракция екстремисти, които в крайна сметка образуват своя комуна в близост до старата и възприемат името Акебоно. Освен това научи за дадения им от правителството през 1979 г. статут на религиозна организация.

* * *

След това екстремистите се пренасят на свое място, заемат се тайно с военно обучение, но в същото време продължават и със земеделието, което води до поредица конфликти със съседни фермери. Един от тези сблъсъци става заради правата на водоползване от река, която протича през земята на Акебоно. Дотогава фермерите винаги са я ползвали като общ водоизточник, обаче Акебоно отказват по-нататъшен достъп на съседите си. Спорът трае няколко години, докато един ден неколцина членове на Акебоно не пребиват местен жител, оплакал се от телените заграждения около земите им. Полицията от префектура Яманаши се сдобива с разрешително за обиск и отива в Акебоно да разпита заподозрените лица, но в крайна сметка се оказва замесена в напълно неочаквана престрелка.

След практическото унищожение на Акебоно в малката планинска война религиозната организация Сакигаке моментално излиза с официална декларация. Един красив младеж се явява като неин говорител и свиква пресконференция, на която прочита пред медиите въпросния документ, чийто смисъл е пределно ясен: независимо от едновремешните им отношения, на този етап не съществува нищо общо между Сакигаке и Акебоно. Двете групи са се разделили и не поддържат почти никаква връзка, освен по някои оперативни въпроси. Раздялата им е била дружелюбна, след като се стигнало до заключението, че тъй като се е посветила на земеделието, на законосъобразни действия и на борбата за един мирен духовен свят, Сакигаке не е вече в състояние да работи съвместно с членовете на Акебоно, които проповядват радикална революционна идеология. Впоследствие Сакигаке се превръща в религиозна организация, регистрирана по законен път като религиозна общност — юридическо лице. Може само безкрайно да се съжалява, че е станал подобен инцидент, при който се е проляла кръв, и Сакигаке желае да изрази най-дълбоки съболезнования към семействата на загиналите в изпълнение на служебния си дълг служители, но същевременно подчертава, че няма нищо общо със случилото се. Остава обаче неоспоримият факт, че Сакигаке е организацията родител на Акебоно. Поради което, в случай че властите възнамеряват да проведат разследване във връзка с настоящия инцидент Сакигаке са готови да им сътрудничат с цел избягването излишни недоразумения.

Едва ли не в отговор на официалната декларация на Сакигаке само след няколко дни полицията на префектура Яманаши пристига в селището с разрешително за обиск. Претърсват най-старателно в продължение на цял ден обширния имот и най-вече вътрешността на сградите и организационния архив. Разпитват и неколцина души от ръководството. Полицията подозира, че двете групи поначало поддържат най-активен контакт и че Сакигаке е замесена подмолно в дейността на Акебоно. Не намират обаче нищо, което да подкрепи съмненията им. Срещат само пръснатите покрай пътеките из красивата широколистна гора бараки за медитация, в които много членове в специални роби се отдават на религиозен аскетизъм. Наблизо други привърженици се занимават със земеделие. Установяват наличието на добре поддържан парк от земеделски сечива и тежко земеделско оборудване. Полицията не открива никаква следа от оръжия или нещо друго, което би могло да се свърже с насилие. Всичко е чисто и спретнато. Има малка уютна столова, гостна и елементарна (но подходящо оборудвана) клиника. Двуетажната библиотека е солидно запасена с будистки писания и книги и неколцина експерти се занимават с изучаването и превода им. Като цяло селището прилича не толкова на религиозно средище, колкото на кампуса на малък частен колеж. Полицаите си заминават разочаровани, без да са открили нищо съществено.

Няколко дни по-късно групата посреща репортери от телевизиите и вестниците, които са свидетели на почти същите сцени, които и полицията е заварила. При това никой не ги развежда по някакви строго контролирани маршрути, ами ги пускат да се разхождат сами на воля из селището, да интервюират когото си искат и да описват както желаят видяното. Налагат им едно-единствено ограничение: за да опази самоличността на отделните си членове, групата да одобри предварително заснетия снимков и филмов материал на медиите. Неколцина членове на ръководството в специалните си роби отговарят на репортерски въпроси в просторна зала: описват произхода на организацията, доктрините и администрацията й. Говорят учтиво, но прямо, без да се впускат ни най-малко в типичната за такива религиозни секти пропаганда. Приличат не толкова на религиозни водачи, колкото на висши служители на рекламна агенция, умело водещи поредната презентация. Отличава ги единствено облеклото им.

Не проповядваме никаква конкретна, строга доктрина, казват. Извършваме теоретични изследвания върху ранния будизъм и прилагаме на практика създадените по онова време аскетични дисциплини в търсенето на по-постепенно религиозно пробуждане. И смятаме, че не доктрината поражда пробуждането, а че първо иде пробуждането на индивида. В този смисъл произходът ни се различава от този на установените религии.

По въпроса за финансирането ни: както повечето религиозни организации, и ние зависим отчасти от доброволните приношения на нашите последователи. Крайната ни цел обаче е да установим един пестелив, самостоятелен стил на живот посредством земеделието, който да не зависи от никакви приношения. Според нас „колкото по-малко, толкова по-добре“: стремим се към духовен мир чрез прочистване на тялото и дисциплиниране на ума. И много хора, усетили безсмислието на материализма в конкурентното общество, влизат тук при нас да търсят друга, по-дълбока духовна опора. Мнозина от тях са прекрасно образовани професионалисти с високо обществено положение. Ние не се стремим да сме поредната „нова религия“ в стил „бърза закуска“, с претенции, че ще се нагърбим с мировите страдания и ще спасим всички до едни. И спасението на слабите е от значение, разбира се, но предпочитаме да бъдем възприемани по-скоро като един вид „школа за следдипломна квалификация“, осигуряваща подходящо място и необходимата подкрепа на хора, които са силно мотивирани сами да се спасят.

В един момент между нас и хората от комуната Акебоно възникнаха сериозни разногласия по административната политика, известно време имахме прения, но с помощта на преговори успяхме да достигнем дружески компромис. И да се разделим, като всяка организация поеме по своя си път. Акебоно се впусна да преследва идеалите си посвоему — с чисто съзнание и аскетизъм, — което доведе до сегашните катастрофални и действително трагични събития. Главната, основна причина за това е, че те се увлякоха по доктринерството и загубиха допира си с реалното живо общество. От тези събития и ние извличаме поуката, че сме длъжни и за в бъдеще да държим отворен прозореца си към външния свят, дори когато налагаме все по-строга дисциплина върху самите нас. Убедени сме, че с насилие нищо не се постига. Разбирате, надяваме се, че не налагаме никому религията ни. Нито вербуваме, нито нападаме останалите религии. Ние просто предлагаме подходяща и ефективна комунална среда на онези, които търсят духовно пробуждане.

* * *

Повечето присъстващи журналисти си тръгват с благоприятни впечатления от организацията. Всичките вярващи — както мъжете, така и жените — са слаби, сравнително млади (макар тук-таме да са мярнали и някои по-възрастни) и с прекрасни ведри погледи. Проявяват любезност и в говора, и в поведението си. Нито един не пожелава да се впусне в подробности за миналото си, но повечето наистина създават впечатлението на високообразовани хора. Поднесеният на журналистите обяд е простичък (какъвто ядели и самите вярващи), но при все това вкусен, като всички съставки били пресни, току-що набрани от стопанството на организацията.

Оттам насетне медиите дефинираха Акебоно като рожба мутант, която Сакигаке се е принудила да изхвърли. Към 80-те години в Япония била преминала като безполезна модата на революционните идеологии, основани на марксизма. Младежите с екстремистки политически аспирации от 70-те години вече работели на щат в корпорациите и били в челния фронт на жестоката борба на бойното поле, наречено „икономика“. Или най-малкото се били дистанцирали от битките и данданиите в реалното общество и се били усамотили всеки да си търси свои лични ценности. Така или иначе, настъпили други времена и сезонът за политика отдавна бил отшумял. Сакигаке представлява един благонадежден вариант за бъдещ свят; но пред Акебоно няма никакво бъдеще.

* * *

Аомаме остави химикалката и пое дълбоко въздух. Представи си как изглежда в лишените от всякакво изражение и дълбочина очи на Цубаса. Тези очи я бяха гледали, но без да виждат нищо. Липсваше нещо много важно.

Няма начин нещата да са толкова прости, рече си Аомаме. Изключено е Сакигаке толкова да блести от чистота. Трябва да има и някаква скрита тъмна страна. Според вдовицата така нареченият им Вожд изнасилвал момичета до дванадесет години и го наричал „религиозен акт“. Медиите обаче си нямаха никаква представа за това. Та как ще я имат, като са прекарали там само ден до пладне. Показали им подредените сгради за практикуване на вярата, нахранили ги с прясна зеленчукова гозба, омаяли ги с приказки за духовно пробуждане и ги изпратили по живо — по здраво. Така и не видели какво всъщност става вътре.

* * *

От библиотеката Аомаме заби в едно кафене, поръча си чаша кафе и от телефона се обади в службата на Аюми на номера, който можела да ползва по всяко време. Обади се неин колега. Аюми била на дежурство, но щяла да се върне в участъка след около два часа.

— Пак ще се обадя — рече Аомаме, без да си каже името.

Прибра се у дома и след два часа пак набра номера.

Този път вдигна самата Аюми.

— Здрасти, Аомаме. Как си?

— Добре съм, а ти?

— Нищо ми няма, което един мъж да не може да оправи. При тебе как е?

— Същото — отвърна Аомаме.

— Кофти — рече Аюми. — Не върви на хубаво този свят, след като жените почнаха да се оплакват една на друга от прекалено здравия си полов нагон. Ще трябва да предприемем нещо по въпроса.

— Така е, но… ъъъ… редно ли е да приказваш така на висок глас? Нали си дежурна? Никой ли няма наоколо?

— Не се стряскай. Говори ми каквото ти дойде на ум.

— Искам да те помоля за една услуга, стига да можеш да ми помогнеш. Просто не знам към кого друг да се обърна.

— Казвай. Не знам дали ще мога да съм ти полезна, но нищо не ми пречи да опитам.

— Чувала ли си за религиозна секта, наречена Сакигаке? Главната им квартира е в префектура Яманаши, в планината.

— Сакигаке, казваш? Хм. — На Аюми й бяха нужни десет секунди да прерови спомените си. — Май се сещам. Нещо като религиозна комуна, нали? Ония екстремисти от Акебоно, дето подели престрелката в Яманаши, струва ми се, са били част от нея. И очукали трима полицаи от префектурата. Безобразие. Но Сакигаке, изглежда, нямали нищо общо с цялата работа. Бяха провели обиск на селището им след битката и нищо не бяха намерили. Е, и…?

— Интересува ме дали Сакигаке е била замесена в някакъв друг инцидент след тази битка — било той криминален, граждански, няма значение какъв. Аз обаче не знам откъде да подхвана такова едно издирване. Няма как да изчета периодичните течения на всички вестници. Но ми мина през ум, че полицията би трябвало да си има свой начин на проверка.

— Би трябвало да е лесно — бързо търсене в компютъра; но, колкото и да е жалко, компютрите не са навлезли толкова дълбоко в работата на японската полиция. Според мен, за да стигнем до такъв етап, ще са ни нужни поне още няколко години. Така че, засега, ако имам подобно запитване, вероятно ще се наложи да отправя искане до полицията в префектура Яманаши да ми изпратят по пощата съответните материали. А за тази цел ще трябва да попълня официално искане, което да бъде парафирано от шефа. А на него съответно ще трябва да му изтъкна основателна причина защо го искам. Не забравяй, че сме държавна служба и че ни плащат, за да правим нещата максимално сложни.

— Ясно — въздъхна Аомаме. — Няма да стане.

— На теб пък за какво ти е притрябвало всичко това? Да не би някой твой човек да се е забъркал в нещо, свързано със Сакигаке?

Аомаме се поколеба за миг, но накрая реши да й признае истината.

— Почти позна. Става дума за изнасилване. Не мога засега да ти кажа повече подробности, но говоря за изнасилването на млади момичета. И доколкото разбирам, там ги изнасилват системно уж като религиозен акт.

Аомаме усети как отсреща Аюми сбърчи вежди.

— Изнасилени млади момичета, а? Но това е недопустимо!

— И аз това казвам.

— Какво разбираш под „млади“?

— На десет, евентуално и по-малки. Във всеки случай момичета, на които още не им е дошъл първият мензис.

Аюми се умълча. После каза с равен тон:

— Разбирам. Ще измисля нещо. Ще можеш ли да изчакаш два-три дни?

— Разбира се. Обади ми се, като си готова.

Поговориха си още няколко минути за други неща, докато накрая Аюми рече:

— Окей. Време ми е да се връщам на работа.

* * *

След като затвори телефона, Аомаме отиде до стола при прозореца и седя известно време, загледана в дясната си ръка. Дълги, фини пръсти, късо изрязани нокти — добре оформени, но без маникюр. И докато ги разглеждаше, Аомаме изведнъж си даде сметка колко крехко, да не каже мимолетно, е собственото й съществувание. Дори нещо толкова просто, каквото е формата на ноктите й, е било решено без нейно участие. Решението е взето другаде, а аз просто съм длъжна да се съобразявам с него, независимо дали ми харесва, или не. Кой ли наистина е решил каква форма да имат ноктите ми?

Наскоро вдовицата й беше казала: „Родителите ти са били — и сега са — пламенни последователи на «Обществото на свидетелите».“ А това означава, че сигурно и в момента се отдават на мисионерска дейност. Аомаме имаше брат, по-голям с четири години от нея, податливо на внушения момче. Когато навремето Аомаме реши да се махне от вкъщи, той още живееше според родителските заповеди и изискванията на вярата. Какво ли прави сега? Не че Аомаме я вълнуваше особено съдбата на семейството. За нея те си оставаха затворена глава от книгата на живота й. Прекъснала беше всички връзки.

На Аомаме й бяха нужни доста години да забрави всичко, което бе преживяла до десетгодишна възраст. Животът ми всъщност започна на десет. Всичко до този момент бе само гаден сън. И спомените от него трябва да ги изхвърля някъде. Но колкото и да се мъчеше, усещаше как онзи кошмарен свят непрекъснато влече сърцето й. Като че всичко, което притежаваше, бе вкоренено в оная черна почва и пиеше от нея живителните си сокове. Колкото и да се мъча да се отдалеча, вечно се завръщам тук, мислеше си тя. Длъжна съм да изпратя този техен Вожд на другия свят, каза си Аомаме. И заради самата себе си.

* * *

Аюми й позвъни след три вечери:

— Имам няколко факта за теб.

— За Сакигаке ли?

— Да. Както си блъсках мозъка как да ти помогна, изведнъж ми светна, че мой съвипускник от полицейската академия имаше вуйчо в полицията на префектура Яманаши, и то на доста висока длъжност. Така че пробвах чрез него да науча нещо. Обясних му, че моя родственица, малко момиче, е имала известни проблеми, докато приемала новата вяра, та заради нея събирам сведения за Сакигаке, така че би ли бил добър да ми помогне? Много ме бива да измислям такива номера.

— Много съм ти задължена, Аюми.

— Та той, значи, се обадил на вуйчо си в Яманаши и му обяснил какво е положението, а пък вуйчото ме препрати към водещия следовател по делото Сакигаке, така че имах възможността да разговарям директно с него.

— Но това е чудесно!

— Мда. Похортувахме си, значи, двамата и научих от него куп неща за Сакигаке, но понеже подозирам, че вече си изпопрочела най-внимателно вестниците, ще ти кажа само онова, което не е известно на широката общественост, окей?

Слушам те.

Първо на първо, оказва се, че Сакигаке са страна по сума ти съдебни дела, най-вече граждански, свързани с поземлени сделки. Изглежда, разполагат с купища пари, понеже изкупуват всички имоти около себе си. То вярно, че земята в провинцията е евтина, ама чак пък дотам… И в повечето случаи принуждават хората да им продават. Крият се зад разни фалшиви компании и грабят всичко, което им попадне. И оттам почват да причиняват ядове на собствениците и на местните управи. Щото методите им са направо хищнически. Но тъй като досега делата срещу тях са били само граждански, полицията не е имала повод да се намеси. На няколко пъти — аха да прекрачат границата и да навлязат в територията на престъпленията, но засега нищо не е оповестено публично. Щото можело да имат връзки с организираната престъпност или с политици. А щом има намесени политици, полицията гледа да не се набърква. Разбира се, нещата ще се променят коренно, ако нещо се разчуе и прокуратурата се заеме с разследването.

— Значи поне от стопанска гледна точка работата на Сакигаке не е чиста.

— Нищо не мога да кажа за редовите им членове, но ако съдя по сделките им с недвижими имущества, онези най-отгоре, които контролират финансите им, май никак не са чисти. В каквато и положителна светлина да се опитат да представят нещата, трудно ще убедят някого, че харчат тези пари в търсенето на чиста духовност. Да не говорим, че тия типове притежават земи и сгради не само в Яманаши, но и в центъра на Токио и Осака — първокласни имоти при това: в Шибуя, в Минами-Аояма, в Шото. Изглежда, организацията възнамерява да разшири религиозната си дейност в национален мащаб — ако преди това не се прехвърли от религията в търговията с недвижими имоти.

— Бях останала с впечатлението, че държат да живеят сред природата и да се отдават на чист, строг религиозен аскетизъм. За какво й е на подобна организация да се разпростира насред Токио?

— А и откъде имат толкова пари за харчене? — допълни Аюми. — Такива състояния не се правят от ряпа дайкон и от моркови.

— От лептата на вярващите.

— Донякъде може и така да е, но тя далеч не е достатъчна. Няма начин да нямат друг основен източник на фондове. Освен това открих и друг доста тревожен факт, който може да те заинтересува. В селището им има деца на вярващи. Поначало посещават местното държавно основно училище, но повечето много бързо отпадат. Училището настоява децата да се учат по стандартната учебна програма, но организацията отказва да съдейства. Уведомяват училището, че някои от децата им просто не желаят да го посещават, че самите те дават образование на децата си, така че няма нужда да се притесняват за обучението им.

Аомаме се сети за собствения си опит от основното училище. Съвсем ясно й беше защо децата от сектата не искат да ходят на училище, където ги тероризират като аутсайдери или ги пренебрегват напълно.

— Предполагам, че децата просто не се чувстват на място в училището — рече. — А пък и не е необичайно деца да не посещават училище.

— Да, но според учителите, които са им преподавали, повечето от тях — и момичетата, и момчетата, — изглежда, имали някакви емоционални проблеми. Постъпвали съвсем нормални в първи клас — умни, отворени дечица, но с всяка изминала година ставали все по-неприказливи и лицата им постепенно ставали напълно безизразни. Докато накрая станели съвсем апатични и преставали да идват. Почти всички деца от Сакигаке като че минавали през едни и същи етапи и проявявали едни и същи симптоми. Учителите се тревожат защо децата престават да посещават занятията, а стоят затворени в селището. Разпитват дали децата са добре, но никой не ги допуска да ги видят. За външни лица входът е строго забранен.

Абсолютно същите симптоми като у Цубаса, помисли си Аомаме. Крайна апатия, безизразност, почти пълно неумение да говори.

— Човек стига до извода, че децата в Сакигаке са малтретирани — каза Аюми на Аомаме. — И то системно. И че вероятно ги и изнасилват.

— Но полицията не може да се намеси на базата единствено на непотвърдените обвинения на един обикновен гражданин.

— Ама как! Та нали полицията не е нищо повече от поредната бюрократична държавна агенция. Най-големите шефове не мислят за нищо друго освен за кариерите си. Е, има и някои изключения, но повечето са стигнали до висините благодарение на предпазливостта си и основната им цел сега е да си осигурят лека, добре платена работа в сродна организация или в частната индустрия след пенсионирането си. И не желаят да пипнат нищо, съдържащо и най-малкия риск, нищо напечено. Бас държа, че и пицата чакат да изстине, преди да почнат да я ядат. В идеалния случай би трябвало да ни докараш истинска жертва, която да успее да докаже нещо в съда, но подозирам, че точно това ще ти е трудно.

— Да, трудно ще ми е — призна Аомаме. — Но съм ти страшно задължена за полезната информация. Ще трябва да намеря начин да ти се отблагодаря.

— Няма нужда. Дай просто да излезем пак до Ропонги някоя вечер и да забравим за проблемите си.

— Звучи ми примамливо — отвърна Аомаме.

— Ето това вече е приказка! — възкликна Аюми. — Между другото, примамлива ли ти се струва възможността да си поиграеш с белезници?

— Съмнявам се — отвърна Аомаме. Да си играеш с белезници? Що за идея!

— Жалко — рече явно силно разочарованата Аюми.

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

(ТЕНГО): ЧЕ В СВОЯ ХОД НАПРЕД ВРЕМЕТО МОЖЕ ДА ПРИЕМЕ ИЗКРИВЕНИ ФОРМИ

Тенго се бе замислил за мозъка си. По ред причини.

За последните два милиона и половина години размерът на човешкия мозък се е увеличил четирикратно. Като грамаж мозъкът заема едва два процента от човешкото тяло, а в същото време (според една наскоро прочетена от него книга) консумира към четиридесет на сто от общата телесна енергия. Именно благодарение на драматичното разрастване на мозъка човекът е успял да си създаде понятия като време, пространство и вероятност.

Понятията време, пространство и вероятност.

(На Тенго му беше известно, че в своя ход напред времето може да приеме изкривени форми. Самото време е еднородно в състава си, но веднъж случило се, приема изкривена форма. Даден период от време може да е ужасно муден и продължителен, докато друг може да е мимолетен и кратък. Но понякога редът на нещата може да се обърне, а в най-лошите случаи — изобщо да изчезне. Понякога към времето се прибавят неща, които изобщо не би трябвало да са там. (?) Докато е пренастройвало времето към собствените си цели, човечеството вероятно е пренастроило и смисъла на собственото си съществувание. Другояче казано, успяло е чрез прилагането на подобни операции към времето да опази — макар и само на косъм — нормалната си психика. Несъмнено е, че ако на човек му се наложи да възприеме времето, през което току-що е преминал, като еднородно, в определения му ред, нервната му система няма да понесе натоварването. Един такъв живот би бил живо мъчение, рече си Тенго.)

(Благодарение на разрастването на мозъка човечеството е възприело и понятието за временност, макар в същото време да се научава и как да променя и пренастройва времето. Успоредно с безкрайната си консумация на време хората непрестанно репродуцират и времето, което наум са пренастроили. А това никак не е лесно. Нищо чудно, че времето консумирало четиридесет на сто от общата телесна енергия!)

* * *

Тенго често се чудеше дали наистина е бил свидетел на спомена, който пазеше, откакто е бил на година и половина — максимум на две: сцената, в която съблечената по бельо негова майка дава на мъж, който не е баща му, да смуче гърдите й. А в това време ръцете й обгръщат мъжа. Възможно ли е дете на има-няма две годинки да запомни такива подробности, и то тъй ярко? Или става дума за фалшив спомен, който впоследствие си е изградил, за да се крие зад него?

И това беше напълно мислимо. Възможно бе в един момент мозъкът на Тенго да е създал подсъзнателно спомена за друг мъж (допустимо — „истинския“ му баща) с цел да „докаже“, че не е биологично дете на онзи, който се води за негов баща. Именно по този начин да се е мъчел да елиминира „така наречения свой баща“ от плътната кръвна връзка. Един вид — да си е изграждал изход от своя ограничен, душащ го живот, като е създал у себе си хипотетично съществуваща майка, която със сигурност е жива, макар и на друго място, и „истински“ баща.

Проблемът с този възглед обаче бе, че споменът му се явяваше с ярката си реалистичност. Носеше усещането за автентичност, притежаваше и тежест, и аромат, и дълбочина. Впил се бе упорито в стените на съзнанието му, така както стрида се прилепва към потъналия кораб. И никога няма да се отърси от него, да го отмие. Невъзможно му бе да повярва, че споменът е просто фалшификат, създаден от ума в отговор на някаква нужда. Прекалено реален, прекалено материален бе, че да е плод на въображението.

Ами ако е реален, запита се Тенго?

Бебешкото му „аз“ със сигурност се е уплашило от присъствието си на тази сцена. Друг човек, много по-голям и по-силен, смучеше гърдите, които бяха предназначени за самия него. Излизаше, че поне за кратко майка му го е забравила; че е създала ситуация, заплашваща оцеляването на дребното беззащитно същество. И тъкмо този първичен ужас се е запечатал неизличимо върху фотохартията ма мозъка му.

И сега споменът за този ужас го нападаше, когато най-малко го очакваше — нахлуваше с мощта на порой и го докарваше до ръба на паниката. Ужасът му говореше, насилваше го да си припомни: Където и да бягаш, каквото и да правиш, от натиска на тази вода отърване няма. Този спомен дефинира кой си ти, оформя живота ти и се стреми да те запрати към едно предварително определено за теб място. Гърчѝ се колкото си искаш — от мощта му отърване няма.

Изведнъж на Тенго му хрумна: Когато извадих от пералнята носената от Фука-Ери пижама и я подуших, дали пък не се надявах да надуша собствената си майка? Но от къде на къде пък ще търся образа на липсващата ми майка не къде да е, а в аромата на едно седемнадесетгодишно момиче? Нима не е по-логично да го търся в тялото на по-възрастната ми приятелка, например?

* * *

Макар приятелката на Тенго да бе с десет години по-възрастна от него, неизвестно защо той никога не бе търсил у нея майчинския образ. Нито се беше вълнувал от уханието й. Водещата роля в сексуалната им дейност изпълняваше тя. Тенго просто следваше инструкциите й, почти без да разсъждава, без да избира или да оценява. А тя искаше от него само две неща: хубава ерекция и навременна еякулация. „Чакай, не се изпразвай сега, нареждаше му. Задръж още малко.“ И той вливаше цялата си енергия в това да устиска. „Окей, сега! Напълни ме сега!“, прошепваше тя в един момент и той се изпразваше с каквато сила бе успял да набере. След което тя го погалваше по бузата и го похвалваше: „О, Тенго! Ти си една фантазия!“. А Тенго поначало проявяваше прецизност във всяка една област, било то правилната пунктуация или изнамирането на най-простата формула за решаване на някоя математическа задача.

При секса с по-млади жени нещата стояха съвсем различно. Налагаше му се да разсъждава от начало до край, да избира и преценява. А това го смущаваше. Поемаше цялата отговорност. Имаше чувството, че е капитан на корабче в бурно море, комуто се налага едновременно да държи щурвала, да контролира платната, да се съобразява с показанията на барометъра и посоката на вятъра, както и да модулира поведението си така, че да подсилва оказваното му от екипажа доверие. И най-дребната грешка или нещастие биха довели до трагедия. Изживяваше не толкова секс, колкото чувството, че изпълнява някакъв дълг. В крайна сметка се стягаше и или не еякулираше в точния момент, или изобщо не получаваше необходимата ерекция. А това само подклаждаше собствената му несигурност.

С по-възрастната му приятелка подобни моменти не се случваха. И тя оценяваше това по достойнство. Постоянно го хвалеше и насърчаваше. След онзи единствен случай, в който се беше изпразнил преждевременно, тя си постави за цел никога повече да не си слага бял комбинезон. А и не само комбинезон — престана изобщо да носи бяло бельо.

Така че днес му правеше фелацио по черен комплект и се радваше докрай на твърдостта на пениса му и мекотата на тестисите. Тенго наблюдаваше как, докато работи с уста, гърдите й се движат нагоре-надолу, обвити в черната дантела на сутиена й. За да не се изпразни прекалено бързо, затвори очи и взе да си мисли за гиляките.

* * *

Нямат съдилища и не знаят що е това правосъдие. Колко трудно им е да ни проумеят, личи дори от това, че те и до ден-днешен не разбират смисъла от пътища. Дори там, където са прокарани пътища, те пак си минават през тайгата. Често се случва да ги види човек как цялото семейство, с кучетата и гъските, гази в индийска нишка през крайпътното тресавище.

* * *

И Тенго си представи сценката: парцаливи гиляки се влачат почти безмълвно през гъстата гора до пътя, в колона по един, заедно с кучетата и жените си. В техните представи за време, пространство и вероятности пътищата не съществуват. И вместо да вървят по пътя, вероятно схващат по-добре причината за собственото си съществуване, като се движат мълчаливо през гората, независимо че им е по-трудно.

„Горките гиляки“, бе казала Фука-Ери.

Тенго си припомни лицето на спящата Фука-Ери. Заспала бе в Тенговата възголяма пижама, с навити маншети на ръкавите и крачолите. А той я бе извадил от пералнята и я бе подушил.

Престани да си мислиш за това!, заповяда си Тенго, но бе прекалено късно.

Семенната му течност заизригва с мощни многократни конвулсии право в устата на приятелката му. Тя го изчака да свърши, после стана и отиде до банята. Чу я как завъртя кранчето, пусна водата и изплакна уста. После, сякаш нищо не се беше случило, се върна в леглото.

— Извинявай — рече Тенго.

— Е, случва се да не устискаш — каза тя и го погали с пръст по носа. — Няма страшно. Ама на теб наистина ли чак толкова ти хареса?

— Фантастично беше. Имам чувството, че след няколко минути пак ще съм готов.

— Нямам търпение — отвърна тя и притисна буза в голата му гръд. Затвори очи и се притаи. Тенго усети нежния дъх от ноздрите й върху зърното си.

— Познай на какво ми напомнят гърдите ти? — каза му тя.

— Нямам представа.

— На портата на някой замък в самурайски филм на Куросава.

— Порта на замък — повтори Тенго, докато я галеше по гърба.

— Нали си гледал „Замъкът на паяците“ и „Трима негодници в скритата крепост“? В старите му черно-бели филми вечно има някоя яка порта на замък с огромни железни шипове. Точно на това ми напомнят. Дебели, твърди…

— Само дето си нямам шип.

— Не бях забелязала.

* * *

„Въздушната какавида“ на Фука-Ери влезе в списъка на бестселърите още на втората седмица, след като бе пусната в продажба, а през третата се качи на върха на списъка за белетристика. Тенго следеше възхода й по вестниците, които се получаваха в учителската стая на школата за зубрене. В пресата се появиха и две реклами с корицата на повестта и по-малка снимка на Фука-Ери с познатия му тесен летен пуловер, който така хубаво подчертаваше гърдите й (направена несъмнено по време на пресконференцията). Дълга права коса, пусната до раменете. Тъмни загадъчни очи, вперени право във фотоапарата. Очите й сякаш надничаха през обектива и се фокусираха директно върху нещо, което е скрито дълбоко в сърцето на гледащия, което той поначало не усеща. Но го правят хем неутрално, хем нежно. Съсредоточеният поглед на това седемнадесетгодишно момиче направо побъркваше. Независимо колко дребна бе снимката, със сигурност щеше да накара много хора да си купят книгата. Комацу му беше изпратил два екземпляра няколко дни след като книгата излезе, но Тенго отвори само пакета, без да махне найлоновата обвивка на самите книги. Вярно, текстът в книгата беше нещо, което лично бе написал, и за пръв път нещо, написано от него, бе приело формата на книга, но не изпитваше никакво желание да я отвори и да я прочете, та дори и само да я разгледа. Появата й даже не го зарадва. Тайната му роля на таен техник бе приключила отдавна и съдбата на книгата оттам насетне не го засягаше. Нито имаше причина да го засяга. Пъхна двете томчета най-отзад на етажерката, така както си бяха увити в найлона.

* * *

След онази нощ, през която Фука-Ери преспа в апартамента му, животът му бе започнал да тече безметежно. Валеше често, но Тенго почти не обръщаше внимание на времето, което бе към края на списъка на важните за него неща. И от Фука-Ери нямаше никаква вест. Което вероятно означаваше, че не й трябва решението му по някой конкретен проблем.

Освен дето работеше всекидневно по своя роман Тенго написа и няколко дописки за разни списания — анонимна дейност, която всеки би могъл да свърши. Но за смяна на обстановката вършеха работа, пък и заплащането си струваше за такива минимални усилия. Както обикновено, три дни в седмицата преподаваше и в школата за зубрене. Задълбаваше максимално в математиката с надеждата да забрави останалите си грижи, свързани най-вече с „Въздушната какавида“ и Фука-Ери. Веднъж навлязъл в света на математиката, умът му превключваше на друга верига (с тихо прещракване), от устата му потичаха друг вид думи, тялото му прибягваше до други мускули и се променяше както тонът на гласа му, така и самата му физиономия. Подобна промяна в темпото му се нравеше. Все едно влизаше от една стая в друга и заменяше обувките си с друг чифт.

За разлика от времето, прекарано в домашни задължения и писането на проза, когато навлезеше в математиката, Тенго постигаше ново ниво на релаксация, та дори ставаше и по-словоохотлив. В същото време усещаше, че се превръща и в нов, доста по-практичен човек. Не че можеше да прецени кой е истинският Тенго, но промяната се извършваше съвсем естествено, почти несъзнателно. И си даваше сметка, че му е нужна, малко или повече.

В ролята си на преподавател Тенго набиваше в главите на учениците си колко ненаситна е нуждата на математиката от логика. Недоказуемите неща тук са без значение, но успееш ли да докажеш нещо, светът каца като крехка пеперуда в дланта ти. Лекциите му придобиваха една необичайна топлота, а красноречието му увличаше младежите. Учеше ги как най-практично и ефикасно да решават математическите задачи, но в същото време им разкриваше убедително и романтиката, скрита в поставените въпроси. На няколко пъти забеляза възхищение в погледите на отделни ученички и си даде сметка, че всъщност прелъстява тези седемнадесет- и осемнадесетгодишни момичета посредством математиката. Красноречието му служеше за един вид интелектуална любовна игра. Математическите функции милваха гърбовете им; теоремите бяха топъл дъх в ухото. Но откакто се бе запознал с Фука-Ери, Тенго престана да проявява сексуален интерес към тези момичета, нито изпитваше желанието да души пижамите им.

Фука-Ери категорично е едно специално същество, осъзна Тенго. Изобщо не може да се сравнява с другите момичета. Несъмнено означава нещо специално за мен. Тя е — как да го кажа? — всеобхватен образ, проектиран право върху ми, но и образ, който не съм в състояние да разтълкувам.

* * *

Но май ще е най-добре да прекъсна всякакво увлечение по Фука-Ери. Рационалната мисъл на Тенго бе стигнала до това ясно заключение. А и задължително трябва да се дистанцирам максимално от купчините с „Въздушната какавида“ по витрините на всички книжарници, от непроницаемия професор Ебисуно и от онази злокобна тайнствена религиозна организация. Засега няма да е зле и от Комацу да стоя настрана. Щото току-виж ме въвлякъл в още по-хаотична територия; ще ме навре в някой опасен ъгъл без капчица логика, в ситуация, от която така и няма да успея да се измъкна.

Но Тенго знаеше прекрасно и това, че няма да му е никак лесно да се оттегли от сложната конспирация, в която се бе заплел до уши. Че не е герой на Хичкок, всмукан, без изобщо да се усети, в ужасен заговор. Сам се беше насадил, с пълното съзнание за съдържащия се в нея рисков елемент. Машинарията вече се бе задвижила и бе набрала толкова силен въртящ момент, че нямаше начин да я спре. Самият Тенго бе просто едно зъбчато колело — при това от най-важните. Чуваше глухия вой на механичното чудовище и усещаше безмилостния му ход.

* * *

Комацу се обади на Тенго няколко дена след като „Въздушната какавида“ изкара и втора седмица на върха на бестселърите. Телефонът иззвъня малко след единадесет вечерта и завари Тенго по пижама, легнал по корем. Беше се зачел в една книга и тъкмо се канеше да угаси нощната лампа. По самия звън позна, че го търси Комацу. И той не знаеше защо, но винаги усещаше кога Комацу е на телефона. Изглежда, по особения му звън. Както всеки пишещ си има своя стил, така и Комацу си имаше свой особен звън.

Стана, отиде в кухнята и вдигна слушалката. Никак не му се искаше да отговаря; предпочиташе да си заспи спокойно, да сънува, ако ще, леопардовите котки от остров Ириомоте или Панамския канал, озоновия слон или древния поет Башо — нямаше значение какво, стига да беше колкото се може по-далече оттук. Но не се ли обадеше, телефонът щеше пак да иззвъни след петнадесет минути или половин час. По-добре веднага да го вдигне.

— Здравей, Тенго. Да не би да спиш? — попита весело Комацу.

— Точно това се мъчех да направя.

— Извинявай — рече Комацу, макар в тона му да нямаше и грам съжаление. — Исках само да ти съобщя, че продажбите на „Въздушната какавида“ вървят добре.

— Чудесно.

— Като топъл хляб. Бройките не достигат. Ония нещастници в печатницата блъскат денонощно. Не че не знаех предварително, че числата ще са впечатляващи. При авторка седемнадесетгодишна красавица. Само за това приказват. Всички елементи на бестселъра са налице.

— Не като при някой роман, написан от тридесетгодишен даскал в школа за зубрене с вид на пробуждащ се от зимен сън мечок, имате предвид.

— Точно така. Хем в случая изобщо да не става дума за някой от така наречените касови романи. Няма никакви сцени със секс, нито сълзливи истории. Дори самият аз не си представях такива зашеметяващи продажби.

И Комацу млъкна, сякаш очакваше някакъв коментар от Тенго. Но когато Тенго не му отвърна, продължи:

— А и работата не е само в продажбите. И критиката я посреща възторжено. Понеже не е някоя лековата драма, хрумнала набързо на някой младеж. Самият сюжет е забележителен. Разбира се, всичко това щеше да е невъзможно без превъзходната ти преработка, Тенго. Ти създаде истински безупречен шедьовър.

Щеше да е невъзможно. Без да обръща внимание на похвалите от Комацу, Тенго притисна слепоочията си с пръст. Щом толкова отявлено го хвали Комацу, няма начин да не последва нещо неприятно.

— Е, и каква е лошата новина? — попита Тенго.

— Откъде знаеш, че има лоша новина?

— Ами, вижте колко е часът! Няма начин да няма лоша новина.

— Прав си — отчете Комацу с явно възхищение. — Трябваше да се сетя, че притежаваш специална чувствителност.

Какво общо има тук чувствителността, рече си Тенго. Най-обикновен натрупан с времето опит. Но си затрая и зачака да види накъде бие Комацу.

— За съжаление, много си прав. Наистина имам и една лоша новина — каза Комацу.

И млъкна многозначително. А Тенго си представи как очите му блестят в мрака като на мангуста.

— И подозирам, че е свързана с авторката на „Въздушната какавида“. Прав ли съм?

— Точно така. Става дума за Фука-Ери. И не е хубава. От известно време е в неизвестност.

Тенго продължаваше да натиска слепоочията си.

— От известно време ли? Откога по-точно?

— Преди три дни, в сряда сутринта, е излязла от дома си в Окутама и заминала за Токио. Изпратил я професор Ебисуно. Не казала къде отива. По-късно през деня се обадила да каже, че няма да се прибира на планината, а ще преспи в квартирата им в Шинаномачи. Дъщерята на професор Ебисуно трябвало също да прекара там нощта, но Фука-Ери така и не се явила. И оттогава не са я чували.

Тенго проследи спомените си от последните три дни, но не откри нищо, което би могло да се свърже със случая.

— И аз не съм чул нищо — рече.

Откакто беше преспала при него, сигурно бяха минали поне четири седмици. И все пак се замисли за миг дали да не спомене на Комацу какво каза тя тогава — че било по-добре да не ходи в квартирата в Шинаномачи. Вероятно е усещала нещо злокобно там. Но реши в крайна сметка да си трае. Иначе щеше да се наложи да спомене на Комацу, че е пренощувала в апартамента му.

— Тя поначало е особен човек — каза Тенго. — Не бих се учудил, ако просто е заминала нанякъде, без някому да каже.

— Съмнявам се. Може и да не й личи, но Фука-Ери била изключително съзнателна личност. Винаги съобщавала съвсем точно къде се намира, винаги се обаждала къде е, къде отива и кога точно ще се върне. Така поне твърди професор Ебисуно. Никак не й било присъщо да не се обади цели три дни. Дано не й се е случило нещо лошо.

— Нещо лошо — изръмжа Тенго.

— И Професора, и дъщеря му са силно разтревожени — рече Комацу.

— Едно такова изчезване, ако продължи, май ще ви постави в доста тежко положение — каза му Тенго.

— Да, особено ако се намеси полицията. Представи си само: изчезнала е красивата тийнейджърка, авторка на светкавичен бестселър! Медиите направо ще пощуреят. И ако стане така, веднага ще потърсят коментар от мен, реактора й. А това няма да е никак хубаво. Аз поначало обичам да стоя в сянката: слънчевата светлина не ми понася. Стигне ли се дотам, истината всеки момент може да излезе наяве.

— Какво мисли по въпроса професор Ебисуно?

— Възнамерява да подаде в полицията молба за издирване, евентуално още утре. Досега успявах да го удържа, но всяко нещо си има граница.

— Надушат ли медиите за такава молба, отърване няма.

— Не знам как точно ще реагира полицията, но Фука-Ери в момента е на гребена на вълната, така че не може да се сравнява с обикновено бягство на тийнейджъри от дома. Надали ще успеем да скрием това от обществеността.

Да, но професор Ебисуно май точно към това се стреми, помисли си Тенго: да възбуди сензация с Фука-Ери за стръв, да се възползва от нея така, че да изясни взаимоотношенията между Сакигаке и родителите на Фука-Ери и да разбере къде в момента са двамата. В такъв случай нещата се развиват според намеренията на Професора. Но пък дава ли си той сметка колко опасно може да се окаже всичко това? Би трябвало: професор Ебисуно не е безразсъден човек. Напротив, нали си изкарва хляба с дълбокомислие. На всичкото отгоре, изглежда, имаше някои важни факти свързани със ситуацията на Фука-Ери, които не му бяха известни, така че Тенго като че се мъчеше да сглоби пъзел, без да са му дали всички парченца. По-мъдър човек от самото начало би отказал да се забърка в такава каша.

— Имаш ли някаква представа къде може да е тя, Тенго?

— На този етап — не.

— Нямаш? — изрече Комацу със забележима нотка на преумора в гласа. А не беше от хората, които често дават изява на подобни човешки слабости. — Извинявай тогава, че те събудих посред нощ.

Не по-малка рядкост беше да се чуят подобни извинения от устата на Комацу.

— Моля, моля — каза Тенго. — Предвид обстоятелствата.

— Да ти кажа право, Тенго, ако имах избор, нямаше да те замеся в тези усложнения на реалния свят. Единствената ти задача трябваше да е пренаписването, а ти се справи блестящо с нея. Но нещата никога не вървят тъй гладко, както ни се ще. И, както вече ти казах веднъж, в момента се спускаме по бързея…

— … в една обща лодка — довърши Тенго механично изречението.

— Точно така.

— От друга страна обаче — добави Тенго, — ако се разчуе за изчезването на Фука-Ери, това няма ли да увеличи още повече продажбите на „Въздушната какавида“?

— Тя и сега добре се продава — заяви с отчаяние Комацу. — Не ни трябва повече реклама. А един скандал няма да ни донесе нищо освен ядове. На този етап трябва да търсим някое хубаво, тихичко местенце за излизане от реката.

— За излизане от реката — повтори Тенго.

Комацу издаде звук като човек, преглъщащ нещо въображаемо. После леко се прокашля:

— Я дай да се срещнем за вечеря тия дни и да си поговорим дълго и спокойно. След като отмине тая лудница. Лека нощ, Тенго. Имаш нужда хубаво да се наспиш.

Комацу затвори. И като че го бе проклел: Тенго не можа да мигне. Чувстваше се уморен, но сън не го ловеше.

Какво имаше предвид Комацу, като каза „Имаш нужда хубаво да се наспиш“? Мина му през ум да седне в кухнята и да поработи, но нямаше настроение. Извади от шкафа бутилка уиски, наля си и го изпи чисто, на малки глътки.

* * *

Нямаше да се учуди, ако Фука-Ери е била отвлечена от Сакигаке. Напълно възможно му се струваше. Няколко души я причакват пред квартирата в Шинаномачи, набутват я в кола и отпердашват. Колко му е, стига да са подбрали подходящия момент и да са действали бързо. И нищо чудно Фука-Ери да е надушила присъствието им, затова да не е искала да се прибере в квартирата.

Фука-Ери вече му бе потвърдила, че както човечетата, така и въздушните какавиди наистина съществуват. С човечетата се запознала, докато била в комуната Сакигаке, където я наказали затова, че оставила сляпата коза да умре, и в продължение на няколко поредни нощи изработвала с тях въздушна какавида. В резултат на което с нея се случило нещо от огромна важност. Изложила събитията в една повест, а Тенго преработи повестта в завършена литературна творба. С други думи, превърна я в стока и сега въпросната стока се продаваше (по думите на Комацу) „като топъл хляб“. Което пък може и да не е угодно на хората от Сакигаке. Нищо чудно човечетата и въздушната какавида да са някакви важни тайни, които не бива да се разкриват пред външния свят. Така че с цел да предотвратят по-нататъшното изтичане на информация са отвлекли Фука-Ери и са я затворили. Прибягнали са до сила въпреки големия риск изчезването й да възбуди подозрителността на обществото.

Всичко това, естествено, бе само зародила се в главата на Тенго хипотеза. Нямаше обаче никакви улики, нищо не можеше да докаже. Дори и да обяви на всеослушание: „Човечетата и въздушната какавида наистина съществуват“, кой ще го приеме на сериозно? Да не говорим, че самият Тенго дори не знае какво значи тези неща „наистина да съществуват“.

Но имаше и друга вероятност: на Фука-Ери да й е писнало от данданията около бестселъра й и да се е скрила. И това бе напълно допустимо. Тя на практика е непредсказуема, но ако е решила да се крие, щеше все пак да остави някакъв успокоителен знак на професор Ебисуно и дъщеря му Адзами, да не се тревожат излишно.

За Тенго обаче не представляваше никаква трудност да си представи опасността за Фука-Ери, ако наистина са я отвлекли от Сакигаке. Така както няма никаква вест от родителите й, колко му е и Фука-Ери да изчезне безследно? А даже и да се разкрие връзката между нея и Сакигаке (за което няма да е нужно кой знае колко време) и това да породи медиен скандал, всичко ще е всуе, ако полицията откаже да се намеси поради „липсата на физически улики, че е била отвлечена“. И тя да си остане заключена завинаги зад високите зидове на религиозната комуна. Планът на професор Ебисуно дали включваше и подобен сценарий за „в най-лошия случай“?

Идеше му да се обади на професор Ебисуно, за да му зададе всичките тези въпроси, но полунощ вече беше отминала, така че не му оставаше друго, освен да изчака до утрото.

* * *

На сутринта Тенго набра дадения му номер за дома на професор Ебисуно, но не успя да се свърже. Всеки път чуваше записа „Абонатът, когото търсите, е изключен. Моля, проверете желания от вас номер и наберете повторно“. Нищо чудно да са сменили номера след дебюта на Фука-Ери, за да избегнат наплива от заявки за интервюта.

И през следващата седмица не стана нищо необичайно. Продажбите на „Въздушната какавида“ си останаха високи и тя продължи да оглавява националния списък на бестселърите. Никой не го потърси през цялата седмица. Самият Тенго звъня неколкократно на служебния номер на Комацу, но никой не вдигна (което не беше необичайно). Остави на редакционния телефонен секретар съобщение, но Комацу така и не се обади (което също не бе необичайно). Преглеждаше всеки ден вестника, но никъде не прочете да е подадена молба за издирването на Фука-Ери. Възможно ли е професор Ебисуно да не я е внесъл? Или пък да я е подал, а полицията да си трае, за да издирва тайно Фука-Ери, или да са решили, че не става дума за нищо повече от поредния случай на избягала от дома си тийнейджърка?

Както винаги, Тенго преподаваше в школата за зубрене три дни седмично, през останалите дни си пишеше романа, а петъчните следобеди прекарваше в бурен секс с приятелката си, ако го посетеше в квартирата му. Но не успяваше да се съсредоточи. Нямаше ден, в който да не се чувства притеснен и объркан, като човек, който по погрешка е вдишал от някакъв гъст облак. Апетитът му взе да изчезва. Събуждаше се посред нощ и не можеше после пак да заспи. И почваше да си мисли за Фука-Ери. Къде е тя сега? Какво ли прави? С кого ли е? Какво й правят? Въображението му пораждаше най-разнообразни ситуации, коя от коя по-песимистична. Но във всичките тези сцени тя неизменно носеше тънкия тесен пуловер, който подчертаваше прекрасната форма на гърдите й. Видението го караше да губи дъх и само усилваше притесненията му.

Фука-Ери най-после му се обади — чак в четвъртъка от шестата седмица, през която „Въздушната какавида“ се бе закотвила твърдо на върха на бестселърите.

ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ТОВА Е САМО НАЧАЛОТО НА НЕЩО

Аомаме и Аюми се оказаха идеална двойка за целите на една интимна, но изключително еротична целонощна сексфиеста. Аюми бе дребна, весела, приказлива и не се притесняваше от непознати. Наумеше ли си, нищо не можеше да я спре да не създаде едно положително отношение към която и да било ситуация. Притежаваше и здравословно чувство за хумор. Аомаме пък — обратното: стройна и мускулеста, бе по-скоро безизразна и въздържана и трудно проявяваше остроумие пред мъж, с когото току-що се е запознала. В говора й се долавяше лека нотка на цинизъм, да не кажем враждебност, а и самите й очи излъчваха някакъв скрит блясък на нетолерантност. Но, стига да поискаше, Аомаме можеше да излъчва и някаква аура на спокойствие, която действаше на мъжете като естествен магнит. Напомняше на сладникавия, сексуално стимулиращ аромат, който животните и насекомите изпускат при нужда. А това не се усвоява със съзнателни усилия. По-вероятно е да е вродено. Макар лично тя май да го бе придобила на определен етап в живота си. Така или иначе, тази аура възбуждаше неусетно не само сексуалния й партньор, но и самата Аюми, и внасяше топлота в нощите им.

Така че, щом срещнеха подходящи мъже, първо към тях се прилепваше веселата Аюми. А в подходящ момент се присъединяваше и Аомаме и създаваше уникална атмосфера — отчасти оперетна, отчасти филм ноар[1]. Въпросът бе да стигнат до този момент; оттам нататък всичко ставаше лесно. Отиваха на някое подходящо място и (по прямите думи на Аюми) се „чукаха като щури“. Най-трудното бе да открият подходящи партньори. Предпочитаха да са двойка мъже — чисти, с приличен, леко интелектуален вид (прекалената интелектуалщина можеше да се окаже проблем, досадните разговори понякога обричаха нощта на стерилност). Освен всичко друго трябваше да имат вид на мъже, разполагащи с излишни пари. Очевидно от тях се очакваше да платят напитките и хотелските стаи.

* * *

Когато в края на юни обаче направиха опит да си уредят поредната сексфиестичка (която щеше да се окаже последната за екипа им), просто не успяха да попаднат на подходящи мъже. Сума ти време търсиха, смениха няколко бара, но резултатът си остана непроменен. Макар да бе последният петък от месеца, заведенията, които пребродиха, от Ропонги до Акасака, бяха до едно безобразно тихи, почти безлюдни. Може би се дължеше донякъде и на надвисналите черни облаци, сякаш Токио бе в траур по някого.

— Днес май няма да стане — каза Аомаме. — Викам да се откажем.

Бе вече 10:30.

— По-умряла петъчна вечер не съм виждала — съгласи се Аюми. — Язък за лилавото ми секси бельо!

— Бягай у дома и се задоволи пред огледалото.

— А, дори и на мен не ми стиска да го направя в тоалетната на полицейското общежитие!

— Както и да е, предлагам да се откажем. Ще пием по едно някъде на спокойствие, а оттам — право у дома в леглото.

— Май си права — рече Аюми. Но като че се присети за нещо, та добави: — Няма ли да е по-добре и да похапнем, преди да се приберем? Имам едни излишни трийсет хиляди йени в чантичката си.

— Излишни ли? — смръщи се Аомаме — Откъде. Нали все се оплакваш колко малко ви плащат?

Аюми се почеса по носа:

— Последния път, нали разбираш, оня ми даде трийсет хиляди на сбогуване. Уж за таксито. Нали се сещаш за ония двамата с недвижимите имоти?

— И ти ги прие? — възмути се Аомаме.

— Сигурно ни е взел за полупрофесионалистки — изкикоти се Аюми. — Бас държа, че и през ум не му е минало, че си има работа с полицайка и с инструкторка по бойни изкуства. Пък и какво толкова? Те, тия с недвижимите имоти, са червиви с пари. Заделих ги с мисълта да се почерпим някой път или нещо такова. Щото такива пари не са за редовни харчлъци.

Аомаме не си направи труда да изкаже пред Аюми мнението си по въпроса. Да вземеш пари за случаен секс с непознат мъж! За нея това бе направо немислимо. Имаше чувството, че гледа разкривен свой образ в дефектно огледало. Но пък от етична гледна точка кое е по-правилно: да вземеш пари за това, че си убила някого, или да вземеш пари за това, че си правила секс с някой мъж?

— Теб наистина ли те смущава мисълта да вземеш пари за секс от мъж? — попита я притеснено Аюми.

Аомаме завъртя глава.

— Не толкова ме притеснява, колкото ме озадачава. А ти как го виждаш? Не очаквах една полицайка да се отнася с такава небрежност към проституирането.

— Защо пък? — настоя весело Аюми. — За мен не е никакъв проблем. Че какво прави проститутката: договаря цената и получава парите си преди секса. Първото правило гласи: „Първо плащаш, после сваляш гащи“. Как иначе ще си изкара хляба, ако някой, след като е свършил, й заяви „Ама виж сега, аз май нямам пари“? Но щом нямаш предварително уговорена цена, а след това онзи ти даде някоя дребна сума „за такси“, с това той просто изразява благодарността си. И тъкмо тук е разликата с професионалната проституция. Разграничението е съвсем ясно.

Думите на Аюми съдържаха доста голяма доза логика.

* * *

Мъжете, които Аомаме и Аюми си бяха избрали миналия път, бяха на около четиридесет. И двамата имаха буйни коси, но Аомаме бе готова на компромис в това отношение. Разправяха, че работели във фирма за недвижими имоти, но ако се съдеше по костюмите „Хуго Бос“ и вратовръзките им „Мисони Уомо“, явно не бяха редови служещи в някой гигантски конгломерат от рода на „Мицубиши“ или „Мицуи“, чиито кадри са длъжни да се подчиняват на дребнави правилници, традиции и безконечни съвещания, а по-скоро се трудеха в някоя по-агресивна, по-гъвкава компания, с готино, звучащо по чуждоземски име — място, където държат на индивидуалния талант и богато възнаграждават успеха. Единият от мъжете държеше ключовете на нова „Алфа Ромео“. В Токио имало криза за офис помещения, разправяха. Икономиката вече се съвзела от нефтените шокове и давала признаци, че пак се нагрява. Капиталовият поток бил по-раздвижен от всякога и скоро нямало да има свободни офисни сгради, независимо колко небостъргачи щели да построят.

— Май сега най-печелившо е да търгуваш с недвижимости — рече Аомаме на Аюми.

— Права си — отчете Аюми. — Ако си скътала някоя и друга пара, сега е моментът да инвестираш в имот. В Токио се вливат огромни количества пари, а градът не е безкраен. Цените на имотите няма начин да не се вдигнат. Купиш ли сега, сто на сто ще спечелиш. То е, като да залагаш на конни състезания, като знаеш, че печелившият фиш е у теб. За съжаление, нисшите обществени служители като мен не разполагат с излишни средства. Ами ти, Аомаме? Занимаваш ли се с инвестиции?

Аомаме поклати отрицателно глава:

— Вяра имам само на парите в брой.

— Разсъждаваш като престъпник! — изсмя се на глас Аюми.

— Какво искаш да кажеш? Че според теб трябва да си държа парите зашити в дюшека и да бягам през прозореца, щом дойде полицията ли?

— Точно така! — щракна с пръсти Аюми. — Като Стив Маккуин в „Бягството“. Пачка мангизи и пушка помпа. Страшно обичам такива истории.

— Повече, отколкото да си на страната, която прилага закона ли?

— В личен план, да — усмихна се Аюми. — По̀ ме привличат личностите извън закона. Много по-интересни са ми от това цял ден да се разкарвам с минипатрулката и да пиша фишове за глоби. И сигурно тъкмо затова те харесах.

— Нима имам вид на човек извън закона?

Аюми кимна:

— Как да го кажа? Не знам. Просто около теб има една такава атмосфера, макар да не си точно като Фей Дънауей с автомат в ръце.

— Нямам нужда от автомат — каза Аомаме.

* * *

— По повод на оная религиозна комуна, за която стана дума миналия път. Сакигаке… — каза Аюми.

Двете си бяха поръчали късна скромна вечеря и бутилка кианти в едно италианско ресторантче в спокойния квартал Иикура. Аомаме си избра салата с ивици сурова риба тон, а Аюми — ньоки със сос от босилек.

— Ъхъ — отвърна Аомаме.

— Ти ми разпали любопитството, та направих нещо като собствено разследване. И колкото повече ровех, толкова по̀ замирисваше на гнило. Сакигаке нарича себе си религия и дори е официално регистрирана като такава, но отсъствието на религия е пълно. Доктрината й се явява един вид деконструктивизъм — най-обикновена сбирщина от религиозни образи, към която са добавили малко неоспиритуализъм, модерна академичност, завръщане към природата, антикапитализъм, окултизъм и тям подобни, но нищо повече: куп подправки, но нищо по същество. Но пък може и това да е номерът: същността на тази религия да е липсата на същност. Казано по маклуънски, „Медията да е посланието“. На мнозина би се сторило привлекателно.

— По маклуънски ли?

— Ти какво? И аз попрочитам по някоя книжка сегиз-тогиз — запротестира Аюми. — Маршал Маклуън е изпреварил времето, в което е живял. Толкова популярен е станал, че хората дори престанали да го вземат на сериозно, но всичко, което е казал, е вярно.

— Тоест съдържанието е самата опаковка, така ли да разбирам?

— Точно така. Свойствата на опаковката определят естеството на съдържанието, а не обратно.

Аомаме се замисли за миг:

— Същността на Сакигаке като религия е неясна, но това няма нищо общо с причината, поради която привлича толкова много хора, а?

Аюми кимна.

— Не бих казала, че броят на присъединилите се към Сакигаке е изумителен, но в никакъв случай не е и малък. А колкото повече хора влизат, толкова повече се увеличават и парите им. Очевидно. Но кое все пак е онова, с което тази религия ги привлича? Мен ако ме питаш, основното е там, че изобщо не мирише на религия. Напротив, отличава се с изключителна чистота и интелектуалност и с привидна систематичност. Тъкмо това привлича младите от свободните професии. Понеже стимулира интелектуалната им любознателност. Дава им усещане за реализация, каквото не могат да постигнат в реалния свят — нещо осезаемо и лично. Именно тези вярващи интелектуалци, явяващи се нещо като елитен офицерски корпус, оформят мощния мозък на организацията.

— Плюс това — продължи Аюми — техният така наречен Вожд, изглежда, е крайно харизматичен. И хората му го издигат в култ. Може да се каже, че самото му присъствие се явява сърцевината на доктрината. По произход сектата не се различава особено от примитивните религии. Каквото в самото си зараждане донякъде е било и християнството. Но този човек никога не се появява публично. Никой не знае как изглежда той, как се казва или на колко е години. Общността си има свой управителен съвет, който номинално я ръководи, и има един човек, който оглавява съвета и се явява като публична фигура на официалните мероприятия, но според мен той е само фигурант. В центъра на системата няма друг освен въпросния мистериозен Вожд.

— Но той явно не желае да разкрие самоличността си.

— Значи, той или има нещо да крие, или умишлено прикрива съществуването си с цел да подсили загадъчността около себе си.

— Или е отвратително грозен — рече Аомаме.

— И това е възможно. Да е някой урод от друг свят — каза Аюми и изръмжа като звяр. — Но дори да оставим настрана този Вожд, около тая религия има още куп други скрити неща. Като например агресивното изкупуване на имоти, за което ти споменах оня ден по телефона. Всичко, което се вижда на повърхността, е само за фасон: красивите сгради, убедителната разгласа, интелигентно звучащите теории, покръстилите се бивши социални елити, практикуването на стоицизъм, йога и духовна пречистеност, отхвърлянето на материализма, органичното земеделие, чистият въздух и прекрасната вегетарианска кухня — всичко това е като нагласени снимки, като рекламите за скъпи апартаменти във висококласните курорти, които гледаш в рекламните притурки към неделните вестници. Но колкото и красива да е опаковката, имам чувството, че зад кулисите се кроят някакви подозрителни планове. Някои от които може да са и незаконни. Тъкмо това впечатление ми остана, след като прегледах куп материали.

— Но полицията засега остава безучастна.

— Може и да предприема някакви тайни стъпки, но за тях не бих могла да знам. До известна степен полицията в префектура Яманаши продължава да ги държи под око. Усетих го, докато разговарях с ръководителя на следствието. Все пак да не забравяме, че от Сакигаке се пръква и Акебоно — групата, участвала в престрелката, а оттам не е трудно да се стигне до извода, че китайските калашници на Акебоно да дошли през Северна Корея: никой обаче още не е успял да го докаже. Сакигаке са още под известно подозрение, но понеже имат статута на религиозно-юридическо лице, могат да ги пипат само с кадифени ръкавици. Полицията вече е провела един обиск на селището им, от който е станало повече или по-малко ясно, че между Сакигаке и престрелката не съществува пряка връзка. Нито пък можем да знаем дали Разузнавателното управление за обществена сигурност[2] предприема нещо. Там всичко се пази в абсолютна тайна, а и открай време не се разбират с полицията.

— Ами децата, дето са престанали да посещават държавните училища? За тях поне не научи ли нещо?

— Нищичко. Напуснат ли веднъж училището, престават да се появяват повече извън стените на селището. И няма как да разследваме техните случаи. Друго щеше да е, ако имахме конкретни улики за малтретиране на деца, но засега нямаме нищо.

— Не можете ли да потърсите сведения от хората, които са напуснали Сакигаке? Няма начин да няма поне неколцина, които са се разочаровали от религията им или им е писнало от строгата дисциплина и са си вдигнали шапките.

— Разбира се, че има постоянно движение — едни идват, други си отиват. По принцип всеки е свободен да се махне, когато си поиска. Обаче всеки новодошъл внася огромна сума, наречена „такса за ползване на съоръженията“, и подписва договор, че сумата като цяло не подлежи на възстановяване и че, стига да е готов да понесе тази загуба, всеки е свободен да си тръгне само с дрехите, които са на гърба му. Съществува организация на хора, напуснали религията, и те твърдят, че Сакигаке е опасен антиобществен култ, занимаващ се с измамни дейности. Завели са дело и издават някакъв малък бюлетин, но са толкова слаби, че влиянието им върху общественото мнение клони към нулата. Сектата си има цяла фаланга първокласни юристи и защитата им е непробиваема. Едно дело изобщо не може да ги помръдне.

— Тези бивши членове не са ли направили поне някакви изказвания по адрес на Вожда и децата в селището?

— Нямам представа — отвърна Аюми. — Не ми е попадал бюлетинът им. Но доколкото успях да разбера от проверките ми, това са дисиденти от най-нисшите редове на групата, дребни риби. Сакигаке тръбят надлъж и шир как отхвърлят всички мирски ценности, но част от организацията им е абсолютна йерархия, рязко отделяща ръководството от членската маса. За да станеш член на ръководството, ти трябва научна степен или квалификацията на специалист в определена област на професията ти. А и от самото ръководство единствено един елит от вярващи има възможността да види някога или да получи преки нареждания от Вожда, или пък да се свърже с ключовите фигури в организацията. От всички други се очаква единствено да внасят необходимите вноски и да прекарват един стерилен ден подир друг в религиозен аскетизъм на чист въздух, да се трудят на полето и да медитират с часове в определените за целта помещения. Не се различават от стадо овце, изведено на паша под зорките погледи на пастира и кучето му, а вечер се прибира в кошарата — един мирен ден подир друг. Всеки един копнее за деня, в който ще се издигне достатъчно в организацията, че да се докосне до присъствието на Големия брат, но този ден така и не идва. Точно затова обикновените вярващи не знаят почти нищо за вътрешното устройство на сектата. Дори и да се махнат от Сакигаке, не притежават никаква съществена информация, която да съобщят на външния свят. Те дори не са виждали лицето на Вожда.

— Няма ли никой отказал се сред елита?

— Нито един, доколкото ми е известно.

— Да не искаш да кажеш, че веднъж узнал тайните им, нямаш право да напускаш?

— Би могло да доведе до някои крайно драматични събития — въздъхна кратко Аюми. — Я ми кажи: това изнасилване на момиченца, за което спомена, със сигурност ли го знаеш?

— Почти, макар засега да не разполагам с никакви доказателства.

— И казваш, че се извършвало системно в комуната?

— И това не е напълно доказано. Но имаме една действителна жертва. Лично я видях. Истински ужаси са творили с нея.

— Под „изнасилване“ действително проникване ли имаш предвид?

— Да. В това отношение няма никакво съмнение.

Аюми се замисли и изкриви устните си под ъгъл:

— Ясно! Остави ме да се поразровя още малко.

— Само не се увличай, моля ти се.

— Не се тревожи — отвърна Аюми. — Може и да не ми личи, ама съм страшно предпазлива.

* * *

Приключиха с вечерята и сервитьорът раздигна масата. Отказаха се от десерт, но продължиха да пият вино.

— Помниш ли как веднъж ми каза, че като си била малка, не са те закачали никакви мъже? — попита Аюми.

Аомаме я изгледа, отчете изражението на лицето й и кимна:

— Родителите ми бяха крайно религиозни. В семейството ни никога не е ставало дума за секс; същото важи и за всичките ни познати семейства. Сексът беше тема табу.

— Хубаво, но религиозността няма нищо общо със силата или слабостта на половия нагон у човека. Всекиму е известно, че сред духовенството е пълно с перверзни типове. Факт е, че задържаме куп народ, свързан с религията — а и с просветата, — за нарушения от рода на проституцията или опипването на жени в метрото.

— Възможно е, но поне в нашите кръгове нямаше и намек за подобно нещо, за някого, който да е правел неща, които не бива да се правят.

— Браво на теб в такъв случай — рече Аюми. — Радвам се да го чуя.

— При теб по-различно ли е било?

Вместо да й отговори, Аюми само сви рамене. После рече:

— Право да ти кажа, като бях малка, сума ти неща ми причиниха.

— Кой?

— Ами, брат ми. И чичо ми.

Аомаме направи лека гримаса:

— Брат ти и чичо ти ли?

— Правилно ме чу. И двамата сега са полицаи. Наскоро чичо ми дори бе отличен за тридесетгодишна безупречна служба, за сериозен принос към обществената безопасност в района и за подобряване на околната среда. Веднъж го бяха писали и във вестника за това, че спасил някаква тъпа кучка и палето й, които се запилели на някакъв жп прелез.

— И какво по-точно ти правеха?

— Опипваха ме там долу и ме караха да им правя свирки.

Бръчките от гримасата на Аомаме се задълбочиха:

— Собственият ти брат и чичо?

— Поотделно, естествено. Аз тогава бях накъм десет, а брат ми на петнадесет. Преди това чичо ми го направи два-три пъти, докато ни гостуваше.

— И ти на никого ли не се оплака?

Аюми отговори с няколко бавни завъртания на главата.

— Никому нито дума. Предупредиха ме да не се оплаквам, заплашиха ме, че ще ме пречукат, ако обеля и една дума. Но и нищо да не ми бяха казали, аз пак щях да си трая, щото ме беше страх, че пак мен щяха да ме изкарат виновна и да ме накажат. Страх ме беше да кажа на когото и да било.

— Дори и на майка ти?

— Най-вече на майка ми — рече Аюми. — Брат ми й беше любимецът, а на мен все ми разправяше колко съм я разочаровала — че съм била мърлява, дебела, недостатъчно хубава, не съм носела добри бележки от училище. На нея мечтата й беше да си има съвсем друга дъщеря — слабичка, красива кукличка, която да праща на уроци по балет. Искаше от мен нещо абсолютно невъзможно.

— Така че ти не искаше да я разочароваш още повече, а?

— Да. Ако й кажех какво прави с мен брат ми, щеше да ме намрази още повече. Вместо него да вини, щеше да каже, че аз съм си виновна за всичко.

Аомаме оглади с пръсти бръчките по лицето си. И моята майка спря да ми говори, след като на десетгодишна възраст обявих, че напускам вярата. Когато трябваше по принуда да ми съобщи нещо, пишеше ми бележки, но повече и дума не ми продума. Вече не бях нейна дъщеря. А само „онази, която напусна вярата“. След което се изнесох от вкъщи.

— Но проникване всъщност нямаше, така ли? — попита Аомаме.

— Без проникване — потвърди Аюми. — Колкото и лоши да бяха, не можеха да си представят чак такава болка да ми причинят. Дори и те не си позволиха да стигнат дотам.

— Ти продължаваш ли да се виждаш с тоя твой брат и с чичо ти?

— Откакто почнах работа и напуснах дома ни, почти не съм ги виждала. Но си оставаме роднини и работим в една и съща професия. Понякога просто не мога да ги избегна и тогава се усмихвам до уши. Нямам никакво намерение да клатя лодката. Бас държа, че те дори не помнят какво са правили с мен.

— Как така да не помнят?

— Че колко му е да забравят! — рече Аюми. — Само дето аз не мога да забравя.

— Разбира се — каза Аомаме.

— Същото като с някое историческо клане.

— Клане ли?

— Извършилите клането винаги намират логично обяснение за своите действия и дори забравят какво са извършили. В състояние са да се извърнат от нещата, които не желаят да виждат. Но оцелелите жертви никога не могат да забравят. Спомените им се предават от родител на дете. В края на краищата това е светът: една безкрайна битка на противоречиви спомени.

— Вярно — призна Аомаме и пак леко се смръщи. Безкрайна битка на противоречиви спомени ли?

— Честно казано, имах чувството, че и ти си изживяла нещо подобно — рече Аюми.

— Кое те накара да мислиш така?

— Не знам, не мога да го обясня, но просто така ми се струваше. Само дето в твоя случай надушвах и нещо като гняв. Просто ми се струваше, че не си човек на обичайните постъпки: да си имаш постоянно гадже, да излезеш с него на вечеря, да правиш секс по обичайния начин само с него. И аз съм горе-долу такава.

— Какво всъщност искаш да кажеш? Че не си в състояние да спазваш общоприетата схема, понеже като малка са злоупотребявали с теб?

— Такова усещане имах — отвърна Аюми. — Да ти кажа честно, боя се от мъжете. Или по-точно — страх ме е да се обвържа с конкретен мъж, да се нагърбя изцяло с него. Плаши ме самата мисъл за това. Но понякога ми е трудно и да съм сама. Ще ми се някой мъж да ме сграбчи, да ми навре оная си работа. Толкова ми се приисква, че ми се реве. А когато не познаваш мъжа, става по-лесно. Много по-лесно.

— Заради страха ти от мъжете ли?

— До голяма степен — да.

— Мен, струва ми се, не ме е страх от мъжете — рече Аомаме.

— Изобщо има ли нещо, от което да се боиш?

— Разбира се, че има. Най се боя от себе си. От това, че не знам какво ще направя. От това, че не знам и в момента какво върша.

— И какво вършиш в момента?

Аомаме се загледа за известно време във винената чаша, която държеше.

— И аз бих искала да знам. — После вдигна очи. — Но не знам. Не съм сигурна дори в кой свят се намирам, коя е годината.

— Годината е 1984-та. И се намираме в Токио, в Япония.

— Защо ли не мога и аз да го заявя със същата категоричност?

— Странна жена си — засмя се Аюми. — Та това са очевадни истини. „Заявяването“ и „категоричността“ са подробности.

— Не знам как да ти го обясня, но не мога да кажа, че и за мен са очевидни истини.

— Не можеш ли? — възкликна Аюми, сякаш дълбоко впечатлена. — Не съм съвсем сигурна за какво ми говориш, но едно ще ти кажа: в каквото време и на каквото място се намираш в момента, поне имаш човек, когото обичаш от все сърце, а за това мога само да ти завиждам. Точно това си нямам аз.

Аомаме остави винената чаша на масата и попи устните си със салфетката:

— Може и да си права. Абсолютно независимо от времето и мястото, където се намирам, аз наистина копнея да го видя. До смърт го копнея. Единствено в това май мога да съм сигурна и да го заявя убедително.

— Искаш ли да хвърля поглед на полицейския архив. Ако ми дадеш най-основните му данни, току-виж съм установила кой е и с какво се занимава.

— Моля те, не го търси — поклати глава Аомаме. — Мисля, че вече ти казах: ще го срещна някога, някъде по чиста случайност. Просто трябва търпеливо да изчакам този ден.

— Като в някоя дълга романтичка серия по телевизията — изрече впечатлената Аюми. — Умирам за такива истории. Само като си помисля, и настръхвам.

— Но когато лично ти се случва, никак не е лесно.

— Разбирам какво искаш да кажеш — рече Аюми и леко притисна слепоочия с пръстите си. — И въпреки че си толкова влюбена в него, това не ти пречи да преспиваш от време на време с непознати.

Аомаме почука с нокти по ръба на тънката винена чаша.

— Налага ми се. За да поддържам равновесието си на човешко същество от плът и кръв.

— Но това не разрушава любовта, която таиш у себе си.

— Получава се като при тибетското колело на страстите. Докато колелото се върти, едни стойности и чувства по външния му край се качват и изгряват, други падат и потъват в мрак. Но истинската обич си стои привързана към оста и изобщо не се мести.

— Колко красиво! — рече Аюми. — Тибетско колело на страстите, викаш?

И допи виното в чашата си.

* * *

Два дни по-късно й се обади Тамару. Както винаги, спести си учтивостите и пристъпи към същността на въпроса:

— Свободна ли си утре следобед?

— Напълно. Мога да дойда по всяко време.

— 4: устройва ли те?

Аомаме потвърди.

— Добре — каза Тамару. Чу се как драска с химикалка по календара. Натискаше яко.

— Как е Цубаса? — попита Аомаме.

— Струва ми се, че се оправя. Мадам ходи всеки ден да я наглежда. И момичето май се привързва към нея.

— Хубава новина.

Тя, че е хубава, хубава е, но стана и нещо не толкова хубаво.

— Не толкова хубаво ли?

Знаеше, че щом Тамару използва този израз, случилото се ще е нещо ужасно.

— Кучката умря — рече Тамару.

— Коя кучка? За Бун ли говориш?

— Да, смешната немска овчарка, почитателката на спанака. Умря нощес.

Вестта шокира Аомаме. Та кучката бе само на пет-шест години, прекалено млада, за да умира!

— Последния път, като я видях, беше съвсем здрава.

— Не умря от болест — каза безизразно Тамару. — Намерих я тази сутрин, разкъсана на парчета.

— На парчета?!

— Като че е експлодирала. Вътрешностите й се бяха разхвърчали навсякъде. Доста неприятно. Наложи се да я събирам къс по къс с хартиени салфетки. Силата на взрива направо я е обърнала наопаки. Все едно в корема й е избухнала мощна бомба.

— Горкото кученце!

— Какво да се прави… — рече Тамару. — Умря и няма да се върне повече. Ще намеря друго куче за пазач. Мен по ме притеснява начинът, по който е станало. Не мога да си представя как човек ще навре бомба в такова едро куче. Да не говорим, че при всяко приближаване на непознат тя лаеше като бясна. Просто не мога да си го обясня как е станало.

— Съгласна съм — потвърди Аомаме със сух глас.

— Жените в къщата са се наплашили до смърт. Тази сутрин я открила жената, която се грижеше за храната й. Изповръщала си червата и чак тогава намерила сили да ми се обади. Попитах я дали не са усетили нещо подозрително през нощта. Нищичко, вика. Никой не е чул гръм. Такава мощна експлозия е щяла да събуди цялата къща. Тези жени и в най-мирно време живеят с ужасните си страхове. Взривът трябва да е бил безшумен. И кучката никой не я е чул да лае. Нощта била изключително тиха, но на сутринта намерили кучката разкъсана на парченца. Органите й се разпилели навред и съседските гарвани си устроили пир. Както винаги, всички неприятности се струпаха върху мен.

— Става нещо странно.

— Бас държа — рече Тамару. — Нещо свръхестествено. И ако не ме лъже предчувствието ми, това е само началото на нещо.

— Обади ли се в полицията?

— Майната й на полицията! — изпръхтя Тамару. — Некадърници! Търсят, каквото не трябва, там, където не е нужно. Само ще усложнят нещата.

— Мадам какво каза?

— Нищо. Само кимна, когато й докладвах за случая. Нали аз отговарям изцяло за охраната. Това ми е работата.

Последва кратка пауза — бременна тишина, свързана с отговорности.

— В 4:30 утре — каза Аомаме.

— В 4:30 утре — повтори Тамару и тихо остави слушалката.

[1] Film noir (фр. — „черен филм“) — холивудска криминална драма от 40-те и 50-те години на XX век, заснета на черно-бял филм и изпълнена с песимизъм, задължително включваща образ на femme fatale (фр. — „фатална жена“). — Б.пр. ↑

[2] Public Security Intelligence Agency (Koanchosa-cho) — националното разузнавателно управление на Япония, подчинено на Министерството на правосъдието и натоварено със задачи в областта на вътрешната сигурност и контраразузнаването. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

(ТЕНГО): КАКЪВ Е СМИСЪЛЪТ ДА Е СВЯТ, КОЙТО НЕ Е ТУК?

В четвъртък цяла сутрин валя — не порой, но неспирен дъжд. От предния следобед се беше започнало. И тъкмо като се наканеше да спре, пак шурваше. Половината юли отмина без ни най-малкия признак, че дъждовният сезон е към края си. Мрачният небосвод тегнеше отгоре като похлупак и светът бе целият прогизнал.

Малко преди обяд Тенго облече шлифер, сложи си шапка и тръгна към местното пазарче. Но още на излизане видя в пощенската си кутия кафяв плътен плик. Без пощенско клеймо, без марки, неадресиран и без адрес на подателя. Само името му бе изписано с химикалка в средата отпред с дребни неугледни йероглифи, сякаш надраскани с гвоздей върху суха глина — несъмнено почеркът на Фука-Ери. Скъса го и извади отвътре гола 60-минутна аудиокасета TDK. Без придружително писмо или поне бележка, без кутия и без етикет.

След секундно колебание Тенго се отказа от пазаруването в полза на изслушването на касетата. Прибра се, вдигна я във въздуха и неколкократно я разтръска. При цялата си мистериозна поява не бе нищо повече от най-обикновена серийно произведена вещ. Нямаше никакъв признак, че може да експлодира, след като я изслуша.

Съблече шлифера, донесе касетофона и го постави върху кухненската маса. До него положи бележник и химикалка, в случай че му потрябва да си води бележки. Пъхна касетата в касетофона, огледа се да не би у дома му да има и друг човек и натисна бутона Play.

В началото не се чу нищо. Това трая известно време. И тъкмо реши, че му е пратена лента без запис, изведнъж се чу тропот като от местене на стол. После (стори му се) леко изкашляне. Чак тогава без предупреждение заговори Фука-Ери.

„Тенго“, каза така, както обикновено се казва „проба“. Нямаше спомен друг път да го бе наричала по име. А тя пак се прокашля. Стори му се напрегната.

* * *

„Трябваше да ти напиша писмо, но хич не ме бива, затова ще го запиша на тази лента. Така ми е по-лесно да говоря, отколкото по телефона. А и телефона може да го подслушват. Чакай, пие ми се вода.“

* * *

На Тенго му се стори, че чува шумове от вземане на чаша, пиене на вода и оставяне на чашата върху масата. Така, на запис, уникалният й изговор, без абсолютно никакъв акцент, без въпросителна или каквато и да било друга интонация му звучеше още по-странно, отколкото на живо. Направо си беше нереален. Но на запис, за разлика от по телефона, тя успяваше да изкаже по няколко изречения накуп.

* * *

„Разбирам, че не знаеш къде съм. И че вероятно се тревожиш. Няма нужда. Тук не е опасно. Това исках да ти кажа. Не биваше да го правя, но реших, че е необходимо.

(Десет секунди мълчание.)

Предупредиха ме никому да не казвам. Че съм тук. Професора е подал в полицията молба да ме издирят. Но те нищо не предприемат. Постоянно има избягали от вкъщи деца. Така че ще постоя известно време тук мирно и тихо.

(Петнадесет секунди мълчание.)

Тук съм много надалече. Ако не изляза навън, никой няма да може да ме открие. Много, много е далече. Касетата ще ти я донесе Адзами. По-добре да не я пращам по пощата. Трябва да се пазя. Чакай. Искам да се убедя, че записът става.

(Щракане. Празен интервал. Пак щракане.)

Добре. Записва.“

* * *

Далечен шум от детска врява. Едва дочуваща се музика. Най-вероятно шумовете долитат през някой отворен прозорец. Вероятно в близост има детска градина.

* * *

„Благодаря ти, че ме остави да преспя онази нощ. Имах нужда от такова нещо. Исках и да те опозная по-отблизо. Благодаря и за това, че ми почете. Усетих някакво родство с гиляките. Защо гиляките вървят през горските тресавища, а не по широките пътища. (Тенго мислено постави въпросителна накрая.)

Защото, дори пътищата да са удобни, на гиляките им е по-лесно да не ходят по тях, а през гората. За да вървят по път, ще трябва да променят цялата си походка. А ако променят походката, ще трябва да променят и още куп неща. Не бих могла да живея като гиляките. Мъжете да ме бият непрестанно. А около мен да е пълно с червейчета — гадост! Но и аз не обичам да вървя по широките пътища. Пак ми се припи вода.“

* * *

Фука-Ери отново си сипа. След кратка тишина се чу как пак остави чашата си върху масата. Нова пауза, докато си обърса устните с ръка. Абе, това момиче не знае ли, че на касетофона има и бутон Pause?

* * *

„Чудя се дали моето изчезване няма да ти създаде проблеми! Но не желая да ставам писателка и не възнамерявам повече да пиша. Накарах Адзами да ми направи някои справки за гиляките. Пратих я до библиотеката. Гиляките живеят на Сахалин и са като айните и американските индианци — нямат си писменост. Не оставят писмени паметници след себе си. И аз съм същата. Щом напиша някоя история, тя престава да е моя. Ти много добре написа моята повест. Съмнявам се друг дали щеше да се справи. Но тя вече не е моя. Обаче ти не се притеснявай. Не си виновен ти. Аз просто вървя по едно място надалече от пътя.“

* * *

Фука-Ери въведе нова пауза. Тенго си я представи как крачи едва-едва, смълчана, сама, някъде там, далече от пътя.

* * *

„Професора притежава огромна сила и дълбока мъдрост. Но и човечетата могат да се мерят с него по сила и по дълбочина на мъдростта. Затова внимавай, когато си в гората. В гората има важни неща, а там са и човечетата. За да си сигурен, че човечетата няма да ти напакостят, трябва да намериш нещо, което човечетата да го нямат. Успееш ли, ще можеш да минаваш през гората без страх.“

* * *

След като изрече всичко това на един дъх, Фука-Ери спря и пое дълбоко въздух. Но го направи, без да извърти главата си настрани от микрофона, та дишането й прозвуча като мощен повей на вятъра между високи сгради. След като се успокои, някъде отдалече се чу дълбокият като на морска сирена вой на клаксон на камион. Два кратки сигнала. Явно Фука-Ери се намираше в близост до някакъв главен път.

* * *

(Прокашляне.) „Взех да губя глас. Благодаря ти, че се тревожиш за мен. Благодаря ти и за това, че харесваш формата на гърдите ми, че ме остави да преспя в апартамента ти и ми даде назаем пижамата си. Вероятно известно време няма да можем да се виждаме. Човечетата може да ги е яд, че е писано за тях. Но ти не се тревожи. Свикнала съм с гората. Довиждане.“

* * *

Чу се изщракване и записът свърши.

Тенго спря касетата и я пренави от началото. Послуша капките дъжд върху стрехата, пое няколко пъти дълбоко въздух и взе да върти химикалката между пръстите си. После я остави. Не бе записал дори една дума. Просто бе слушал омагьосан обичайния особен изказ на Фука-Ери. И без записки бе успял да схване трите основни точки в посланието й.

* * *

(1) Не са я отвлекли, а временно се е скрила някъде. Не бива да се тревожи за нея.

(2) Не възнамерява да публикува повече свои книги. Повестта й е била предназначена да се предава от уста на уста, а не в печатна форма.

(3) Човечетата притежават не по-малко мъдрост и сила от професор Ебисуно. Така че Тенго трябва да се пази.

* * *

Тъкмо тези неща е искала да му предаде. Независимо че му говори и за гиляките — хората, които вървят встрани от широките пътища.

Отиде в кухнята и си свари кафе. Докато го пиеше, разгледа с празен поглед касетата. После я прослуша отново от началото. Но този път, за по-сигурно, натискаше сегиз-тогиз бутона за пауза и си записваше по нещо накратко. После прегледа записките си. Без това да внесе допълнително просветление.

Дали пък и Фука-Ери не си беше съставила някакви елементарни записки, които после бе прочела пред микрофона? Не му се вярваше. Не беше в стила й. Очевидно изказваше мислите си директно, както й идваха в реално време (без дори да включва паузата).

На какво ли място е отишла? Шумовият фон от записа не съдържаше кой знае какви указания. Далечно хлопване на затваряща се врата. Детска врява, явно нахлуваща през отворен прозорец. Детска градина? Клаксон на камион. Категорично не бе някъде вдън гори, а в градска среда. Записът, изглежда, бе правен късно сутринта или през ранния следобед. Затварящата се врата можеше да се приеме за признак, че не е сама.

Едно обаче бе извън всякакво съмнение: Фука-Ери се бе скрила по собствено желание. Никой не я беше принудил да запише посланието си — това поне ясно си личеше от тона й и от начина й на говорене. В началото се долавяше определено притеснение, но, общо взето, всичко звучеше така, сякаш доброволно изразява мислите си прел микрофона.

* * *

Професора притежава огромна сила и дълбока мъдрост. Но и човечетата могат да се мерят с него по сила и по дълбочина на мъдростта. Затова внимавай, когато си в гората. В гората има важни неща, а там са и човечетата. За да си сигурен, че човечетата няма да ти напакостят, трябва да намериш нещо, което човечетата да го нямат. Успееш ли, ще можеш да минаваш през гората без страх.

* * *

Тенго изслуша за трети път този пасаж. Него Фука-Ери го изговаряше малко по-забързано от останалите. Интервалите между изреченията бяха мъничко по-кратки. Човечетата бяха същества, притежаващи възможността да навредят както на Тенго, така и на професор Ебисуно, но така и не успяваше да долови в тона на Фука-Ери и най-малкия намек, че за нея те са някаква зла сила. Напротив, ако се съдеше по начина, по който говореше за тях, възприемаше ги за неутрални същества, които могат да клонят и в двете посоки. Тенго повече се притесняваше от едно друго нейно изказване:

* * *

Човечетата може да ги е яд, че е писано за тях.

* * *

Ако човечетата наистина са ядосани, логично бе Тенго да е сред обектите на гнева им. След като бе една от ключовите фигури в отпечатването на повестта, разкрила съществуването им. Дори и да ги моли да му простят, понеже го е направил без капка зъл умисъл, те надали ще го изслушат. Какво ли можеше да бъде отмъщението на човечетата? Явно Тенго не можеше да знае отговора на този въпрос. Пак върна лентата в началото, сложи я в плика и го завря в едно от чекмеджетата си. Облече отново шлифера, нахлупи шапката и тръгна в дъжда към кварталното пазарче.

* * *

Комацу му се обади същата вечер след девет. И Тенго пак позна, че е той, още преди да беше вдигнал слушалката. Беше си легнал вече и четеше. Остави телефона да иззвъни три пъти, изсули се от леглото и седна на масата в кухнята да проведе разговора.

— Здравей, Тенго. Пиеш ли нещо?

— Не. Трезвен съм.

— Като чуеш за какво ти се обаждам, може и да ти потрябва да пийнеш нещо.

— Сигурно ще е нещо приятно.

— Абе, колкото до приятното, не съм съвсем убеден. Но все пак съдържа определена доза парадоксален хумор.

— Като разказ на Чехов.

— Точно така. Като разказ на Чехов. Чудесно казано. Коментарите ти винаги са точни и кратки, Тенго.

Тенго продължи да мълчи. А Комацу рече:

— Нещата взеха да стават леко проблематични. В отговор на молбата на професор Ебисуно полицията е започнала официално издирване на Фука-Ери. Съмнявам се, че ще е съвсем сериозно търсене обаче, понеже досега не е постъпило искане за откуп или нещо от този род. Подозирам, че ще го правят формално, просто за да не се изложат, ако наистина настъпи някакво развитие. Тоест да не излезе, че са стояли със скръстени ръце. Медиите обаче са захапали кокала и не щат да го пуснат. Получих вече няколко запитвания от вестниците. Разбира се, аз се правя, че нищо не знам. Така де, какво мога да им кажа на този етап? Предполагам, че вече им е ясна връзката между Фука-Ери и професор Ебисуно, както и революционното минало на родителите й. Тепърва ще заизлизат наяве още куп подобни факти. Проблемът е основно със седмичните списания. Техните разследващи журналисти на свободна практика, или каквото им викат там, ще започнат да се навъртат като акули, надушили кръв. Много ги бива в тоя занаят и като се вкопчат веднъж, не пускат. Нали с това си вадят хляба в крайна сметка. Голяма работа, че било проява на лош вкус или нарушавало нечии права на личен живот. Макар да се представят за „писатели“ като теб, Тенго, те са от съвсем различна порода. Нямат нищо общо с литературната кула от слонова кост, която ти обитаваш.

— Тоест, искате да кажете, че трябва да внимавам.

— Абсолютно. Приготви се за отбрана. Не се знае какво ще вземат да надушат.

Тенго си представи заобиколена от акули лодчица, но просто като кадър от мултипликационен филм, без никаква хумористична уловка. „Трябва да намериш нещо, което човечетата да го нямат“, бе казала Фука-Ери. Добре де, ама като какво ще да е това „нещо“?

— Това не съвпада ли всъщност изцяло с плана на професор Ебисуно? — попита Тенго.

— Може и така да се окаже. Че просто ни е експлоатирал дискретно. Но ние до известна степен знаехме от самото начало какво преследва той. Никога не е крил плана си от нас. В този смисъл сме участници в една справедлива сделка. Имахме възможността да кажем: „Съжаляваме, Професоре, но това е прекалено опасно, не желаем да се замесваме“. Всеки нормален редактор би постъпил по този начин. Но както ти е пределно известно, Тенго, аз не съм от нормалните редактори. Да не говорим, че по това време нещата вече се бяха задвижили, а и лакомията ми ме подведе. Което, предполагам, ме е накарало да сваля леко гарда.

По линията настъпи тишина — кратка, но осезаема. Пръв я наруши Тенго:

— С други думи, професор Ебисуно е употребил плана ви за свои цели.

— Да. И така би могло да се каже. В крайна сметка неговият замисъл надделя над моя.

— Смятате ли, че професор Ебисуно ще успее да вкара събитията в желаното от него русло?

— Той поне е убеден, че ще стане. Умее да разчита всякакви ситуации, а и самочувствие не му липсва. Нищо чудно нещата да станат точно така, както той ги иска. Но ако най-новата дандания превиши дори и неговите очаквания, току-виж и той не съумял да контролира крайния резултат. Всеки човек е с ограничени възможности, пък бил той и най-забележителната личност. Така че най-добре ще е да затегнеш предпазния колан!

И от най-стегнатия предпазен колан няма полза, ако самолетът се разбие.

— Да, но поне ще знаеш, че си направил каквото си могъл.

Тенго не можа да сдържи усмивката си, колкото и слаба да бе:

— В това ли е смисълът на сегашния ни разговор — че нещата може и да не са особено приятни, но все пак съдържат определена доза парадоксален хумор?

— Да ти кажа честно, много съжалявам, че те замесих в тази история — рече безизразно Комацу.

— Вие за мен не се тревожете. Аз нямам какво да губя — нито семейство, нито обществено положение, нито кой знае какво бъдеще. Мен лично най-много ме притеснява Фука-Ери. Та тя е едва на седемнадесет.

— И мен ме притеснява. Как иначе? Но колкото и да си напъваме мозъците ние двамата, с нищо не можем да й помогнем. Затова предлагам засега да мислим само към какво да се привържем, че да не ни отвее приближаващата буря. И да не изпускаме от очи вестниците.

— Лично аз всеки ден ги преглеждам.

— Чудесно! — рече Комацу. — Между другото, имаш ли някаква представа къде може да е отишла Фука-Ери? Нищо ли не ти идва на ум?

— Нищичко — отвърна Тенго.

Не умееше да лъже. А и Комацу бе особено чувствителен спрямо лъжите. Само че този път като че не долови лекото потреперване в Тенговия глас. Вероятно мислите му бяха прекалено заети със самия него.

— Ще ти се обадя веднага, ако възникне нещо ново — каза Комацу и прекрати разговора. И първото нещо, което Тенго направи, бе да си налее една яка доза бърбън в чашата.

Комацу се беше оказал прав: имаше нужда да изпие нещо.

* * *

В петък приятелката му направи редовното си посещение. Дъждът бе престанал, но небето беше покрито от край до край със сиви облаци. Похапнаха, после си легнаха. Дори и по време на секса откъслечни мисли не оставяха Тенго на мира, но това ни най-малко не притъпи физическото му удоволствие. Тя, както винаги, изцеди умело насъбралата се у него през седмицата похот и я прогони с изключителна ефикасност. Като талантлив счетоводител, който намира върховно удоволствие в сложното манипулиране на отчетите, и тя успя да постигне пълно задоволство. Въпреки всичко й направи впечатление Тенговата угриженост.

— Хм, нивото на уискито ти май е взело да спада — рече му. Лявата й ръка почиваше върху гръдта му и се радваше на благотворните последствия от секса. На безименния й пръст блещукаше диамантено брачно пръстенче. Думата й бе за бутилката „Уайлд Търки“, която от няколко месеца красеше лавицата у Тенго. Подобно на повечето жени, имащи сексуална връзка с по-млади от тях мъже, и тя бързо забелязваше и най-малката промяна в обстановката.

— Напоследък не спя добре — рече Тенго.

— Да не си нещо влюбен?

— Не, не съм влюбен — поклати глава той.

— Какво, писането ли не ти върви?

— Абе, то върви, ама не се знае накъде.

— Какво те мъчи тогава?

— И аз не знам. Просто сънят ми е нарушен. Нещо, което много рядко ми се случва. Винаги съм се радвал на здрав сън.

— Горкият ми Тенго! — взе да го гали тя по тестисите с другата ръка, тази без пръстена. — Да не сънуваш кошмари?

— Почти нищо не сънувам — отвърна Тенго, което си беше самата истина.

— А пък аз много сънувам. Някои сънища толкова често ми се присънват, че и насън почвам да се усещам. „Чакай, чакай, този и друг път съм го сънувала“. Много странно, не мислиш ли?

— И какви точно сънища ти се присънват? Разкажи ми някой.

— Ами, да кажем, сънят ми с къщичката в гората.

— Къщичка в гората ли? — попита Тенго. И се сети кои хора знае с къщички в горите: гиляките, човечетата, Фука-Ери. — И що за къщичка е тя?

— Ама теб наистина ли те интересува? Не намираш ли чуждите сънища за скучни?

— Ни най-малко — отвърна най-откровено Тенго. — Разкажи ми го, моля ти се.

— Сънувам, че вървя през една гора — ама не гъста и страшна, като оная, в която се изгубили Хензел и Гретел, а по-скоро светла, приятна. Следобедът е топъл, слънчев и аз се разхождам най-безгрижно. И в един момент виждам пред себе си тая къщурка с комин и верандичка и с басмени карирани перденца. Много гостоприемна на вид. Почуквам на вратата и се провиквам „Ало“. Но никой не ми отговаря. Чукам по-силно и вратата се отваря сама. Оказва се, че не била затворена като хората. Влизам и пак се провиквам: „Ало! Има ли някой вкъщи? Влизам!“. — Изгледа Тенго, докато го галеше по тестисите. — Усещаш ли настроението дотук?

— Съвсем.

— Колибката има само една стая. Много е мъничка. С кухничка, легла и маса за хранене. В средата има печка за готвене, а на масата е сложен обяд за четирима. От чиниите излиза пара. Но вкъщи няма никого. Сякаш тъкмо са се канели да седнат на обяд, когато се е случило нещо странно — като да се е явило някакво чудовище или нещо такова, та всички са хукнали да бягат навън. Столовете обаче не са разбутани. Всичко е спокойно и, бих казала, учудващо нормално. Просто хората липсват.

— Каква е храната на масата?

Наложи й се да се замисли за секунда, леко килнала глава:

— Не се сещам. Но въпросът ти е хубав: каква е храната. Според мен обаче въпросът не е в това какво ядат, а че всичко е току-що сготвено и още пари. Та сядам аз, значи, на единия от столовете да чакам да се прибере живеещото там семейство. Това се иска от мен: просто да ги дочакам. Не знам и аз защо. Абе, сън, нали ти казвам — не всичко е ясно обяснено. Сигурно искам да ги питам как да се върна у дома, или пък да ми дадат нещо — такава някаква работа. Седя си аз и си чакам, обаче никой не се прибира. А яденето продължава да вдига па̀ра. И като го гледам, усещам страхотен глад. Но колкото и да съм гладна, нямам правото нищичко да пипам, докато те не се приберат. Това си е съвсем в реда на нещата, не мислиш ли?

— И аз така бих помислил — рече Тенго. — Но пък като е сън, може и да не мисля точно така.

— Скоро обаче мръква. И в къщичката става тъмно. Гората наоколо изглежда все по-дълбока и по-дълбока. Искам да светна, но не знам как. Нещо почва да ме гложди отвътре. И по някое време осъзнавам нещо много странно: парата продължава да се вдига от чиниите с все същата сила. Минали са часове, а яденето все си е горещо. И тогава започвам да усещам, че нещо не е наред. Че става нещо страшно. И точно тук сънят ми свършва.

— И не знаеш какво става по-нататък?

— Сигурна съм, че нещо трябва да стане. Слънцето се е скрило, не знам как да се върна у дома и съм съвсем сама в тая странна къщурка. Нещо предстои да се случи и имам чувството, че няма да е никак хубаво. Но сънят винаги прекъсва в този момент, колкото и пъти да се повтаря.

Престана да го гали по тестисите и притисна буза о гърдите му.

— Може пък сънят ми да ми подсказва нещо.

— Като например?

Но вместо да му отговори, тя му зададе свой въпрос:

— Интересува ли те коя е най-страшната част на тоя сън?

— Кажи.

Тя изпусна издълбоко въздух, който опърли зърното на Тенго, сякаш бе горещ вятър в тясна клисура:

— Това, че може аз да съм чудовището. Веднъж ми дойде на ум. Дали пък хората не са си зарязали вечерята и не са побягнали, понеже са ме видели? И докато аз съм там, не могат да се върнат. Но въпреки това аз си седя там и ги чакам да се приберат. Тъкмо тази мисъл най-много ме плаши. Страшно безнадеждна е, не мислиш ли?

— А може и да си е твоята къща, да е избягало твоето „аз“ и ти да го чакаш да се върне.

Чак когато думите изскочиха от устата му, Тенго си даде сметка, че изобщо не биваше да ги казва. Но нямаше как да ги върне. Тя дълго мълча, после стисна тестисите му — толкова здраво, че дъхът му спря.

— Как можа да кажеш такова отвратително нещо?

— Нищо конкретно нямах предвид — успя да изстене Тенго. — Просто мисълта ми мина през главата. — Тя отпусна хватката си и той въздъхна с облекчение.

— А сега ми разкажи някой твой сън, Тенго.

Успокоил дишането си, той рече:

— Както вече ти споменах, почти никога не сънувам. Особено пък напоследък.

— Няма начин хич нищо да не сънуваш. Всеки човек сънува малко или повече. Знаеш ли колко зле ще се почувства доктор Фройд, ако чуе, че нищо не сънуваш?

— Може и да сънувам. Но не си спомням сънищата си, след като се събудя. Може да ми е останало някакво слабо чувство, че съм сънувал, но така и не мога да си спомня какво.

Тя прокара разтворена длан под мекия пенис на Тенго, прецени внимателно теглото му, сякаш в това тегло се съдържаше важна за нея информация.

— Хубаво. Остави сънищата. Разкажи ми за романа, който пишеш.

— Не обичам да говоря за недовършена творба.

— Ама, чакай! Не те карам да ми разкажеш всички подробности от начало до край. Дори и аз не бих поискала подобно нещо. Знам, че си много по-чувствителен младеж, отколкото подсказва ръстът ти. Просто ми разкажи нещо мъничко: част от обстановката, някой незначителен епизод, каквото и да било. Искам да ми кажеш нещо, което никой друг на този свят да не знае — като компенсация за онова, което ми каза одеве. Разбираш ли какво искам да кажа?

— Може и да съм те разбрал — отвърна несигурно Тенго.

— Давай тогава!

С почиващ все още в ръката й пенис, Тенго бавно заразказва:

— Историята е за мен… или за някой, моделиран върху мен.

— Сигурна съм, че ще е така. А аз участвам ли.

— Не, тебе те няма. Аз съм в свят, който не е тук.

— Значи, мен ме няма в тоя свят, дето не е тук, така ли?

— Не само теб те няма. От хората на тукашния свят никой не е в оня свят, който не е тук.

— И с какво се различава нетукашният свят от тукашния? Как разбираш в кой свят си в момента?

— Как „как разбирам“? Та нали аз го измислям!

— Имам предвид другите хора, не теб. Ако аз например случайно попадна в оня свят, ще мога ли да разбера, че съм там?

— Мисля, че ще можеш — отвърна Тенго. — Така например в нетукашния свят има две луни. Така че веднага усещаш разликата.

Идеята за света с две луни бе заел от „Въздушната какавида“. Тенго пишеше много по-дълъг и по-сложен роман за същия този свят — и за себе си. Впоследствие еднаквата обстановка можеше да се окаже и проблем, но засега всеобхватното му желание бе да напише роман за свят с две луни. А с проблемите ще се справя, когато възникнат.

— С други думи — рече тя, — можеш да познаеш, като нощем вдигнеш глава и видиш на небето двете луни, така ли? „Аха! Това е оня свят, дето не е тук!“

— Точно така. Това е признакът.

— Двете луни никога ли не си правят затъмнение една на друга?

Тенго поклати глава:

— Не знам защо, но разстоянието между двете луни е винаги едно и също.

Приятелката му се позамисли за другия свят. Пръстът й очерта нещо като диаграма върху голата му гръд.

— Ей, Тенго, знаеш ли каква е разликата между луд и лунатик?

— И двете описват умствено разстройство. Но не знам в какво точно се състои разликата.

— „Луд“ вероятно означава, че страдаш от вроден умствен проблем, нуждаещ се от професионално лечение, докато „лунатик“ означава, че си временно в плен на Луната. През деветнадесети век в Англия намалявали тежестта на престъплението ти с една степен, ако си бил освидетелстван като лунатик. Смятало се, че за престъплението е отговорен не толкова извършителят му, колкото Луната, която го подтикнала. Може и да не ти се вярва, но и такива закони е имало. По-просто казано, законът е отчитал факта, че Луната може да докара човека до лудост.

— Ти откъде ги знаеш тия работи? — попита слисалият се Тенго.

— Как няма да ги знам? Все пак съм по-голяма от теб с десет години, така че би трябвало и много повече от теб да знам.

Нямаше как Тенго да не признае, че е права.

— В интерес на истината, научих го по време на лекция за Дикенс в курса по английска литература в Девическия университет. Много шантав професор имахме. За каквото и да заговореше, току се отплесваше по някоя тангента. А пък аз просто исках да ти кажа, че щом една луна може да подлудява хората, представяш ли си какво става, когато луните са две. И приливите, и отливите ще пощуреят, и менструалните цикли на повечето жени ще станат нередовни. Изобщо сума ти странни неща ще почнат да стават.

— Може и да си права — каза Тенго след известен размисъл.

— В оня свят, дето го описваш, така ли става? Постоянно ли откачат хората?

— Никак. Горе-долу правят същото, каквото правим и ние в нашия свят.

Тя го стисна леко за пениса.

— Значи в оня свят, дето не е тук, хората правят горе-долу същото, което правим и ние на този свят. Ами в такъв случай какъв е смисълът да е свят, който не е тук?

— Смисълът на света, който не е тук, е, че е в състояние да пренапише миналото на света, който е тук — каза Тенго.

— Значи ли това, че можеш да пренапишеш миналото по който начин си искаш?

— Точно това значи.

— А поначало искаш ли да пренапишеш миналото.

— Нима ти не искаш да го пренапишеш?

— Не — поклати глава тя. — Нямам ни най-малкото желание да пренаписвам нито миналото, нито историята. — Ако искам да пренапиша нещо, то е настоящето — това тук, сега.

— Но ако пренапишеш миналото, то и сегашното няма да е същото. Онова, което наричаме „настояще“, е следствие от минали натрупвания.

Тя пак въздъхна дълбоко. После, сякаш изпробваше ръчка на асансьор, първо вдигна, после спусна ръката си с Тенговия пенис:

— Едно обаче ще ти кажа: бил си факир по математиката, имаш и колан по джудо, дори пишеш и дълъг роман. И въпреки това си нямаш и капка понятие от този свят. Нищичко не разбираш.

Тази категорична присъда някак си изобщо не шокира Тенго. Напоследък неразбирането се бе превърнало едва ли не в негово нормално състояние. Тя нищо ново не му казваше.

— Но няма значение, дори нищо да не разбираш — извърна се тя така, че да опре гърдите си в него. — Ти си един учител мечтател, който пише романа си ден след ден, и аз те искам точно такъв. Обичам и прекрасния ти пенис — формата, размера, допира. Обичам го, когато е твърд и когато е мек; когато си болен и когато си здрав. Засега поне той принадлежи само на мен. Нали така? Нали е само мой?

— Така е — успокои я Тенго.

— Нали съм ти казала колко съм ревнива?

— Казала си ми: ревнива до полуда.

— И то до крайна полуда. От години съм такава. — И взе бавно да движи пръстите си в три измерения. — Ей сега ще те накарам пак да го вдигнеш. Нали нямаш нищо против?

Тенго потвърди, че няма нищо против.

— За какво си мислиш в момента?

— Представям си те като студентка в Девическия университет.

— Обсъждахме „Мартин Чъзълуит“. Бях осемнадесетгодишна, по една шикозна рокля солей, с вързана на опашка коса. Бях много старателна студентка и още бях девствена. Сега имам чувството, че говоря за нещо от предишен живот. Но така или иначе, разликата между „луд“ и „лунатик“ беше първото нещо, което научих от университета. А ти как мислиш? Възбуждаш ли се, като си ме представяш?

— Разбира се, че се възбуждам — отвърна й той със затворени очи, докато си представяше ситните плисенца на роклята й и конската й опашка.

Старателна студентка, че и девица. Но ревнива до полуда. Луната осветява Дикенсовия Лондон. Из Лондон скитат луди и лунатици. Носят сходни шапки и сходни бради. Как да различиш едните от другите? Така както лежеше със затворени очи, Тенго не беше никак сигурен към кой свят принадлежи в момента.

КНИГА ВТОРА

ПЪРВА ГЛАВА

(АОМАМЕ): НАЙ-СКУЧНИЯТ ГРАД НА СВЕТА

Макар да не бяха обявили официално края на дъждовния сезон, небето над Токио бе дълбоко синьо и лятното слънце биеше право върху земята. С ново избуялия си товар от зелени листа върбите отново хвърляха по улиците плътни, потръпващи сенки.

Тамару, в тъмен летен костюм и плътна едноцветна вратовръзка, чакаше Аомаме на входната врата. По него не се виждаше и капчица пот. За Аомаме открай време си беше загадка как толкова едър мъж не се поти и в най-горещия летен ден.

Кимна й леко, изрече кратък поздрав, който тя едва чу, и млъкна. Днес не си размениха обичайните закачки. Той я поведе, без да се извръща назад, по дълъг коридор към вдовицата. Аомаме го усети, че не е в настроение за приказки. Сигурно още беше разстроен от смъртта на кучката. „Ще ни трябва ново куче пазач“, беше й казал по телефона с тон, с какъвто се коментира времето, макар Аомаме да знаеше, че тонът не е ни най-малко показателен за истинските му чувства. Много държеше той на немската овчарка; от години работеха съвместно. Внезапната й озадачаваща смърт му дойде като лична обида и предизвикателство. Загледана в безмълвния гръб на Тамару, широк колкото школска черна дъска, Аомаме си представяше какъв гняв се крие под него.

Тамару отвори вратата на хола, пропусна покрай себе си Аомаме и остана на прага в очакване на нареждания от вдовицата.

— Нищо няма да пием засега — каза му тя.

Тамару кимна и тихо затвори вратата. Двете жени останаха насаме. Върху масичка до фотьойла на вдовицата стоеше кръгъл аквариум с две златни рибки — най-обикновен аквариум с най-обикновени златни рибки и задължителният стрък зелено водорасло. Аомаме много пъти бе влизала в този хол, но за пръв път виждаше златните рибки. От време на време усещаше хладен повей по кожата си, което я навеждаше на мисълта, че климатикът е включен на слаб режим. На масата зад вдовицата стоеше ваза с три бели лилии — едри и месести, като изпаднали в медитация животинки от далечна земя.

Вдовицата направи знак на Аомаме да седне на дивана до нея. Прозорците към градината бяха закрити с бели дантелени пердета, но въпреки това следобедното слънце се усещаше силно. На тази светлина вдовицата изглеждаше необичайно уморена. Отпуснала се бе в креслото, подпряла брадичка в дланта си, с хлътнали очи, с по-набръчкана отпреди шия и с обезкървени устни. Външните връхчета на дългите й вежди бяха леко клюмнали, сякаш се бяха предали в борбата си срещу земното притегляне. Нищо чудно да бе спаднала ефективността на кръвоносната й система: кожата й сякаш се бе сдобила с бели като пудра петна. От последната им среща се бе състарила с най-малко пет-шест години. Но за разлика от друг път, днес явно не я притесняваше да й личи преумората. А това не бе никак нормално.

Доколкото бе забелязала Аомаме, вдовицата държеше — и то с доста голям успех — да е винаги издокарана, напълно мобилизирана вътрешно, с идеално изправена стойка, със съсредоточен вид и със старателно прикрити следи от остаряване.

Аомаме взе да забелязва колко много неща всъщност бяха по-различни в къщата през този ден. Самият цвят на светлината изглеждаше променен. Дори аквариумът, един тъй обикновен предмет, не се връзваше някак си с обзаведената с антична мебел елегантна стая с висок таван.

Подпряла брадичката си, вдовицата продължи да мълчи известно време, загледана в съседното на Аомаме пространство, където, Аомаме беше убедена, нямаше кой знае какво за гледане. Вдовицата просто се нуждаеше от място, където временно да спре погледа си.

— Искаш ли да пиеш нещо? — попита тихо вдовицата.

— Благодаря, не съм жадна — отвърна Аомаме.

— Там има студен чай. Сипи си една чаша, ако искаш.

Вдовицата посочи масичката до вратата, върху която имаше кана чай с лед и лимонови резенчета и три чаши от шлифован кристал с различен цвят.

— Благодаря — рече Аомаме, но остана седнала в очакване какво ще каже вдовицата по-нататък.

Вдовицата обаче дълго нищо не проговори. Явно имаше нещо, което да каже на Аомаме, но ако го формулираше с думи, съдържащите се в „нещото“ факти щяха да се превърнат необратимо в по-категорични факти, а й се щеше поне за малко да отложи този момент. Изглежда, в това се състоеше смисълът на мълчанието й. Изгледа аквариума до креслото си. После, сякаш предала се пред неизбежното, най-сетне фокусира погледа си върху Аомаме. Устните й бяха стиснати в права линия, чиито краища най-умишлено бяха извъртени нагоре.

— Предполагам, че вече си чула от Тамару за смъртта на кучето ни — по един необясним начин?

— Чух.

— След което изчезна и Цубаса.

— Как така изчезна? — намръщи се леко Аомаме.

— Просто изчезна. Вероятно през нощта. На сутринта вече я нямаше.

Аомаме сви устни, затърси да каже нещо, но думите отказваха да се появят.

— Но аз… последния път останах с впечатление… че някой винаги спи при Цубаса… в същата стая… да я пази.

— Вярно е, но жената заспала необичайно дълбоко и изобщо не усетила кога Цубаса е излязла. Но когато изгряло слънцето, Цубаса вече я нямало в леглото й.

— Значи, първо умира немската овчарка, а още на другия ден изчезва и Цубаса — изрече Аомаме, като да потвърди, че е разбрала правилно.

Вдовицата кимна:

— Засега няма данни, че двете събития са взаимно свързани, но според мен са.

Без никаква особена причина Аомаме хвърли поглед на аквариума върху масата. Вдовицата проследи погледа й. Двете златни рибки си плуваха най-спокойно в стъкленото си езерце, почти без да помръдват опашка. Лятната слънчева светлина се пречупваше по много особен начин в аквариума и създаваше впечатлението, че човек наднича в загадъчна океанска пещера.

— Тези рибки ги бях купила за Цубаса — опита се да обясни вдовицата. — На една от търговските улици в Адзабу имаше някакъв малък фестивал, на който я заведох. Реших, че не е здравословно да седи затворена през цялото време в една и съща стая. Естествено, Тамару ни придружаваше. Купих й аквариума от една сергия. Тя направо се влюби в рибките. По цял ден седеше в стаята си, без да откъсва поглед от тях. Донесох ги тук, след като стана ясно, че е изчезнала. И сега аз прекарвам сума ти време да ги гледам. Просто зяпам в тях, без да правя нищо. Най-странното е, че гледането на рибките не те уморява. Никога досега не ми се е случвало да гледам златни рибки толкова съсредоточено.

— Имате ли някаква представа накъде може да е заминала Цубаса?

— Абсолютно никаква. Тя изобщо няма роднини. Доколкото знам, просто няма къде другаде да отиде на този свят.

— Колко голяма е вероятността някой да я е отвлякъл насила?

Вдовицата съвсем леко завъртя глава, като да прогони досадна мушица.

— Не, заминала е съвсем доброволно. Никой не е дошъл да я принуди. Неминуемо е щял да събуди някоя от околните жени — всички те спят много леко. Затова съм убедена: тя сама го е решила и сама го е направила. Слязла е на пръсти до долу, отворила си е предната врата и се е измъкнала. Направо си го представям пред очите. Не е разлаяла кучето. Нали то загина предната нощ. Дори не се е облякла. Дрехите й за следващия ден са си останали така, както са били сгънати. Тръгнала е по пижама. Подозирам, че и пари не е взела.

Гримасата на Аомаме се задълбочи:

— Сам-самичка — и то по пижама?

— Да — кимна вдовицата. — Но къде пък може да отиде едно сам-самичко десетгодишно момиче по пижама и без пукната пара — и то евентуално посред нощ? Според нормалната логика това е немислимо. И въпреки това, не знам защо, но на мен не ми се струва толкова странно. Напротив. Имам чувството, че просто е трябвало да се случи. Затова и не я търсим. Нищо не предприемам; седя си и гледам златните рибки. Погледна към аквариума, после пак се обърна към Аомаме: — Да я търсим тук, сега, според мен е безсмислено. Заминала е някъде, където не можем да я стигнем.

Вдовицата престана да подпира брадичката си, сключи ръце в скута си и бавно изпусна дъха, който отдавна задържаше в себе си.

— Но за какво й е било да го прави? — чудеше се Аомаме. — Защо й е притрябвало да напуска приюта? Тук беше в пълна безопасност, а и нямаше къде да отиде.

— И аз не знам. Но имам чувството, че всичко почва със смъртта на кучката. Те двете се обожаваха взаимно. И смъртта на кучката — по този кървав, необясним начин — я е шокирала. Как иначе? То не остана човек в тази къща да не се шокира. А сега ми идва на ум дали пък убийството на кучето не е било някакво предупреждение към Цубаса?

— Предупреждение?

— Да не стои тук. Че знаят къде се е скрила. Че трябва да се маха. Че ако не се махне, на хората около нея може да се случат и още по-опасни неща. — Пръстите на вдовицата отмерваха в скута й някакво въображаемо време. Аомаме реши да изчака да чуе всичко, което възрастната жена имаше да й каже. — Според мен тя е разбрала предупреждението и доброволно е напуснала. Не че е искала да напусне — съмнявам се. Но й се е наложило да напусне, макар да е нямала къде другаде да отиде. Лошо ми става, като си помисля как се взема подобно решение от едно десетгодишно дете.

На Аомаме й се прищя да се пресегне и да хване вдовицата за ръка, но се възпря. Явно имаше още неща за слушане. А вдовицата продължи:

— И за мен шокът бе огромен, разбира се. Имах чувството, че някой е откъснал физически част от тялото ми. Както знаеш, канех се официално да я осиновя. Давах си сметка, че няма да е толкова лесно, но въпреки всичките предполагаеми трудности държах да го направя. Ако не станеше, нямаше да има кому да се оплача, а, честно казано, на моите години тия неща страшно ти костват.

— Но какво й пречи на Цубаса да се върне някой ден? — попита Аомаме. Така и така и пари няма, и къде да отиде няма…

— Ще ми се да си права, но няма да стане така — рече вдовицата с абсолютно равен глас. — Може и само на десет години да е, но мисли напълно самостоятелно. Решила е и е тръгнала. Съмнявам се, че някой ден ще й се прище да се върне.

— Извинете ме за момент — рече Аомаме. Отиде до масата при вратата и си наля студен чай в чашата от зелен шлифован кристал. Не че толкова я мъчеше жаждата; по-скоро искаше със ставането си да внесе принудителна пауза в разговора им. Върна се на дивана, отпи от чая и остави чашата върху стъклената повърхност на масичката.

Вдовицата я изчака да се намести удобно на дивана, преди да каже:

— Стига за Цубаса — след което протегна врат и сключи длани, за да си даде емоционална пауза. — Да поговорим сега за Сакигаке и техния Вожд. Ще ти кажа какво успяхме да установим дотук. Тъкмо затова пожелах да дойдеш днес. Освен във връзка с Цубаса, разбира се.

Аомаме кимна. Точно това бе очаквала.

— Както вече казах миналия път, абсолютно длъжни сме да „се погрижим“ за този техен Вожд. Да го пренесем на друг свят. Вече знаеш, разбира се, че има навика да изнасилва невръстни момичета, никое от които не е имало още първия си мензис. Съчинява някаква доктрина и се възползва от системата на сектата, за да оправдае тези свои действия. Проучих го максимално подробно, макар да ми струваше доста пари. Оказа се, че никак не е лесно. Разходите дотук надхвърлиха далеч предварителните ми очаквания, но пък успяхме да идентифицираме четирите момичета, които вероятно е изнасилил. Цубаса е била номер четири.

Аомаме вдигна чашата си и отпи от ледения чай, но не усети вкуса му: устата й сякаш бе пълна с памук, който поемаше всички аромати.

— Още не сме наясно с всички подробности, но поне две от момичетата и сега живеят в селището на сектата — каза вдовицата. — Разбираме, че служат на Вожда в качеството си на лични негови жрици. Никога не се появяват пред обикновените вярващи. Но не знаем дали са там по своя воля, или понеже не могат да избягат. Не знаем и дали сексуалните отношения между Вожда и тях още продължават. Така или иначе, живеят на едно и също място, като семейство. В резиденцията на Вожда не се допуска абсолютно никой от редовите вярващи. Много неща продължават да са загадка.

Чашата от шлифован кристал бе започнала да се запотява върху масата. Вдовицата спря да си поеме дъх, после продължи:

— Но едно установихме със сигурност: първата от четирите жертви е дъщерята на самия вожд.

Аомаме се намръщи. Лицевите й мускули неволно се раздвижиха и силно разкривиха. Искаше да каже нещо, но гласът й не успяваше да оформи думите.

— Наистина е така — рече вдовицата. — Смята се, че първото поругано момиче е била дъщеря му. Станало е преди десет години, когато е била на десет.

* * *

Вдовицата позвъни по вътрешния телефон и нареди на Тамару да донесе бутилка шери и две чаши. Зачакаха го смълчани; всяка от двете имаше нужда да подреди мислите си. Тамару влезе с поднос с нова бутилка шери и две тънки, елегантни кристални чашки. Подреди всичко това на масичката, отвинти капачката с рязко, точно движение, сякаш прекърши пилешки врат. Бутилката загъргори, докато наливаше шерито. Вдовицата кимна, Тамару се поклони и, както винаги, напусна помещението, без нищо да каже. И стъпките му бяха безшумни.

Не само за кучката жали, рече си Аомаме. И изчезването на момичето го е наранило дълбоко. Толкова важно бе за вдовицата, а така да му изчезне под носа! Технически погледнато, той не носеше отговорност за детето. Не беше живеещ на обекта охранител; ако нямаше нещо специално, което да го задържи у вдовицата, нощем спеше в собствения си дом, на десет минути път пеша. И смъртта на кучката, и изчезването на момичето се бяха случили през нощта, докато не е бил на работа. И на двете е нямало как да попречи. Пък и задачата му бе да охранява вдовицата и къщата с върбите. В задълженията му не влизаше приютът, който поначало бе извън оградата на резиденцията. И въпреки всичко Тамару възприемаше събитията като личен провал — и като непростима обида.

— Готова ли си да се погрижиш за този човек? — попита вдовицата Аомаме.

— Напълно готова — потвърди Аомаме.

— Никак няма да ти е лесно — каза вдовицата. — Поначало задачите, които ти възлагам, никак не са леки. Но тази е нещо съвсем изключително. Ще направим цялата необходима предварителна подготовка, но никак не съм убедена, че ще сме в състояние да гарантираме сигурността ти. Рискът вероятно ще е по-висок от всеки друг път.

— Разбирам.

— Както и друг път съм ти казвала, предпочитам да не те пращам в опасни ситуации, но най-честно ти заявявам — този път изборът ни е ограничен.

— Не възразявам — рече Аомаме. — Не можем да оставим този човек жив на този свят.

Вдовицата вдигна своята чашка и плъзна част от шерито по езика си. После пак се загледа за известно време в златните рибки.

— Открай време обичам шери със стайна температура в летния следобед. Не съм почитателка на ледените напитки в горещ ден. Като си пийна малко шери и после си полегна, заспивам, без да се усетя. Докато се събудя, жегата поне отчасти си е отишла. Така ми се ще и да умра — да си пийна мъничко шери в някой летен следобед, да се опъна на дивана, да заспя и повече да не се събудя.

И Аомаме вдигна чашката си и отпи. Не беше любителка на шерито, но категорично изпитваше нужда да пийне нещо. Този път, за разлика от студения чай, успя да усети вкуса на напитката. Алкохолът прободе езика й.

— Искам да ми кажеш истината — рече вдовицата. — Боиш ли се от смъртта?

Аомаме не се замисли и за миг:

— Не особено. Повече ме е страх от това да живея като себе си.

По лицето на вдовицата премина лека усмивка, която като че малко я съживи. Цветът се позавърна в устните й. Или разговорът с Аомаме и беше помогнал, или глътката шери.

— Доколкото си спомням, спомена, че си влюбена в един определен човек.

— Вярно е, но шансовете ми да бъда с него се доближават безкрайно към нула. Така че, дори ако загина, загубата също ще се доближи безкрайно към нулата.

— Има ли конкретна причина, която те кара да мислиш, че вероятно никога няма да се събереш с него? — присви очи вдовицата.

— Нищо особено — отвърна Аомаме, — освен факта, че аз съм си аз.

— И никакви намерения ли нямаш да поемеш инициативата за сближаване с него?

Аомаме завъртя глава:

— За мен най-важен е фактът, че го желая с цялото си сърце.

Вдовицата задържа дълго погледа си върху Аомаме в израз на явен възторг.

— И ти си съвсем наясно с чувствата си, като гледам.

— Така ми се наложи — отговори Аомаме, след като изпълни движенията с поднасянето на чашката към устните. — Нямах право на избор.

За известно време в стаята се възцари тишина. Лилиите си останаха с провиснали глави, а златните рибки продължаваха да плуват в пречупената лятна слънчева светлина.

— Ще можем да подредим нещата така, че да останеш насаме с Вожда — каза вдовицата. Няма да стане нито лесно, нито бързо, но все пак е в рамките на възможностите ми. От теб се иска само да направиш онова, което правиш всеки път. Само че след този случай ще трябва да изчезнеш. Да си направиш пластична операция. Да напуснеш работа и да заминеш някъде далече. Да си смениш името. Да се откажеш от всичко, което притежаваш. Да станеш друг човек. Естествено, ще получиш съответното възнаграждение. За всичко останало ще отговарям аз. Това смущава ли те?

— Както вече казах, нямам какво да губя — отвърна Аомаме. — Нищо няма значение за мен: нито работата ми, нито името ми, нито животът ми в Токио. Така че нищо не ме възпира.

— А лицето ти? Нима нямаш нищо против и то да се смени?

— За хубаво ли ще е?

— Ако желаеш, и това можем да уредим — отговори сериозно вдовицата. — Можем да ти осигурим лице по желание — в определени граници, разбира се.

— Като сме започнали, май предпочитам да ми уголемят бюста.

— Хубава идея — кимна вдовицата. — С маскировъчна цел, имам предвид.

— Шегувах се — каза Аомаме и смекчи изражението си. — Не че изпитвам някаква гордост от тях, но нямам нищо против гърдите ми да си останат такива, каквито са. Поне са леки и лесно се носят. Да не говорим какъв ужас ще е да се обзавеждам наново със сутиени.

— Няма страшно. Ще ти купя толкова сутиени, колкото ти трябват.

— Не, не. Аз и за това се шегувах.

Тук вдовицата се засмя:

— Извинявай. Не съм свикнала да чувам шеги от теб.

— Не възразявам против пластичната операция — каза Аомаме. Никога не ми се е приисквало да си правя такава, но пък и нямам причини да я отбягвам. Никога не съм харесвала истински лицето си, нито си имам някого, който наистина да го харесва.

— А ще загубиш и всичките си приятели, нали разбираш?

— Нямам никакви приятели — рече Аомаме, но изведнъж се сети за Аюми. Ако изчезна внезапно, без нищо да й кажа, ще се обиди. Може дори да се почувства предадена. Но пък и от самото начало имах проблем да я наричам своя „приятелка“. Не биваше Аомаме да върви по такъв опасен път — да се сприятелява с полицайка.

— Две деца имах — каза вдовицата, — момче и момиче. Тя беше с три години по-малка от него. И както вече ти казах, тя умря. Самоуби се. Нямаше си деца. Със сина ми от много отдавна не се погаждаме. Вече почти не си говорим. От него имам три внучета, но и тях отдавна не съм ги виждала. Така или иначе, като умра, почти всичко, което имам, ще се наследи едва ли не автоматично от сина ми и децата му. За разлика от едно време, завещанията вече нямат особена сила. Но засега поне разполагам със значителни средства, които са на лично мое разположение. И ако се справиш успешно със задачата, която ти възлагам сега, ми се ще да ти оставя куп пари. Не искам обаче да решиш, че се мъча да те купя. Искам само да кажа, че те смятам за своя дъщеря. И съжалявам, че не си наистина моя дъщеря.

Аомаме се втренчи безмълвно във вдовицата, която остави чашката си с шери върху масата, сякаш внезапно се беше сетила, че още я държи. После се извърна и огледа лъскавите листчета на лилиите зад нея. Вдиша разкошния им аромат и пак погледна Аомаме.

— Както казах и преди, възнамерявах да осиновя Цубаса, но ето че и нея я изгубих. И на нея не успях да помогна. Просто стоях и наблюдавах как тя изчезва сама в мрака. И ето че сега и теб те излагам на много по-голяма опасност, отколкото когато и да било досега. Никак не ми се ще да го правя, но за жалост не виждам друг начин да постигна целта ни. Мога единствено да ти предложа значителна компенсация.

Аомаме слушаше внимателно, но без да каже нищо. След като вдовицата млъкна, през затворения прозорец ясно долетя чуруликането на птичка, която попя известно време, преди да отлети.

— Каквото и да стане, трябва да се „погрижим“ за този човек — рече Аомаме. — Това засега е най-важното. И изпитвам най-дълбока благодарност за чувствата ви към мен. Сигурно знаете, че се отказах от родителите си и че те ме изоставиха още докато бях дете; и двете страни си имахме своите си причини. Пред мен нямаше друг избор, освен да поема по път без никаква родителска обич. И за да мога да оцелея сама, наложи се да се приспособя към моя си начин на мислене. Никак не ми беше лесно. Често си мислех, че съм пълен боклук — някаква безсмислена, гадна утайка — та затова съм ви толкова благодарна за току-що казаното. Но на мен вече ми е късничко да променям мирогледа си и начина си на живот. За разлика от Цубаса. Тя, струва ми се, все още може да бъде спасена. Умолявам ви: не се примирявайте толкова лесно със загубата й. Не губете надежда. Върнете си я!

Вдовицата кимна:

— Май не се изразих достатъчно ясно. Разбира се, че не съм се примирила със загубата й. И ще направя всичко по силите си да я върна. Но както и сама виждаш, в момента съм безкрайно уморена. Това, че не успях да й помогна, ме кара да се чувствам крайно безсилна. Имам нужда, макар и от малко време да си възвърна енергията. Но пък, от друга страна, може би вече съм прекалено стара. И колкото и да чакам, силите ми няма да се върнат.

Аомаме стана от стола си и отиде до вдовицата. Приседна на страничната облегалка на фотьойла и пое слабата й елегантна ръка.

— Вие сте невероятно издръжлива жена. Способна сте да живеете с повече сила от всеки друг. Просто в момента по случайност сте изтощена. И ви трябва само да полегнете и да си починете. Сигурна съм, че като се събудите, ще сте възстановили силите си.

— Благодаря ти — каза вдовицата и стисна ръката на Аомаме. — Права си. Ще легна да поспя.

— Добре. Аз си тръгвам в такъв случай — рече Аомаме. — Ще чакам знак от вас. И през това време ще подредя нещата си — не че притежавам чак толкова много за подреждане.

— Приготви се да пътуваш с минимален багаж. Кажи само от какво имаш нужда, и ще ти го осигурим.

Аомаме пусна ръката на вдовицата и се изправи.

— Лека нощ. Уверявам ви, че всичко ще е наред.

Вдовицата кимна. Все още свита на креслото си, притвори очи. Аомаме погледна за последно аквариума и помириса за последно лилиите, преди да излезе от хола с високия таван.

* * *

На главния вход я чакаше Тамару. Станало бе пет, но слънцето продължаваше да е високо и да грее с неотслабваща сила. Лъчите му се отразяваха от както винаги безупречно лъснатите черни кожени обувки на Тамару. Появили се бяха и няколко бели летни облачета, но се бяха скупчили по ръба на небосклона, че да не пречат на слънцето. До края на дъждовния сезон оставаше още много, но се бяха събрали няколко дни с почти лятно време, включително и със свистенето на цикадите, което се носеше от дърветата в градината. Самото свистене бе все още слабовато, някак си въздържано. Но все пак беше положителен знак за предстоящия сезон. Светът още действаше по обичайните си начини. Цикадите пищяха, облаците се движеха по небето, по обувките на Тамару нямаше нито една прашинка. Само дето това обичайно състояние на света се струваше на Аомаме като нещо свежо и ново.

— Имаш ли време да си поприказваме? — попита тя Тамару.

— Давай — рече Тамару, без да променя изражението си. — Време — колкото щеш. Да убивам времето, е част от занаята ми.

И се отпусна върху единия от градинските столове пред главния вход. Аомаме зае съседния. Стряхата ги пазеше от слънцето и им осигуряваше хладна сянка. Въздухът ухаеше на прясна трева.

— Дойде си лятото — отбеляза Тамару.

— И цикадите писнаха — отвърна Аомаме.

— Имам чувството, че тази година леко подраниха. И тук известно време ще е ужасно шумно. Ушите ме заболяват от острите им писъци. Същия звук го чувах, когато бях в град Ниагара Фолс. Непрекъснато, от сутрин до вечер, неспирно, все едно са се събрали над един милион цикади.

— Значи, Ниагара Фолс не ти хареса.

— Най-скучният град на света — кимна Тамару. — Бях там сам в продължение на три дни и не чувах нищо освен шума на водопада. Толкова е силен, че не ти позволява дори да четеш.

— И какво търсеше в Ниагара Фолс съвсем сам в продължение на три дни?

Вместо отговор Тамару само поклати глава. После двамата останаха заслушани безмълвно в слабите писъци на цикадите.

— Искам да те помоля за нещо — рече Аомаме.

Това като че възбуди любопитството на Тамару. Аомаме нямаше навика да иска услуги от хората.

— Малко необичайно е — рече тя. — Надявам се да не се подразниш.

— Не знам дали ще мога да съм ти полезен, но поне ще те изслушам с удоволствие. Не е учтиво човек да се дразни, когато молбата идва от дама.

— Трябва ми пистолет — заяви безцеремонно Аомаме. — Достатъчно малък, че да се побира в дамска чанта. С лек откат, но все пак адекватно мощен и надежден. Но да не е някой преработен фалшификат или филипинско менте. Ще го ползвам само веднъж. И смятам, че един патрон ще ми стигне.

Мълчание. През цялото време Тамару не изпусна Аомаме от очи. После бавно, като премерваше всяка своя дума, рече:

— Нали знаеш, че законът в нашата страна забранява притежаването на огнестрелно оръжие от редови гражданин?

— Естествено, че знам.

— Е, добре, щом знаеш, позволи ми да ти кажа и още нещо: досега не съм бил обвиняван в нищо. Тоест нямам полицейско досие. Е, не отричам, че донякъде това може да се дължи и на известно недоглеждане от страна на правосъдната система. Но поради липсата на писмени следи си се водя примерен гражданин. Честен, почтен, чист. Това, че съм гей, не е забранено със закон. Плащам си всички данъци и гласувам на изборите (макар досега да няма избран кандидат, от тези, за които съм гласувал). Дори всички глоби за неправилно паркиране съм си плащал навреме. От десет години не съм спиран за превишена скорост. Регистриран съм в националната система за здравни осигуровки. Абонаментът ми за Ен Ейч Кей се плаща автоматично от банковата ми сметка и притежавам кредитни карти както от „Американ Експрес“, така и от „Мастеркард“. Стига да искам, а аз не ща, мога да се сдобия с тридесетгодишна ипотека, и това мое положение винаги ми е доставяло огромна радост. С други думи, може да бъда наречен „стожер на обществото“ без капчица ирония. Така че даваш ли си сметка що за човек молиш да те снабди с пистолет?

— Тъкмо затова казах, че се надявам да не се подразниш.

— Много добре те чух.

— Съжалявам, но просто не се сещам кого другиго да помоля.

Тамару издаде отнякъде дълбоко в гърлото си слаб звук като при задушаване, макар че можеше да мине и за потисната въздишка:

— Добре, ако приемем дори и за миг, че евентуално мога да задоволя молбата ти, здравата логика ми диктува, че вероятно ще желая да ти задам и следния въпрос: къде възнамеряваш да стреляш?

Аомаме насочи показалец към собственото си слепоочие:

— Най-вероятно точно тук.

Тамару изгледа пръста й безизразно за миг.

— А следващият ми въпрос вероятно ще гласи: защо?

— Защото не желая да ме заловят — отвърна Аомаме. — Не ме е страх от смъртта. И от затвора не ме е страх, макар да съм сигурна, че няма да ми хареса. Но не ща да стана заложник и да ме изтезават някакви непознати типове. Не за друго, а за да не издам нечии имена. Разбираш какво искам да кажа, нали?

— Мисля, че да.

— Не възнамерявам никого да застрелвам, нито да обирам банка. Така че нямам нужда от голям автоматичен пистолет с пълнител за двадесет патрона. Трябва ми нещо малко, без силен откат.

— Ампула с отрова би ти свършила същата работа и е много по-практично, отколкото да търсиш пистолет.

— Да, ама докато извадиш отровата и я погълнеш, ще мине сума време. Току-виж някой ми бръкнал в устата и ми попречил да сдъвча ампулата. А като имам пистолет, ще мога да държа такъв човек на разстояние, докато си свърша работата.

Тамару обмисли думите й за миг с леко вдигната дясна вежда.

— Мен ако ме питаш, не бих желал да се лиша от теб — каза. — Определено ми харесваш. Като личност, имам предвид.

Аомаме му пусна лека усмивка:

— Като човек жена, искаш да кажеш?

Тамару й отвърна, без да променя изражението си:

— Мъж, жена, човек, куче — индивидите, които харесвам, не са кой знае колко.

— Естествено — рече Аомаме.

— Но пък, от друга страна, единственото ми най-важно задължение е да пазя здравето и живота на мадам. В това отношение съм… как да го кажа… малко професионалист.

— Безспорно.

— Така че от тази гледна точка ще видя какво мога да направя. Нищо не ти обещавам, но може и да намеря някого, който да се отзове на молбата ти. Материята обаче е изключително деликатна. Не е като да поръчаш електрическо одеяло по пощата. Може и цяла седмица да мине, докато пак ти се обадя.

— Няма страшно — отвърна Аомаме.

Тамару изгледа с присвити очи дърветата с пищящите цикади:

— Надявам се всичко да мине добре. Ще направя всичко в рамките на разумното.

— Благодаря ти, Тамару. Следващото ми задание вероятно ще ми е и последното. Може повече да не се видим.

Тамару разпери ръце и обърна нагоре длани, сякаш се намираше насред пустинята и чакаше дъжд, но нищо не каза. Дланите му бяха едри, месести и целите в белези. Ръцете му приличаха по-скоро на части от гигантска машина, отколкото от човешко тяло.

— Не обичам сбогуванията — рече Тамару. — Навремето не се сбогувах дори с родителите ми.

— Покойници ли са?

— Нямам представа. Родил съм се на остров Сахалин през последната военновременна година. Южната част на Сахалин била японска, под името Карафуто, но съветската армия я окупирала и родителите ми попаднали в плен. Баща ми явно работел нещо по пристанището. Повечето японски цивилни военнопленници били върнати в Япония сравнително скоро, но родителите ми не могли да заминат за там, понеже били корейци, изпратени на принудителен труд на Сахалин. Японското правителство отказало да ги приеме. След като Япония загубила войната, корейците престанали да се смятат за поданици на Японската империя. Пълен ужас. Правителството не проявило и капчица съчувствие. Можели са да отидат в Северна Корея, но не и в Южна, понеже по онова време Съветският съюз не признавал съществуването на Южна Корея. Но родителите ми били от рибарско село край Пусан и нямали никакво желание да вървят в Севера. Нямали там нито роднини, нито приятели. И аз съм бил още бебе. Наврели ме в ръцете на една двойка, която се връщала в Япония, та те ме пренесли през проливите до Хокайдо. По онова време на Сахалин царял страшен глад, руснаците се отнасяли ужасно с пленниците. Родителите ми вече имали други малки деца и вероятно са преценили, че няма как да ме отгледат там. Сигурно са си правели сметката да ме пратят първо мен на Хокайдо, пък после да дойдат и те. Или просто са търсели повод да се отърват от мен. Не знам подробности. Така или иначе, повече не сме се виждали. Нищо чудно още да са живи там, на Сахалин, ако не са умрели досега.

— И ти изобщо не ги помниш?

— Изобщо. Бил съм само на годинка и някой и друг месец. Двамата, които ме пренесли, ме погледали известно време, после ме предали в някакво сиропиталище в планините край Хакодате, някъде далече към южния връх на Хокайдо — най-отдалеченото от Сахалин място в границите на Хокайдо. Вероятно са нямали пари да ме гледат. Сиропиталището се ръководеше от някакви католици и беше отвратително. От войната бяха останали купища сираци, а нито храната, нито топливото стигаха. Какво ли не правих, за да оцелея. — Тамару погледна опакото на дясната си ръка. — По едно време уредиха формално да бъда осиновен, за да получа японско гражданство, дадоха ми и японско име — Кеничи Тамару. От първоначалното ми име знам само фамилията — Барк. А пък в Корея хората с името Барк са колкото звездите по небето.

Аомаме седеше до Тамару и слушаше писъка на цикадите.

— Трябва да намериш ново куче.

— И мадам каза същото. На приюта наистина му е нужно куче пазач. Но още не намирам сили.

— Разбирам те. Но това не отменя нуждата от ново. Не че имам правото да давам акъл, де…

— Ще намеря. И то добре дресирано. Още сега ще се свържа с един, дето обучава кучета.

Аомаме погледна часовника си и стана. Имаше още време до залез-слънце, но намек за свечеряване отсега бележеше небето — един нов оттенък на синьото се бе смесил със следобедната синева. Усещаше още и остатъчното влияние на шерито. Вдовицата дали още спи?

— Според Чехов — стана Тамару от стола си, — щом в даден разказ се появи оръжие, задължително е да гръмне.

— В смисъл?

Тамару вече стоеше лице в лице с Аомаме. Беше само три-четири сантиметра по-висок от нея.

— В смисъл: не внасяй в повествованието излишен реквизит. Появи ли се пистолет, длъжен е да гръмне в някой момент. Чехов обичал да пише разкази, в които липсвали излишните орнаменти.

Аомаме опъна ръкавите на роклята си и метна чантичката си през рамо.

— Това, значи, те притеснява: щом на сцената се появява пистолет, няма начин да не гръмне.

— Ако се вярва на Чехов — да.

— Поради което предпочиташ да не ми даваш пистолет.

— Едно такова оръжие е опасно. И незаконно. А Чехов е писател, комуто можеш да вярваш.

— Но той говори за разказ. А ние говорим за действителния свят.

Тамару сви очи и ги впери в Аомаме. После бавно рече:

— Кой знае?

ВТОРА ГЛАВА

(ТЕНГО): НИЩИЧКО НЕ ПРИТЕЖАВАМ ОСВЕН ДУШАТА СИ

Постави плочата със „Симфониетата“ на Яначек на грамофона и натисна бутона Autoplay. Чикагският симфоничен оркестър под диригентството на Сейджи Одзава. Дискът се завъртя със скорост 33 1/3 об/мин, рамото се премести към външния край на плочата и игличката започна да се движи по браздата. След увода от медните инструменти от колоните се разнесе мощният гръм на тимпаните — любимият пасаж на Тенго.

Докато слушаше музиката, Тенго седеше обърнат с лице към своята текстообработваща машина и чукаше по клавиатурата. Беше му навик да слуша „Симфониетата“ рано сутрин. Откакто я бе свирил в качеството си на внезапно привикан под знамената барабанчик в училищния духов оркестър, пиесата бе придобила специално значение за него. Даваше му самочувствие и нещо като усещане за сигурност — или поне той така си внушаваше.

Понякога слушаше „Симфониетата“ заедно с по-възрастната си приятелка. „Не е лоша“, казваше тя, но всъщност предпочиташе пред класиката плочи със стар джаз — колкото по-стари, толкова по-добре. Странен вкус за жена на нейните години. Любима й бе една тава с блусове на У. К. Хенди, изпълнявани от младия Луис Армстронг с Барни Бигърд на кларинет и Тръми Янг на тромбон. Подарила бе един екземпляр и на Тенго — не толкова той да го слуша, колкото самата тя.

Пускаха си тази плоча често, докато се излежаваха след секс. Никога не й писваше. „Тромпетът и вокалите на Армстронг са абсолютна красота, разбира се, но мен ако ме питат, най-вече следва да се обърне внимание на кларинета на Барни Бигърд“, разправяше тя. Независимо че на тази плоча солата на Бигърд всъщност бяха малко и обикновено не надминаваха по времетраене един припев. Звездата на тавата бе Луис Армстронг. Но тя явно обожаваше малкото сола на Бигърд, понеже тихичко им припяваше тон по тон.

Признаваше, че сигурно има и по-талантливи джаз кларинетисти от Барни Бигърд, но той си оставал ненадминат по топлота и деликатност на свиренето. Най-добрите му изпълнения създавали във въображението й определен образ. Така, наизуст, Тенго не се сещаше за друг джаз кларинетист, но в резултат на многократното слушане на тавата наистина започна да цени чистата, непринудена красота на кларинета, с присъщата му дълбочина и въображение. До тази си оценка обаче стигна след внимателно и редовно слушане, и то под ръководството на опитен водач. Ако беше слушал сам, никога нямаше да долови всичките тези нюанси.

„Барни Бигърд свири с финеса на талантлив бейзболист, играещ на втора база. Солата му наистина са вълшебни, но там, където най-много изпъква, е в съпровода на другите музиканти. Точно това е най-трудното, а той го прави като няма нищо. Само един внимателен слушател може да оцени истинската му стойност.“

Почнеше ли „Атланта блус“ — шестото парче от обратната страна на тавата — тя сграбчваше първата попаднала й част от тялото на Тенго и се впускаше в хвалби на краткото изпипано соло на Бигърд, напъхано като в сандвич между вокала на Армстронг и солото му на тромпета.

— Слушай тука какво прави! Страхотен е — гоя начален, продължителен вой като детски плач! Какво иска да изрази с него? Изненада? Прилив на радост? Молба за щастие? Гледай сега как тука солото преминава в радостна въздишка и как си проправя път през тази красива река от звуци и как накрая бива погълнато напълно от едно идеално, неопознаваемо място. Ето! Точно тука! Никой друг не може да изсвири такова шашващо соло. И Джими Нун, и Сидни Беше, и Пи Уи Ръсел, и Бени Гудман може да са велики кларинетисти, но нито един от тях не е способен на подобно перфектно изпълнение.

— Ти откъде знаеш толкова за старовремския джаз — попита я веднъж Тенго.

— Имам много минали животи, за които изобщо не си чувал — минали животи, които никой по никакъв начин не може да промени — отвърна му тя, докато масажираше нежно с длан торбичката с тестисите му.

* * *

След като приключи със сутрешното писане, Тенго се разходи до метрото и си купи вестник. Отнесе го в едно близко кафене, където си поръча от „сутрешния им комплект“ — препечени филийки с масло и твърдо сварено яйце. Докато чакаше храната, пиеше кафе и взе да преглежда вестника. Както бе предугадил Комацу, на културната страница имаше и материал за Фука Ери — дребен наистина, над реклама за автомобилите „Мицубиши“, — озаглавен „Популярна писателка гимназистка бяга?“.

* * *

Обявена е за изчезнала Фука-Ери (псевдоним на 17-годишната Ерико Фукада) — автор на сегашния бестселър „Въздушната какавида“. Според настойника й, културния антрополог Такаюки Ебисуно (63), който е подал искането за издирването й в полицейското управление на град Оме, от 27 юни вечерта Ерико не се била появявала нито у дома си в Оме, нито в токийския си апартамент. В разговор по телефона с наш репортер г-н Ебисуно заяви, че когато за последен път видял Ерико, тя била в обичайното си добро настроение, така че нямал представа за какво може да й е да се крие; че нито веднъж не била отсъствала от дома без разрешение и че много се притеснявал да не й се е случило нещо лошо.

* * *

Редакторът в издателство Юджи Комацу, отговарящ за „Въздушната какавида“, заяви: „Книгата вече шеста поредна седмица е на върха на бестселърите и се радва на огромно внимание, макар самата г-ца Фукада да не желае да има обществени изяви. Нашата компания засега не е успяла да установи дали сегашното й отсъствие има нещо общо с отношението й по въпроса. Макар и млада, г-ца Фукада е автор с безкраен талант, от който може много да се очаква в бъдеще. Надяваме се най-скоро да я видим отново в цветущо здраве“. Полицията продължава да разследва няколко версии по случая.

* * *

Явно засега, вестниците не са в състояние да съобщят нищо друго, заключи Тенго. Ако третират по-сензационно случая, а тя вземе, че се появи след два дни ни лук яла, ни лук мирисала, вдигналият врявата репортер ще бъде посрамен, а и самият вестник ще се изложи. Същото се отнасяше и за полицията. Така че и двете институции просто излизаха с кратки, неутрални мнения, приличащи на метеорологични сонди, които да определят накъде духа вятърът. Но надушеха ли я седмичните списания и телевизията, новината щеше да гръмне. Добре, че дотогава оставаха още няколко дни.

Рано или късно обаче нещата щяха да се нагреят. Сензацията бе неизбежна. В целия свят имаше вероятно не повече от четирима души, които знаеха, че не е отвлечена, а сама се е скрила някъде: Фука-Ери, естествено, бе едната, а Тенго бе вторият; професор Ебисуно и дъщеря му Адзами нямаше начин да не знаят. Но нямаше друга душа, която дори да подозира, че отсъствието й бе предназначено просто за вдигане на шум и привличане на общественото внимание.

Лошото бе, че Тенго не можеше да реши дали собственото му познаване на истината е за добро, или за лошо. От една страна, бе много хубаво: поне не му се налагаше да се притеснява за добруването на Фука-Ери. Знаеше, че е в безопасност. Но в същото време му беше и ясно, че и самият той е забъркан в този сложен заговор. И че професор Ебисуно го използваше за лост, с който да вдигне зловещата скала̀, за да може слънчевите лъчи да проникнат под нея. После да изчака да види какво ще излезе изпод скалата. А Тенго бе принуден през цялото време да стои до него. Не че Тенго се вълнуваше какво ще изпълзи отдолу. Би предпочел да не го види. Неминуемо щеше да му донесе още куп неприятности. Но отсега усещаше, че няма друг избор, освен да гледа и той.

Изяде филийките и яйцето, допи кафето си, остави смачкания вестник на масата и излезе от кафенето. Върна се в квартирата, изми си зъбите, взе си душ и се приготви да върви в школата.

* * *

През обедната му почивка се появи неочакван посетител. Тенго тъкмо бе свършил сутрешните си часове и бе седнал в учителската стая да прегледа някои от вестниците, когато дойде секретарката на директора да съобщи, че го търсят. Секретарката бе способна жена, една година по-възрастна от Тенго, и въпреки скромната си титла всъщност въртеше изцяло административните дела в школата. Лицето й бе прекалено нестандартно, за да я нарече човек „хубава“, но имаше стройно тяло и прекрасен вкус по отношение на облеклото.

— Казва се господин Ушикава.

Тенго не познаваше човек с такова име. Неизвестно защо, секретарката леко смръщи лице:

— Искал да обсъди с вас „нещо важно“, така че трябвало да се видите на четири очи.

— Нещо важно ли? — сепна се Тенго. Никой досега не бе идвал да обсъжда с него „нещо важно“ в школата за зубрене.

— И понеже приемната беше свободна, оставих го там да ви чака. Знам, че приемната не бива да се ползва от преподавателите без разрешение, но предвид…

— Благодаря — рече Тенго и й хвърли най-чаровната си усмивка.

Тя ни най-малко не се впечатли и замина забързана нанякъде, развяла пешовете на новия си летен жакет на „Агнес Б.“

Ушикава се оказа нисък мъж, вероятно на около четиридесет и пет. Беше се поналял, та не личеше къде точно му е кръстът, а беше натрупал излишна плът и около врата си. Тенго обаче не беше съвсем сигурен за възрастта му. Не съзираше признаците, които да му я подскажат, най-вече заради особения му (или по-скоро необичаен) външен вид. Можеше и по-стар да е, но и много по-млад — някъде между тридесет и две докъм петдесет и шест, да речем. Зъбите му стърчаха, а и гръбнакът му бе странно крив. Темето му представляваше ненормално плоска плешива равнина с разкривени краища и изобщо приличаше на площадка за военни хеликоптери, скалъпена набързо чрез изрязване на върха на малко, но стратегически важно хълмче. Тенго беше видял такава площадка в документален филм за Виетнамската война. От границите на плоското му криво теме стърчаха дебели, черни къдрави косми, толкова пораснали че падаха невчесани до ушите му. При вида им деветдесет и осем от сто човека вероятно биха се сетили за срамни косми. Какво биха си помислили останалите два процента Тенго си нямаше представа.

Всичко у този човек — и лице, и тяло — сякаш бе оформено асиметрично. Това Тенго го забеляза от пръв поглед. То поначало всеки човек е донякъде асиметричен: това само по себе си не противоречи на природните закони. Тенго знаеше прекрасно, че двата му клепача са с различна форма и че левият му тестис висеше повече от лесния. Изобщо телата ни не са серийно производство на фабрика, работеща по установени стандарти. Но при новодошлия разликата между лявата и дясната му страна надвишаваше далеч границите на здравия разум. Видимият и с просто око дисбаланс буквално бъркаше в окото на гледащия го и му създаваше онова чувство на неудобство, което се изпитва в зала с криви огледала.

По сивия костюм на посетителя имаше безброй гънчици, които му придаваха вид на земен масив, шлайфан от минал по него ледник. Яката на бялата му официална риза стърчеше от едната страна, а възелът на вратовръзката му се бе усукал като че от самия напън да съществува точно на това си място. И костюмът, и ризата, и вратовръзката му бяха леко не по мярка. Десенът на вратовръзката наподобяваше купичка прогизнало фиде, изобразена от некадърен студент по рисуване. Всяка част от облеклото му сякаш бе купена набързо от магазин за преоценени дрехи с цел да запълни конкретна належаща нужда. Но колкото повече оглеждаше Тенго дрехите му, толкова повече му домъчняваше за тях, че им се налага да бъдат носени от този мъж. Самият Тенго почти не обръщаше внимание на собственото си облекло, но по неизвестни причини държеше да гледа как се обличат другите. Ако някой го накараше да състави списък на най-зле облечените хора, които е срещнал през последните десет години, този човек щеше да е някъде в горната му част. И не ставаше дума само за отвратителния му стил: той просто създаваше впечатлението, че умишлено поругава самата идея да се носят дрехи.

Още с влизането на Тенго в приемната мъжът стана и извади от портфейла си визитка, която му връчи с дълбок поклон. „Тошихару Ушикава“ гласеше надписът с йероглифи и на латиница. Нормално първо име; обаче Ушикава? „Бича река“? Такова име Тенго чуваше за пръв път. Картичката съобщаваше, че господинът е „редовен директор на Фондацията за напредък в науката и изкуствата «Нова Япония»“ с адрес в Коджимачи, квартал Чийода[1], и упоменаваше телефонния й номер. Тенго нямаше никаква представа що за организация е тази Фондация за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“, нито що за функции трябва да изпълнява един неин „редовен директор“. Визитката обаче бе внушителна, с релефна емблема, не някаква евтиния. Тенго й посвети няколко секунди, преди да върне погледа си върху онзи. Надали са много хората на тоя свят, на които толкова да не подхожда гръмката длъжност „редовен директор на Фондацията за напредък в науката и изкуствата «Нова Япония»“, рече си Тенго.

Разположиха се на два срещуположни фотьойла пред ниска масичка и се огледаха взаимно. Онзи обърса енергично няколко пъти потно чело с носната си кърпа, после върна жалкото парче плат в джоба на сакото си. Момичето от рецепцията им донесе две чаши зелен чай върху поднос. Тенго й благодари. Ушикава на нея нищо не й каза, но на Тенго рече:

— Моля да ме извините, че прекъснах почивката ви и че дойдох без предварително насрочена среща. — Самите думи бяха достатъчно учтиви и официални, но тонът му бе необичайно фамилиарен, до степен, че Тенго насмалко да се засегне. — Обядвали ли сте? Ако искате, да отидем да похапнем някъде и там да си поприказваме.

— Когато съм на работа, не обядвам — отвърна Тенго. — Но след следобедните часове ще хапна нещо леко, така че не ме мислете.

Разбирам. В такъв случай ви моля да ми разрешите да ви кажа за какво съм дошъл, за да можем още тук да го обсъдим. Мястото е тихо, приятно и надали някой ще ни прекъсне.

И огледа стаята така, сякаш й правеше пазарна оценка. А стаята си беше най-обикновена. С една голяма маслена картина на стената — планински пейзаж, забележителен най-вече с количеството боя по него. Имаше и ваза с цветя, наподобяващи гергини — скучни цветове, като някоя слабоумна матрона. Тенго не можеше да се начуди за какво й е на една школа за зубрене да поддържа такава мрачна приемна.

— Пардон, май пропуснах да ви се представя. Както личи от картичката ми, казвам се Ушикава. Но приятелите ми викат Уши, никога — Ушикава. Само Уши, като че съм някакъв бик — засмя се Ушикава.

За какви приятели говори пък тоя? Та кой би се сприятелил с такъв човек, запита се Тенго от чисто любопитство.

* * *

Ако трябваше Тенго да е откровен, първото впечатление, което Ушикава създаде у него, бе за някаква изпълзяла от дупка в земята гадост — нещо слузесто с неопределена форма, което поначало не би трябвало да се появява на светло. Нищо чудно да беше едно от нещата, които професор Ебисуно бе успял да примами да излязат изпод скалата. Тенго сбърчи несъзнателно чело и остави върху масичката визитната картичка, която бе все още в ръцете му. Тошихару Ушикава. Така се казвал човекът.

— Сигурно сте много зает, господин Кавана, така че с ваше разрешение съкращавам уводната част и преминавам направо към същността на въпроса.

В отговор Тенго само кимна леко.

А Ушикава отпи от чая и се захвана с деловата част:

— Предполагам, че никога не сте и чували за Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“, господин Канава.

Тенго кимна.

— Съществуваме сравнително отскоро и основната ни цел е да подбираме и подкрепяме младите — особено онези, които все още не се радват на широка известност творци в науката и изкуствата. С други думи, целта ни е да отгледаме зараждащата се младеж, която ще носи на плещите си следващото поколение във всички области на съвременната японска култура. По тази причина осъществяваме връзка със специалисти, които да предлагат кандидати за съответната категория. Всяка година избираме по пет хора на изкуството и науката и им предоставяме субсидии, с които в продължение на една година са свободни да правят каквото си искат, без никакъв ангажимент. С изключение на изискването ни в края на годината да ни връчат един прост доклад — чиста формалност — какво са правили и какви резултати са постигнали, който доклад се включва в годишника на фондацията. И толкова. Ние от съвсем скоро се занимаваме с тази дейност, затова се стремим да покажем осезаеми резултати. Другояче казано, все още сме във фазата на сеитбата. А в конкретно изражение, на всеки получател ще се отпусне годишна стипендия на стойност три милиона йени.

— Много щедро — рече Тенго.

— Да откриеш и да отгледаш нещо значимо, изисква както време, така и пари. Нито времето, нито парите, разбира се, са гаранция за сериозни постижения, но поне не пречат. Особено ограничено е количеството налично време. Часовникът цъка дори сега, докато си приказваме. Времето лети. Възможностите се пилеят и наляво, и надясно. Но когато имате пари, можете да си купите с тях време. Ако искате, и свобода можете да си купите. Времето и свободата — това са най-важните две неща, които хората могат да си купят с пари.

При тази вест Тенго по рефлекс хвърли поглед на часовника си. Вярно, времето наистина отлиташе безмилостно.

— Съжалявам, че ви отнемам толкова много време — добави Ушикава, явно приемащ деянието на Тенго единствено като доказателство за собствената си правота. — Затова ще бъда кратък. В наше време, разбира се, три милиона йени не са в никакъв случай достатъчно, за да осигурят охолство, но все пак биха помогнали на младия човек да си плати с лекота сметките. Което е и основната ни цел: да позволим на получателите да се съсредоточат в продължение на цяла една година върху изследванията или творческите си търсения, без да се грижат за прехраната си. И ако управителният съвет прецени в хода на ежегодния си преглед, че някой е постигнал похвални резултати през отчетния период, винаги е налице възможността субсидията да му се продължи и за по-следващ срок.

Тенго нищо не каза, само изчака Ушикава да продължи.

— Онзи ден си позволих да слушам цял час лекцията ви тук, в школата за зубрене, господин Кавана. Повярвайте ми, много интересно ми беше. Пълен несретник съм по отношение на математиката, по-точно казано — никога не ми е вървяла и я ненавиждах в училище. Само като ми кажеше някой „математика“, почвах да се гърча в агония и хуквах да бягам накъдето ми видят очите. Но вашата лекция, господин Кавана, беше истинско удоволствие. Аз, естествено, нищо не схванах от логиката на диференциалното и интегралното смятане, но ми стигаше да ви слушам как говорите, за да си кажа: „Ама ако математиката наистина е толкова интересна, защо не взема да я изуча?“. Вие би трябвало да се гордеете със себе си. Притежавате особена дарба — да привличате хората; да ви кажа честно, вече бях чул, че сте популярен преподавател, и сега разбирам защо.

Тенго не можа да си обясни как и кога Ушикава го е слушал. Винаги обръщаше специално внимание на присъствията по време на лекциите му и макар да не помнеше наизуст всички лица на курсистите, нямаше как да не забележи някой с необичайния вид на Ушикава, който би изпъкнал като стоножка в захарница. Но се отказа да разследва случая, тъй като по този начин щеше да удължи още повече проточилия се вече разговор.

— Както би трябвало да ви е известно, господин Ушикава, аз съм тук най-обикновен щатен служител, нает от школата за зубрене да води някой и друг курс — поде Тенго с желанието да изгуби колкото се може по-малко време. — Не се занимавам с оригинални изследвания в областта на математиката. Просто използвам наличните знания и ги обяснявам колкото мога по-просто и по-забавно на курсистите. Най-общо казано, мъча се да им преподавам по-ефективни методи за решаването на задачите по време на кандидатстудентските изпити. Може би имам известна дарба в това отношение, но отдавна съм се отказал от мисълта за научна кариера. Поначало нямах средства, за да продължа учението си, пък и никога не съм виждал в себе си склонност или способност да си създам име в академичния свят. В такъв смисъл изобщо не отговарям на типа лице, което вие търсите.

Ушикава притеснено вдигна ръка:

— Но аз изобщо не исках да кажа подобно нещо. Извинявайте. Може би се изразих много по-сложно, отколкото следваше. Факт е, че лекциите ви по математика са интересни, уникални и оригинални. Но не заради тях съм тук сега. Погледите ни, господин Кавана, са насочени към вашата дейност като прозаик.

Тенго толкова се изненада, че за момент загуби дар слово.

— Дейността ми като прозаик ли?

— Точно така.

— Не ви разбирам. Вярно, от няколко години пиша проза, но досега нямам нищо публикувано. Нима може такъв човек да се нарича прозаик? Как изобщо е възможно да съм привлякъл вниманието ви?

Ушикава посрещна тази реакция на Тенго с огромна усмивка, която разкри ред ужасно криви зъби. Като пилони на пристан, пострадали от мощни вълни, сочеха във всички възможни посоки и бяха замърсени по хиляди начини. Очевидно за зъболекарска помощ вече бе късно, но някой би трябвало все пак да му покаже как да си мие зъбите, помисли си Тенго.

— Тъкмо в това е уникалността на организацията ни — отвърна гордо Ушикава. — Изследователите, които наемаме по договор, забелязват неща, които останалите хора тепърва ще осъзнават. Много добре знаем, че както вече сам отбелязахте, засега нямате нито една истинска публикация. Но същевременно съзнаваме, че пишейки с псевдоним, почти всяка година кандидатствате в конкурсите за нов писател, провеждани от различни литературни списания. За съжаление, досега нямате нито една награда, макар творбите ви неколкократно да са стигали до последния етап на пресяването, при което, напълно естествено, са четени от значителен брой хора, някои от които са забелязали наличието на талант у вас. Нашият изследовател заключава, че в най-скоро време ви предстои да завоювате награда за нов писател, което ще е и вашият авторски дебют. „Инвестиция за бъдеще време“ може и да ви прозвучи донякъде грубо, но както вече споменах, целта ни е „да отгледаме зараждащата се младеж, която ще носи на плещите си следващото поколение“.

Тенго отпи от чая, който бе доста поизстинал.

— С други думи, за вас се явявам кандидат за субсидия в качеството ми на „зараждащ се прозаик“, така ли да разбирам?

— Абсолютно правилно. С тази разлика, че не сте просто кандидат, а по-скоро финалист. Достатъчно е да приемете субсидията, при което аз съм упълномощен да оформя всички формалности. Ако бъдете така добър да подпишете необходимите документи, трите милиона йени ще бъдат преведени моментално по електронен път по банковата ви сметка. Това ще ви даде възможност да си вземете шестмесечен или едногодишен отпуск от тази школа за зубрене и да се посветите изцяло на творчеството си. Доколкото ни е известно, в момента пишете дълъг роман. Пред вас се явява една идеална възможност, не мислите ли?

— Откъде знаете, че пиша дълъг роман? — смръщи се Тенго.

Ушикава му пусна нова зъбата усмивка, но при по-внимателно вглеждане Тенго установи, че очите му въобще не се смееха. Напротив, излъчваха леден студ.

— Нашите изследователи са трудолюбиви и способни. Подбират неколцина кандидати и ги проучват от всички възможни ъгли. Вероятно има поне няколко души около вас, които да знаят, че пишете роман. Такива неща полека-лека се разчуват…

За романа му знаеше Комацу, а така също и по-възрастната му приятелка. Друг някой? Надали.

— Имам няколко въпроса по отношение на фондацията ви.

— Моля ви. Питайте!

— Откъде финансира тя дейността си?

— От едно лице. Или, по-точно, от една организация, собственост на въпросното лице. А още по-реалистично погледнато — и стриктно помежду ни, — организация, която е сред няколкото освободени от данъци организации с нестопанска цел, създадени от въпросното лице. Освен всичко това, естествено, въпросното лице храни дълбоки интереси към науката и изкуството и желае да подкрепи хората от по-младото поколение. Повече подробности в това отношение обаче не мога да ви дам. Въпросното лице, включително и организацията му, желаят да запазят своята анонимност. Всички ежедневни дейности са поверени на борда на фондацията, в който — засега — членува и моя милост.

Тенго се позамисли за миг, макар да нямаше кой знае колко за мислене. По-скоро подреди нещата, които Ушикава му бе съобщил.

— Ще възразите ли, ако запаля? — попита Ушикава.

— Ни най-малко — бутна Тенго тежкия стъклен пепелник към него.

Ушикава извади кутия „Севън Старс“ от джобчето на ризата си, пъхна една цигара в устата си и щракна златната си запалка — фина и скъпа на вид.

— Та какво решавате, господин Кавана? — попита Ушикава. — Ще ни окажете ли честта да приемете нашата субсидия? Най-честно казано, лично аз, след като изслушах очарователната ви лекция, изгарям от нетърпение да видя що за свят ще сътворите във вашата творба.

— Много ви благодаря за отправената към мен оферта — рече Тенго. — Тя е далеч по-щедра, отколкото заслужавам. Боя се обаче, че не мога да я приема.

Пушекът се издигаше от цигарата между пръстите на Ушикава. Той изгледа Тенго с присвити очи:

— А това ще рече…?

— Като начало, не ми се нрави идеята да вземам пари от хора, които на практика не познавам. Второ, в сегашното ми положение не се нуждая всъщност от пари. Доходите ми от преподаването три дни в седмицата в школата за зубрене са ми напълно достатъчни, за да мога през останалото време да се съсредоточа върху писането си. И засега нямам желание да променям този свой начин на живот.

Трето, господин Ушикава, не желая да имам каквото и да било общо с вас. Четвърто, откъдето и да я погледне човек, около тая субсидия има нещо гнило. Прекалено хубава е, за да е истинска. Има нещо скрито от погледа. Може и да не притежавам най-великата интуиция на света, но и миризмата ми подсказва достатъчно. Естествено, Тенго не изрече на глас нито една от горните мисли.

— Разбирам. — И господин Ушикава напълни дробовете си с цигарен дим, който впоследствие издиша с изключително самодоволен вид. — Разбирам ви напълно. Струва ми се, че посвоему осъзнавам вашия възглед по въпроса. Отговорът ви е безкрайно логичен. Макар че, господин Кавана, изобщо не е нужно да ми отговаряте на момента. Няма ли да е по-добре да го премислите у дома в продължение на два-три дни? Обмислете го най-подробно. Ние не бързаме за никъде. А и офертата ни си я бива.

Тенго завъртя решително глава:

— Благодаря ви. Много мило от ваша страна. Но предлагам да си спестим взаимно време и нерви, като вземем окончателното решение още днес. Номинирането ми за субсидия крайно ме ласкае и съжалявам, че ви се е наложило да дойдете чак дотук, но боя се, че ми се налага да ви откажа. Това е окончателното ми решение и то изключва всякакви по-нататъшни вероятности да го ревизирам.

Ушикава кимна неколкократно и с вид на силно съжаление използва пепелника, за да угаси цигарата, от която бе дръпнал само два пъти.

— Добре, господин Кавана. Виждам резона в думите ви и не желая да нарушавам волята ви. Съжалявам за отнетото ви време. Колкото и да ми е неприятно, налага ми се да приема желанието ви. И си тръгвам.

Ушикава обаче не направи и най-малкото усилие да стане. Вместо това подложи тила си на солидно чесане, докато гледаше Тенго с премрежен поглед.

— Длъжен съм да подчертая обаче, господин Кавана, нещо което може и да не съзнавате, а то е, че хората очакват от вас огромни писателски постижения. Вие притежавате съответния талант. При цялата липса на пряка връзка между математиката и литературата, когато човек слуша ваша лекция по математика, все едно слуша някой омаен разказвач. А това не се удава на един обикновен човек. У вас има нещо специално, което се напъва да излезе на бял свят. Това е ясно дори на хора като мен. Така че не преставайте да се грижите за себе си. Не искам в никакъв случаи да ви прозвуча прекалено покровителствено, но ви умолявам да не се замесвате в странични занимания, а да следвате единствено отредения ви житейски път.

— За какви странични занимания говорите?

— При вас… как да го кажа?… изглежда, е наяве определена връзка с госпожица Ерико Фукада, авторката на „Въздушната какавида“. Или поне сте се срещали на няколко пъти, ако не се заблуждавам. А пък днес най-случайно чета във вестника, че тя, изглежда, се водела за изчезнала. Сигурен съм, че медиите ще пощуреят от радост при такава чудесна новинка.

— Дори да съм се срещал с Ерико Фукада, това би ли трябвало да означава нещо?

Ушикава пак вдигна ръка да възпре Тенго — дребна ръка, с къси дебели пръсти.

— Ама, моля ви се, не се дразнете от изказването ми. Нищо лошо не исках да кажа. Желаех просто да ви подскажа, че разпродаването на таланта на парче с цел свързване на двата края никога не води до добри резултати. Колкото и превзето да ви се стори, искам да подчертая, че вашият талант е един нешлифован диамант и че ще е жалко да го похабите и съсипете по безцелни занимания. Ако за връзката ви с госпожица Фукада случайно се разчуе, господин Кавана, неминуемо ще ви потърсят у дома. Ще започнат да ви следят и ще изровят купища полуистини. Те са много упорит народ.

Тенго мълчеше, приковал поглед в Ушикава. А Ушикава присви очи и взе да се чеше по месестата част на едното си ухо. Самите му уши бяха дребни, но месестите им части бяха необичайно големи. Физическите особености на Ушикава бяха един безкраен източник на очарование.

— Не искам да създам у вас погрешно впечатление. Устата ми е затворена. — Тук Ушикава направи жест, като че затвори устата си с цип. — Може и да не ми личи, но ви гарантирам, че зная как да пазя тайна. Някои хора дори са на мнение, че в предишния си живот съм бил ням. В знак на личното ми уважение към вас ви обещавам никой да не чуе от мен нищо по този въпрос. Абсолютно никой.

Най-сетне се изправи и се опита на няколко пъти да оглади гънчиците по костюма си, с което успя единствено да ги направи още по-видими.

— В случай че промените решението си по отношение на субсидията, може по всяко време да ми позвъните на номера, изписан на визитката ми. Все още разполагаме с много време. Дори настоящата година да се окаже неползотворна за вас, нова година — нов късмет. — И Ушикава направи с показалеца си движение, което трябваше да изобрази въртенето на Земята около Слънцето. — Ние за никъде не бързаме. Успях все пак да се срещна с вас и да проведа кратката ни беседа, и се надявам, че сте разбрали какво искаме да ви съобщим.

И след поредната усмивка, предназначена едва ли не да възвеличае скапаното му озъбване, Ушикава се извърна и напусна приемната.

* * *

През оставащото му до следващия учебен час време Тенго си преговори наум казаното от Ушикава. Онзи май беше наясно с Тенговото участие в пренаписването на „Въздушната какавида“. Намеците изобилстваха във всичко, което бе казал. Като например: Желаех просто да ви подскажа, че разпродаването на таланта на парче с цел свързване на двата края никога не води до добри резултати.

„Знаем за всичко“ — очевидно това бе посланието, което му отправяха.

Успях все пак да се срещна с вас и да проведа кратката ни беседа, и се надявам, че сте разбрали какво ние искаме да ви съобщим.

Но възможно ли бе да са пратили Ушикава при Тенго с предложението за субсидия от три милиона йени с единствената цел да му предаде въпросното послание? Не, не беше логично. Не им се беше наложило да прибегнат до толкова сложен сюжет. Все пак много добре знаеха къде е най-слабата му страна. И ако целта им бе да сплашат Тенго, достатъчно би било просто да осветят фактите. Да не би пък да са целели да го подкупят с тази субсидия? Не. Прекалено драматично звучеше. А и кои в крайна сметка можеше да са „те“? Дали пък нямаше връзка между Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“ и Сакигаке? И изобщо съществуваше ли такава фондация?

С визитката на Ушикава в ръка Тенго се отправи към секретарката.

— Искам да ви помоля за още нещо.

— Кажете. — Продължи да седи зад бюрото си, но не откъсваше поглед от Тенго.

— Обадете се, ако обичате, на този номер и поискайте да разговаряте с Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“, и по-точно — да разберете дали този конкретен директор, господин Ушикава, е на работното си място. Предполагам, че няма да е там, затова попитайте кога го очакват да се върне. Ако ви попитат кой го търси, измислете там някакво име. Бих го направил лично, но ме е страх, че могат да разпознаят гласа ми.

Секретарката набра номера, след което последва стандартната размяна на любезности — делови диалог между две професионалистки. След като затвори, докладва на Тенго:

— Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“ наистина съществува. Обади ми се най-нормална секретарка, на двадесетина и нещо години, струва ми се. И при тях наистина има такъв господин Ушикава. И се предполага да се завърне към 3:30. За името ми не ме попита — макар че аз на нейно място щях да го сторя.

— Разбира се — съгласи се Тенго. — Много ви благодаря.

— Моля — върна му тя визитката на Ушикава. — Това вашият посетител ли беше?

— Същият.

— Почти не го огледах, но от онова, което видях, тръпки ме полазиха.

— Съмнявам се, че и след по-подробен оглед би ви се променило впечатлението — рече Тенго и прибра визитката в портфейла си.

— Вечно се заричам да не съдя за хората по външността им. Много пъти съм бъркала и после съм съжалявала. Но този, в мига, в който го мярнах, усетих, че е съмнителен. И чувството отказва да ме напусне.

— Не сте само вие — каза Тенго.

— Не съм само аз — повтори тя, като да потвърди граматическата точност на изречението му.

— Хубав жакет имате — отчете съвсем откровено Тенго. Не й правеше просто комплимент. След смачкания „костюм“ на Ушикава нейният стилно скроен жакет приличаше на прекрасна материя, спусната от небето в безветрения следобед.

— Благодаря.

— Но това, че някой е вдигнал телефона, нали не означава задължително, че Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“ наистина съществува?

— Ни най-малко. Колко му е да наемеш някого да вдига един телефон. Като в оня филм, „Ужилването“. Но за какво ще им е да го правят? Извинете ме, Тенго, но никак не приличате на някого, когото могат да шантажират за сума ти пари.

— Нищичко не притежавам освен душата си.

— Е, в такъв случай би трябвало да поверят задачата на някой Мефистофел.

— Аз защо не взема да се отбия до този адрес, че да се убедя дали там наистина имат офис?

— Кажете ми после какво сте открили — заръча му тя, загледана с присвити очи в маникюра си.

* * *

Оказа се, че Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“ наистина съществува. След часовете Тенго взе метрото до Йоцуя, а оттам повървя до Коджимачи. На упоменатия върху визитката адрес завари четириетажна сграда с табела до главния й вход: „Фондация за напредък в науката и изкуствата «Нова Япония»“. Офисите й бяха на третия етаж, който споделяха с музикалното издателство „Микимото“ и счетоводната фирма „Кода“. Ако се съдеше по външните габарити на сградата, нито една от трите фирми не притежаваше особено просторни канцеларии. И нито една нямаше вид на преуспяваща, макар че да се съди по външни белези бе почти невъзможно. Тенго понечи да се качи до третия етаж с асансьора, за да мерне офисите на фондацията или поне външната й врата. Но една евентуална среща с господин Ушикава можеше да го постави в доста неудобно положение.

Качи се на друга линия на метрото, прибра се и позвъни на Комацу. За разлика от повечето пъти, Комацу си беше у дома и веднага вдигна.

— Сега не мога да говоря — рече по-забързано от друг път Комацу и с по-висок от нормалния тон. — Извинявай, но точно сега оттук надали мога да говоря по какъвто и да било въпрос.

— Става дума за нещо много важно — рече Тенго. — Днес в школата ме посети един много особен тип, който май е надушил нещо за връзката ми с „Въздушната какавида“.

На отсрещната страна последва няколкосекундно мълчание.

— Мисля, че до двадесет минути ще мога да ти се обадя. Ти нали си си у вас?

Тенго каза „да“, след което Комацу затвори. Докато го чакаше да му се обади, Тенго подостри на бруса два кухненски ножа, кипна вода и си направи чай. Телефонът иззвъня точно след двадесет минути, което също бе нехарактерно за Комацу.

Този път Комацу звучеше много по-спокойно. Явно се обаждаше от някое по-закътано място. Тенго му преразказа в сбита форма какво си бяха говорили с Ушикава в приемната.

— Фондация за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“ ли? За пръв път я чувам. А и тая твоя субсидия от три милиона йени нещо не ми се връзва. Вярно, имаш голямо бъдеще в литературата, но засега нямаш нищо публикувано. Много невероятно ми звучи. Сто на сто имат някакви скрити подбуди.

— И на мен същото ми мина през ум.

— Дай ми известно време. Ще я проуча тази Фондация за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“. И ако науча нещо, ще ти се обадя. Но казваш, че тоя тип Ушикава знаел за връзката ти с Фука-Ери?

— С такова впечатление останах.

— Хм, това може да се окаже донякъде проблематично.

— Нещо започва да става — каза Тенго. — Професор Ебисуно хубаво надигна скалата си, но вече си мисля, че отдолу май е изпълзяло някакво чудовище.

— И мен ме преследва то — въздъхна по телефона Комацу. — Седмичните списания вече пощуряха. И ония от телевизиите ровичкат. Тази сутрин в службата дойдоха да ме разпитват полицаи. Вече са надушили връзката между Фука-Ери и Сакигаке. И, разбира се, изчезването на родителите й. Медиите съвсем скоро ще започнат да нищят тези подробности.

— А какво прави професор Ебисуно?

— Напоследък никой не го е чувал. Нито вдига телефона си, нито се обажда някому. Може и той да го е закъсал. Или пък съставя нов таен план.

— Между другото, да сменим леко темата: споменавали ли сте някому, че пиша дълъг роман?

— Никому — отвърна моментално Комацу. — Какъв е смисълът?

— Няма значение. Само питам.

Комацу помълча за секунда, после рече:

— Може би съм закъснял с подобно изказване, но имам чувството, че сме навлезли в някаква крайно неприятна територия.

— В каквото и да сме навлезли, връщане назад комай няма.

— Щом не можем да се оттеглим, остава ни само да се движим напред, дори да си прав за онова чудовище.

— Затегнете предпазния си колан — рече Тенго.

— Абсолютно си прав — съгласи се Комацу и затвори.

* * *

Отмина един дълъг ден. Тенго седеше на масата в кухнята си, пиеше изстиналия си чай и си мислеше за Фука-Ери. Какво ли прави тя по цял ден, затворена в убежището си? Разбира се, никой никога не знаеше с какво точно се занимава Фука-Ери.

В записаното си послание Фука-Ери споменаваше, че мъдростта и силата на човечетата може да навредят на Професора и на Тенго. Човек трябва да е нащрек, докато е в гората. Тенго се улови, че се оглежда около себе си. Ясно: собственият им свят представлява горските дебри.

[1] Японската система за адресиране прилича на българската по това, че се започва от най-голямата географска единица — префектурата (областта), а след това се изреждат градът, градският район, кварталът, махалата и номерът на сградата. Тъй като повечето японски улици нямат име, названието на района, квартала и махалата обикновено се обявяват на указателни табели върху стълбовете на пресечките, а много фирми слагат карта върху рекламните си материали, рекламните кибритчета и визитките на служителите си. — Б.пр. ↑

ТРЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): НЕ МОЖЕШ ДА ИЗБИРАШ КАК СЕ РАЖДАШ, НО МОЖЕШ ДА ИЗБЕРЕШ КАК ДА УМРЕШ

Една нощ към края на юли плътната облачност най-после се разкъса и на небето се появиха двете луни. Аомаме стоеше на балкончето на апартамента си и наблюдаваше небосвода. Идеше й да се обади моментално някому и да му каже: „Ей, би ли ми направил една услуга? Подай глава през прозореца и погледни небето. Окей. Сега колко луни виждаш там горе? От тук, където се намирам, виждам съвсем ясно две. А при теб как е?“.

Нямаше обаче кому да се обади. Оставаше й единствено Аюми, но Аомаме предпочиташе да не задълбочава повече личните им взаимоотношения. Все пак Аюми си беше полицайка. Съвсем скоро Аомаме вероятно щеше да убие още един човек, след което й предстоеше смяна на лицето, на името, на адреса — изобщо да изчезне. И очевидно това щеше да сложи край на срещите и разговорите й с Аюми. А допуснеш ли прекалена близост с някого, после скъсването на връзката може да ти причини огромна болка.

Прибра се, затвори балконската врата и включи климатика. После затвори завесите, за да сложи някаква преграда между себе си и луните. Тези две луни на небето безкрайно я притесняваха. Нарушаваха леко установеното земно равновесие, а, изглежда, и лично на нея й влияеха физически. Доста време оставаше до мензиса й, но отсега усещаше тялото си необичайно отпуснато и тежко. Кожата й бе суха, пулсът — ненормален. Заповяда си на глас да престане да си мисли за луните — независимо че се смяташе задължена да мисли за тях.

За да се пребори с отпуснатостта си, Аомаме легна върху мокета да опъне мускулите си; протягаше системно и до максимум всеки отделен мускул от онези, които почти не използваше в нормалното си ежедневие. Всеки отделен мускул пък реагираше с безмълвен писък и потта й се стичаше по пода. Сама си беше съставила тази програма за стречинг и с всеки изминал ден я правеше все по-радикална и ефективна. Предназначена бе единствено за нейна лична употреба. Изключено бе да я въведе в заниманията в спортния клуб. Нормален човек не бе в състояние да понесе толкова силна болка. Когато я изпробва върху колегите си инструктори, повечето от тях почнаха да пищят и да я молят да има милост.

Докато изпълняваше програмата си, слушаше Яначековата „Симфониета“ под диригентството на Джордж Сел. Записът траеше 25 минути — напълно достатъчни й да подложи на ефективно мъчение всеки мускул в тялото си — нито прекалено кратко, нито прекалено дълго. Когато музиката свърши, грамофонът спря да се върти и рамото му автоматично се върна върху стойката си, както умът, така и тялото й се чувстваха като изцедени парцали.

Аомаме вече знаеше наизуст „Симфониетата“ нота по нота. Докато разтягаше тялото си до максималните граници, музиката й позволяваше да запази някакво мистериозно спокойствие. Беше едновременно и мъчителят, и изтезаваният. Именно това усещане за наложена отвътре независимост беше крайната й цел. Носеше й дълбока утеха. А „Симфониетата“ на Яначек беше идеалният фон за тази цел.

* * *

Телефонът й иззвъня малко преди десет вечерта. Вдигна слушалката и чу гласа на Тамару:

— Някакви планове за утре?

— Свършвам работа в 6:30.

— Ще можеш ли да се отбиеш след това?

— Ще мога.

— Хубаво. — Чу как химикалката му дращи по календара.

— Успя ли да намериш ново куче?

— Куче ли? Ъхъ. Пак немска овчарка. Още не мога да кажа каква е по характер, но има основна дресировка и май знае как да изпълнява команди. Пристигнала е преди десетина дни и вече се е аклиматизирала. Жените са доволни, че пак има кой да ги пази.

— Чудесно.

— Тази се задоволява с обикновена кучешка храна. Една грижа по-малко.

— Немските овчарки поначало не ядат спанак.

— Бун си беше особена кучка. А в зависимост от сезона спанакът понякога е доста скъп — заоплаква се носталгично Тамару. След няколкосекундна пауза добави: — Хубава нощ е за гледане на луната.

— Това пък откъде ти дойде на ум? — понамръщи се Аомаме на телефона.

— Дори и на мен не ми е чужда красотата на природата, ако искаш да знаеш.

— Разбира се. — Но не си и от тия, които току-така, без повод, ще седнат да си говорят за романтика по телефона.

След нова кратка пауза Тамару каза:

— Ти при предишния ни телефонен разговор повдигна въпроса за гледането на луната, не помниш ли? Оттогава все това ми е в акъла, особено след като преди малко погледнах небето, а по него нямаше нито едно облаче.

Аомаме насмалко да го попита колко луни е видял в ясното небе, но се възпря. Прекалено опасен беше един такъв въпрос. При последната им среща Тамару й разказа живота си — как израснал като сираче, без никога да е виждал лицата на родителите си, от каква националност бил. За пръв път разговаряше с нея толкова подробно, а и поначало не бе склонен да говори за себе си. Явно бе почнал да изпитва лични симпатии към Аомаме и затова й се беше разкрил до известна степен. Но в крайна сметка той си оставаше професионалист, обучен да следва най-краткия път към изпълнението на задачата си. Нямаше смисъл да му споделя прекалено много.

— Мисля, че утре след работа ще успея да стигна докъм седем — рече.

— Хубаво. И предполагам, че ще си гладна. Готвачката утре има почивен ден, така че няма да можем да ти предложим нищо свястно, но ако ще се задоволиш с някой и друг сандвич, ще мога да ти спретна нещо.

— Благодаря.

— Ще трябва да носиш със себе си шофьорската си книжка, паспорта и книжката за здравните тя осигуровки. Освен това ще ни е необходим и дубликат от ключа на апартамента ти. Ще успееш ли да се приготвиш?

— Да, би трябвало.

— И още нещо. Ще трябва да те видя насаме и по оня, предишния въпрос. Така че ще се наложи да ми отделиш известно време, след като приключиш с мадам.

— Кой предишен въпрос?

Тамару млъкна за миг. Мълчанието му тежеше колкото цяла торба пясък.

— Доколкото си спомням, помоли ме да ти намеря едно нещо. Нима си забравила?

— Как? Разбира се, че си спомням — отвърна забързано Аомаме. Едно ъгълче от съзнанието й все още бе заето от мисълта за луните.

— До утре в седем тогава — каза Тамару и затвори.

* * *

И през следващата нощ нямаше промяна в броя на луните. След бърз душ Аомаме излезе от клуба, а горе на светлото все още небе вече я чакаха една до друга двете бледолики луни. Аомаме се застоя на пасарелката над авеню „Гайен-Нишидори“, облегна се на парапета и известно време остана загледана в луните. Никой друг наоколо не се вглеждаше толкова внимателно в небето. Минувачите й хвърляха по някой озадачен поглед, после продължаваха забързани към станцията на метрото, без да проявят и капка интерес нито към небето, нито към луната. Но докато гледаше нагоре, Аомаме започна да изпитва същата физическа умора, която я бе сполетяла два дни по-рано. Крайно време е да престана да се блещя на тези луни, упрекна се. Много зле взе да ми се отразява. Но колкото и да си налагаше да не гледа натам, нямаше начин да не чувства техния поглед върху кожата си. Дори когато не ги гледам, самите те ме гледат. И знаят какво съм тръгнала да върша.

* * *

Вдовицата и Аомаме пиеха кафе от някакви натруфени чаши от отминала епоха. Вдовицата сипа внимателно няколко капчици мляко до ръба на чашата си и пиеше кафето си, без да го разбърква. Захар не ползваше. Аомаме, както винаги, се придържаше към черното кафе. Тамару им беше поднесъл обещаните сандвичи, нарязани на хапки. Аомаме изяде няколко — най-обикновени сандвичи с краставица и сирене върху ръжен хляб, с много фини подправки. Тамару много го биваше по простите неща за ядене, умееше да борави сръчно с кухненския нож и да нарязва на идеални размери и дебелина всички съставки. Знаеше и реда, в който следва да се извършат отделните операции. А това се оказваше от огромно значение за крайния вид и вкус на продукта.

— Докъде стигна с организацията на твоите дела? — попита вдовицата.

— Предадох всичките си излишни дрехи и книги на благотворителни организации. Опаковала съм само онова, което ще ми е нужно за новия ми живот, и съм готова моментално да тръгна. В апартамента си съм оставила единствено онези неща, които ще са ми нужни междувременно: електроуреди, легло със завивки, няколко чинии.

— Ще се погрижим за всичко, което остане след теб. За наема и за други такива подробности изобщо не се притеснявай. Тръгни само с най-необходимото ти.

— Да им дам ли предизвестие в работата? Да не им се стори подозрително, ако един ден изчезна без предупреждение.

— И затова не се притеснявай — върна вдовицата тихо чашката си върху масата.

Аомаме кимна в отговор. Изяде още един сандвич и отпи от кафето.

— Имаш ли пари в банката, между другото? — попита я вдовицата.

— Шестстотин хиляди йени в спестовен влог и два милиона по депозитен сертификат.

Вдовицата направи няколко изчисления.

— Няма проблем да изтеглиш до 400 000 от спестовния влог, стига да го направиш на части, но не пипай депозитния сертификат. Няма да изглежда добре, ако го закриеш изведнъж. Личните ти дела може да са под наблюдение. Допълнителната предпазливост никога не е излишна. По-нататък ще те компенсирам за разликата. Други имоти и активи имаш ли?

— Само парите, които досега ми плащахте. Стоят си в касета в един трезор.

— Извади парите, но не ги дръж в апартамента си. Измисли къде да ги скъташ на сигурно място.

— Добре.

— Засега толкова. Върши си работата както винаги, не променяй начина си на живот и не прави нещо, което да привлича излишно внимание. И в никакъв случай не обсъждай важни неща по телефона.

След като изчерпа инструкциите си, вдовицата се отпусна по-удобно в креслото, сякаш силите й се бяха изцедили.

— Датата уточнена ли е? — попита Аомаме.

— За съжаление, още не — отвърна вдовицата. — Чакаме ги да се свържат с нас. Нещата се подреждат, но графикът ще се уточни едва в последния момент. А дотогава може да мине и седмица, може — и месец. И точното място засега не ни е известно. Просто трябва да останеш на изчакване, макар и на тръни.

— Чакането не ми пречи — рече Аомаме, но ми се ще да ме запознаете поне в най-общи линии с „договореностите“.

— Ще му проведеш сеанс по стречинг. Каквото правиш винаги. Той има известни проблеми със здравето си. Не са опасни за живота му, но, доколкото ни е известно, му причиняват големи неприятности. Освен обичайната медицина е опитал и разни алтернативни лечения — шиацу, акупунктура, масажи, — но нищо не е успяло да облекчи страданията му. Тези здравни проблеми са единственото слабо място на този така наречен Вожд. А ние тъкмо тази пукнатина в отбраната му търсим.

Прозорецът зад гърба на вдовицата бе със спуснати завеси, които закриваха луните, но Аомаме усещаше хладния им поглед върху кожата си. Конспиративното им мълчание сякаш бе успяло да се промъкне в стаята.

— Имаме наш човек в организацията Сакигаке и чрез него пуснахме слух, че си виден специалист по стречинг. Това никак не бе трудно, тъй като си е самата истина. Така че те проявяват огромен интерес към теб. Първоначално искаха да отидеш в селището им в Яманаши, но успяхме да им внушим, че заради прекомерната си заетост не можеш да излизаш от Токио. Така или иначе, човекът идва до Токио веднъж месечно по работа. Отсяда под чуждо име в един хотел в центъра. Там ще проведеш сеанса си. А останеш ли веднъж насаме с него, просто прилагаш обичайните си хватки.

Аомаме се опита да си представи сцената. Хотелска стая. Легнал на постелката за йога мъж, а тя разтяга мускулите му. Не вижда лицето му. Така, както е по корем, тилът му е открит, беззащитен. Тя се пресяга и вади от чантата си ледокопа.

— Сигурно ли е, че двамата ще сме сами в хотелската стая? — попита Аомаме.

Вдовицата кимна:

— Вождът крие здравословните си проблеми от организацията, така че би трябвало да няма друг човек. Двамата ще сте сами.

— Те знаят ли името ми и къде работя?

— Говорим за изключително предпазливи хора. Вече са те проучили най-подробно и не са установили никакви проблеми. Вчера ни съобщиха, че желаят да го посетиш в хотела му. Остава само да уточним времето и мястото.

— Често ви посещавам. Дали няма да се усъмнят във връзката ни?

— Аз съм просто член в спортния клуб, където работиш, а идването ти тук е в качеството ти на моя лична инструкторка. Не виждам причина да припишат нещо повече на взаимоотношенията ни.

Аомаме кимна в знак на съгласие.

— При всяко излизане от селището — каза вдовицата — Вожда се придружава от двама телохранители. И двамата са от сектата и имат колани по карате. Не ни е известно дали освен това не носят и оръжие, но очевидно са много кадърни в работата си. Тренират ежедневно. Макар според Тамару да са аматьори.

— За разлика от самия Тамару.

— Да, за разлика от самия Тамару. Той е служил като рейнджър в силите за самоотбрана. На такива като него им е втълпено да извършват всичко необходимо в изпълнение на поставената им задача, и то мигновено, без ни най-малко да се замислят. Най-важното е да не проявяват колебание, независимо кой е противникът им. А аматьорите се колебаят — особено когато противникът им е млада жена, да кажем.

Вдовицата се сгуши обратно в креслото и въздъхна дълбоко. После пак изправи гръбнака си и се втренчи в Аомаме:

— Двамата телохранители най-вероятно ще се намират в съседната стая до апартамента, докато ти прилагаш лечението си върху Вожда. Ще си насаме с него в продължение на цял час. Засега поне така се подреждат нещата. Но какво ще стане в действителност, никой не може да каже. Нещата се менят. Вождът никога не разкрива намеренията си до последния миг.

— На каква възраст е той?

— Някъде към петдесет и пет. Едър мъж, доколкото ни е известно. Но за съжаление, само толкова знаем.

* * *

Тамару я чакаше пред главния вход. Предаде му резервния ключ от апартамента, шофьорската си книжка, паспорта и книжката за здравните си осигуровки. Той влезе и ги ксерокопира. След като се убеди, че притежава необходимите копия, върна оригиналите на Аомаме. После я вкара в офиса си в съседство с главния вход — малко квадратно помещение без никаква украса, с гледащо към градината прозорче. Климатикът жужеше тихичко. Настани Аомаме на дървено столче, а сам той седна зад бюрото. На стената над бюрото висяха четири телевизионни монитора. Постъпващият от вариофокалните камери сигнал се записваше на четири отделни видеодека. Екраните показваха положението извън оградата. На най-десния се виждаше входът на приюта с жените, както и излегналата се на земята нова овчарка. Беше малко по-дребна от предишната кучка.

— Нямаме запис как е загинало онова куче — като че предугади въпроса й Тамару. — По това време не е била вързана. Изключено е да се е отвързала сама. Което значи, че някой я е отвързал.

— И то някой, когото е допуснала да се приближи, без да го лае.

— Така излиза.

— Странно…

Тамару кимна, но нищо не каза. Толкова пъти бе предъвквал различните вероятности, че вече от самата мисъл му призляваше. Не му бе останало и нищо, което да каже другиму.

Тамару се пресегна и извади черен найлонов плик от кантонерката до бюрото. От плика измъкна избеляла синя хавлиена кърпа, а като я разтвори, оказа се, че в нея има лъскав черен предмет — малък автоматичен пистолет. Подаде го на Аомаме, без дума да каже, а и тя го пое безмълвно. Опита тежестта му върху дланта си. Беше много по-лек, отколкото изглеждаше. И такова малко, леко нещо е способно да донесе смърт на човешко същество.

— Току-що допусна две основни грешки. Сещаш ли се кои? — попита я Тамару.

Аомаме премисли извършените от нея действия, но не откри в тях никаква грешка. Просто бе поела подаденото й оръжие.

— Не.

— Първо, след като пое пистолета, не провери дали е зареден, и ако е зареден, дали е спуснат предпазителят му. Втората ти грешка: след като го пое, го задържа — макар и само за частица от секундата — насочен към мен. Тоест наруши две абсолютни правила. И трето, не пъхай пръст в скобата, ако не възнамеряваш да дръпнеш спусъка.

— Разбрах. Вече ще внимавам.

— Като се изключат извънредните случаи, никога недей да държиш, подаваш или носиш пистолет дори с един патрон в него. И видиш ли пистолет, винаги го смятай за зареден, докато не се убедиш със сигурност в противното. Предназначението на оръжието е да убива хора. Предпазливостта никога не е излишна. Някой може и да ми се смее на прекалената предпазливост, но постоянно се случват нелепи нещастия, в които обикновено пострадват най-вече онези, които най-много са се смели.

От джоба на якето си Тамару извади найлонов плик със седем нови патрона и го остави върху бюрото.

— Както виждаш, патроните не са в пистолета. Пълнителят му си е на място, но е празен. И в патронника няма патрон.

Аомаме кимна.

— Това ти е личен подарък от мен. Независимо от това, ако не го използваш, бих желал да го получа обратно.

— Разбира се — каза Аомаме с пресъхнало гърло. — Но все пак си платил някакви пари за него.

— За парите не се притеснявай — рече Тамару. — Имаш си други неща, за които да се тревожиш. Дай за тях да си говорим. Стреляла ли си някога с пистолет?

— Никога — поклати глава Аомаме.

— С револвер се стреля по-лесно, отколкото с пистолет, особено от аматьори. Механизмът на револвера е далеч по-прост, затова и по-лесно се научава човек да борави с него, което значи, че и вероятността от грешка е по-малка. Добрият револвер обаче е доста обемист и обременява носещия го. Затова прецених, че за теб ще е по-подходящ автоматичният пистолет. В ръцете си държиш „Хеклер & Кох“, модел HK4, немско производство. Тегло без патроните 480 грама. Малък е и е лек, но късите му деветмилиметрови патрони са мощни, а и откатът му е слаб. Не е кой знае колко точен на големи разстояния, но е идеален за целите, за които ти трябва. Фирмата „Хеклер & Кох“ е създадена след войната, но моделът HK4 е базиран на Mauser HSc — много уважаван предвоенен модел. В производство е от 1968 г. и все още е в масова употреба. Тоест на него може да се разчита. Твоят не е нов, но за него се е грижил човек, който явно е знаел какво върши. Пистолетът е като автомобила: една добре използвана кола е по-сигурна от чисто новата.

Тамару взе от ръцете й пистолета и й показа как да борави с него — как да включва и изключва предпазителя, как да вади и слага пълнителя.

— Пълнителят се вади задължително при включен предпазител. След като натиснеш бутона и издърпаш пълнителя, дърпаш назад затвора и патронът се изхвърля от патронника — сега не, естествено, понеже пистолетът не е зареден. Затворният блок остава отворен, при което натискаш спусъка ето така, плъзгачът се затваря, но ударникът остава издърпан назад. Натискаш още веднъж спусъка и ударникът пада. Едва тогава слагаш новия пълнител.

Тамару демонстрираше последователните действия с тренирани движения. После повтори последователността бавно, като обръщаше внимание на всяка отделна операция. Аомаме го наблюдаваше съсредоточено.

— Хайде, опитай ти сега.

Аомаме извади внимателно пълнителя, дръпна назад затворния блок, изпразни патронника, спусна ударника и върна пълнителя на мястото му.

— Добре — каза Тамару. После взе от нея пистолета, извади пълнителя, внимателно го зареди със седемте патрона и го пъхна обратно в ръкохватката със звучно щракане. Дръпна назад затвора и вкара патрон в патронника. После спусна предпазителя, намиращ се на лявата страна на пистолета.

— Хайде сега да повториш същото, което направи преди малко, само че този път с бойни патрони. Патрон има и в патронника. Предпазителят е включен, но и при това положение в никакъв случай не бива да насочваш оръжието към човек.

Поела заредения пистолет, Аомаме усети колко по-тежък е станал и как носи непогрешимото предвестие за смърт. В ръцете си държеше прецизен инструмент, създаден за убиване на хора. Почувства как се изпотява под мишниците.

Щракна повторно да се убеди, че предпазителят е включен, натисна бутона, извади пълнителя и го остави върху масата. После дръпна затвора и освободеният от патронника патрон падна шумно на дървения под. Натисна веднъж спусъка да затвори плъзгача, после втори път — да спусне ударника. След това вдигна с разтреперана ръка падналия в краката й патрон. Гърлото й бе съвсем пресъхнало и всяко вдишване й причиняваше остра пареща болка.

— Като за пръв път не е зле — отсъди Тамару и с натиск вкара деветмилиметровия патрон в пълнителя. — Но ще трябва още много да се упражняваш. Ръцете ти треперят. Необходимо е по няколко пъти на ден да тренираш движенията за вадене и слагане на пълнителя, та ръцете ти да свикнат с пистолета, докато стигнеш до автоматизъм и висока скорост като моите. И то на тъмно. В твоя случай няма да ти се налага да сменяш пълнител в хода на операцията, но самите движения са от основни по-основни за човека, който използва пистолета. Затова трябва да ги знаеш наизуст.

— А в стрелба не трябва ли да се тренирам?

— Ама ти нали не се каниш да застреляш с това нещо друг човек? Нали само себе си ще простреляш?

Аомаме кимна.

— В такъв случай не ти трябва да тренираш стрелба. Достатъчно ти е да знаеш как да го заредиш, да освободиш предпазителя и да усетиш действието на спусъка. Така или иначе, къде се канеше да тренираш стрелбата?

Аомаме завъртя глава. Нямаше никаква представа.

— А и как точно смяташ да се гръмнеш? Я вземи да опиташ.

Тамару вкара заредения пълнител, убеди се, че предпазителят е включен, и подаде оръжието на Аомаме.

— Поставил съм предпазителя — рече.

Аомаме притисна дулото към слепоочието си. Усети ледената стомана. Но Тамару бавно поклати глава няколко пъти.

— Повярвай ми. Слепоочието не е най-подходящото за целта място. Да се гръмне човек в мозъка по този начин, е много по-трудно, отколкото можеш да си представиш. Обикновено му се разтреперват ръцете, а това пречи на правилния прицел. В крайна сметка можеш да си останеш с одран череп, вместо да се самоубиеш. Сигурен съм, че не желаеш подобно нещо.

Аомаме безмълвно поклати отрицателно глава.

— Виж какво става с генерал Тоджо след войната. Когато американските военни идват да го арестуват, той решава да се самоубие. Насочва дулото към гърдите си и натиска спусъка, обаче куршумът не уцелва и само го ранява в стомаха, без да го убие. Представяш ли си? Най-видният професионален военачалник в цяла Япония да не може да се самоубие с пистолет! Закарват го в болница, американските лекари полагат максимални усилия, излекуват го, осъждат го и го обесват. По-гадна смърт — здраве му кажи! Последните мигове в живота са важно нещо за един човек. Не можеш да избираш как се раждаш, но можеш да избереш как да умреш.

Аомаме прехапа устна.

— Най-сигурният начин е да налапаш дулото и да си пръснеш черепа отдолу. Ето така.

Тамару взе пистолета от Аомаме да й покаже. Тя хем знаеше, че предпазителят е спуснат, хем пак се напрегна, докато го наблюдаваше. Дъхът й секна, сякаш нещо й заседна в гърлото.

— Но и така няма 100 процента гаранция. Дори познавам един, който така и не успя да се самоубие, но се докара до много тежко положение. Служехме заедно в силите за самоотбрана. Наврял дулото на карабината в устата си и натиснал с палци лъжицата, която бил завързал към спусъка. Но, изглежда, цевта на пушката се е поизместила, та вместо да умре, се превърна в зеленчук. И така живя още десет години. Никак не е лесно човек да си отнеме сам живота. Не става като на кино. По филмите го правят като едното нищо, без никаква болка, и хоп! — човекът умрял. А в действителност съвсем не е така. Оставаш прикован към леглото цели десет години, а пикнята ти не спира да тече.

Аомаме кимна безмълвно.

Тамару извади патроните от пълнителя и от цевта и ги пусна в найлоновото пликче. Подаде пистолета на Аомаме отделно от патроните.

— Вече не е зареден.

Аомаме кимна и ги пое.

— Повярвай ми: най-умно е да си мислиш как да оцелееш. А е и най-практично. Друг съвет не мога да ти дам.

— Разбирам — отвърна сухо Аомаме. После уви „Хеклер & Кох“-а, модел HK4 — груб според нея механизъм, — в един шал и го набута на дъното на чантата си. От това чантата й натежа с повече от половин кило, но формата й не се промени. HK4 беше малък пистолет.

— Този пистолет не е за аматьори — уточни Тамару. — От личен опит знам, че нищо добро не можеш да чакаш от него. Но мисля, че ще успееш да го овладееш. В това отношение ние двамата си приличаме. Закъсаш ли, винаги ще дадеш предимство на правилата пред самата себе си.

— Вероятно, тъй като самото „себе си“ не съществува.

Тамару нищо не можа да каже на този й аргумент.

— Служил си в силите за самоотбрана, значи?

— Да. И то в най-тежките части. Караха ни да ядем плъхове, змии и скакалци. Не че не стават за ядене, но вкусът им е доста гаден.

— И с какво се занимаваше след това?

— С какво ли не. Охранител, най-вече бодигард — макар тая дума да е прекалено префърцунена за онова, което понякога ми се случваше да върша. Не обичам да работя в екип, по-скоро си падам единак. Известно време бях част и от подземния свят поради липсата на друго препитание. На какво ли не съм се нагледал — куп неща, които нормалният човек цял живот не би видял. Но все пак не паднах до най-ниското. Винаги гледах да не прекрачвам границата. По рождение съм предпазлив човек, така че организираните престъпни групи якудза никак не ми се нравеха. И както вече споменах, нямам криминално досие. След което дойдох тук. — И Тамару посочи право надолу. — Оттогава водя много заседнал живот. Не че държа толкова на стабилно всекидневие, но засега съм доволен. Много трудно намира човек работа, която да му харесва.

— Много си прав — каза Аомаме. — Но ти наистина ли настояваш да не ти платя за това нещо?

Тамару завъртя глава:

— Не ти ща парите. Главната движеща сила на този свят не са парите, а онова, което дължиш на хората, и какво те ти дължат. И понеже не обичам да дължа никому нищо, гледам колкото се може повече да съм от даващите.

— Много съм ти задължена — каза Аомаме.

— Ако случайно от полицията вземат да те разпитват откъде имаш пистолета, надявам се да не споменеш името ми. Ако дойдат тук, аз, естествено, всичко ще отричам. За миналото ми нищо няма да открият. Но ако се захванат с мадам, спукана ми е работата.

— Разбира се, че няма да им кажа името ти.

Тамару извади от джоба си сгънато листче и го подаде на Аомаме. Там имаше мъжко име. Тамару каза:

— На 4 юли си се срещнала с този човек в кафене „Реноар“, близо до гара Сендагая. Предал ти е пистолета със седем патрона и си му платила петдесет хиляди йени в брой. Той се е свързал с теб, след като научил, че търсиш пистолет. Ако полицията го разпита, предполага се той да се признае за виновен и да прекара някоя и друга година зад решетките. Нищо повече не е необходимо да им казваш. На полицията й стига да установи по какъв път е стигнал пистолетът в ръцете ти, за да запазят добрия си имидж. Е, и ти може да полежиш известно време в затвора за нарушение на закона за контрол върху огнестрелните и хладните оръжия.

Аомаме запомни името и върна листчето на Тамару, а той го накъса на парченца и ги хвърли в кошчето. После й каза:

— Вече ти споменах, че съм изключително предпазлив човек. Почти никога не завися от никого за нищо, а дори и да ми се наложи, пак не се доверявам никому. И не обичам да оставям нещата на самотек. Но в конкретния случай най-вече се надявам пистолетът да се върне у мен неизползван. Тогава никой няма да има проблеми, никой няма да умре, няма да има пострадали, никой няма да лежи в затвор.

Аомаме кимна:

— С други думи, искаш от мен да наруша закона на Чехов.

— Точно така. Чехов може да е велик писател, но не всички романи са длъжни да се съобразяват с правилата му. Не всички оръжия във всички разкази са длъжни да гръмнат. — Изведнъж Тамару се намръщи, сякаш се сети за нещо: — За една бройка да забравя. Трябваше да те оборудвам и с пейджър.

Извади от бюрото си едно дребно устройство с щипка за прикачване към дреха или колан. Вдигна телефона и набра трицифрен код за бърза връзка. Телефонът иззвъня трикратно и пейджърът му отговори с поредица електронни пиукания. След като увеличи силата на звука колкото искаше, Тамару натисна бутон да го изключи. Огледа внимателно дисплея, да се убеди, че на него се вижда номерът на търсещия го абонат, след което го подаде на Аомаме.

— Най-добре ще е да не се разделяш с това или поне да не се отдалечаваш много от него. Звънне ли, значи трябва да ти предам нещо. И то нещо важно. Няма да ти сигнализирам, за да си говоря с теб за времето. При което трябва да се обадиш незабавно на номера, който се вижда на дисплея. Моментално. И то от обществен телефон. И още нещо: ако имаш багаж, остави го в едно от монетните гардеробчета на гара Шинджуку.

— Гара Шинджуку — повтори Аомаме.

— Смятам, че не е необходимо да ти напомням да пътуваш с минимален багаж.

— Естествено.

* * *

След като се прибра, Аомаме закри прозорците си със завесите и извади от чантата си „Хеклер & Кох“-а с патроните. Седна на масата в кухнята и си преговори няколко пъти ваденето и слагането на празния пълнител. Всеки път го правеше все по-бързо. Движенията й добиха определена ритмичност и ръцете й престанаха да треперят. После уви пистолета в една стара тениска и го напъха в кутия от обувки, която завря на дъното на килера. Пликчето с патроните скри в джоба на един свой шлифер на закачалката. Усети, че я мъчи страхотна жажда, извади от хладилника кана с леден ечемичен чай и изпи три пълни чаши. Раменете й се бяха схванали и я боляха, а от подмишниците й се носеше необичайна миризма. Самата мисъл, че вече притежава пистолет, караше светът да изглежда малко по-различно. Дори домът й бе придобил някаква непозната, необичайна окраска.

Съблече се и се пъхна под горещия душ да отмие неприятната миризма. Не всяко оръжие трябва да гръмне, рече си, докато бе под душа. Пистолетът е просто едно средство, а и светът, в който живея, не е приказен. А е реален свят, изпълнен с несъвършенства, непостоянства и провали.

* * *

Две седмици се източиха, без да се случи нищо особено. Аомаме ходеше в спортния клуб и провеждаше уроците си по бойни изкуства и стречинг. Не биваше да променя ритъма на ежедневието си. Съобразяваше се максимално с разпорежданията на вдовицата. Вечеряше сама, след като се прибереше. После пускаше завесите, сядаше на кухненската маса и започваше да се упражнява с „Хеклер & Кох“-а, докато тежестта и твърдостта му, ароматът на смазката, грубата му сила и мълчанието му постепенно станаха част от самата нея.

Понякога връзваше през очите си шал, за да тренира „на сляпо“. И стигна дотам, че успяваше да зареди чевръсто пълнителя, да освободи предпазителя и да дръпне затворния блок назад, без изобщо да гледа. Отривистият ритмичен звук от всяко отделно действие галеше слуха й. Постепенно престана да отличава в мрака действителните шумове от оръжието от слуховото си възприятие на тези звуци. Границата между самата нея и действията й постепенно избледня, докато в един момент изчезна напълно.

Най-малко два пъти на ден заставаше пред огледалото в банята и пъхаше дулото на заредения пистолет в устата си. И докато усещаше твърдостта на метала със зъбите си, си представяше как дърпа спусъка. Нищо друго не й трябваше, за да сложи край на живота си. В следващия миг вече нямаше да е на този свят. А на своето „аз“, което виждаше в огледалото, казваше: Най-важното е да не ми трепне ръката, да я стегна да поеме отката, да не ме е страх и — още по-важното — да не се поколебая.

Аз и сега мога да го направя, ако река, мислеше си Аомаме. Колко му е да дръпна пръста си назад с един сантиметър. Дали да не го направя? Но след като размислеше, изваждаше пистолета от устата си, освобождаваше леко ударника, включваше предпазителя и полагаше оръжието между пастата за зъби и четката за коса. Не. Още ми е рано. Първо трябва да свърша една работа.

* * *

В изпълнение на получените от Тамару инструкции, Аомаме не се разделяше с пейджъра. Когато си лягаше, го слагаше редом с будилника. Готова бе да реагира на посланието му, но и през следващата седмица пейджърът не наруши тишината.

Пистолетът в кутията от обувки, седемте патрона в джоба на шлифера, мълчащият пейджър, ръчно изработеният ледокоп със смъртоносния връх, куфарчето с личните й вещи; новото лице и новият живот, които я очакваха; пачките с пари в монетното гардеробче на гара Шинджуку — това бе средата, в която Аомаме прекара разгара на лятото. Все повече народ заминаваше в летен отпуск. Магазини пускаха кепенците. Минувачите по улиците оредяха. Броят на автомобилите намаля и градът потъна в тишина. Имаше моменти, в които й се струваше, че вече не знае коя е самата тя. Това ли е наистина действителният свят, питаше се? И ако не е, къде да търся реалността? Нямаше представа къде още да я търси, така че засега не й оставаше друг избор, освен да признае всичко това като единствената действителност и да мобилизира каквито сили й бяха останали, за да оцелее в нея.

Не ме е страх от смъртта, внушаваше си Аомаме. Ако нещо ме плаши, то е да не би действителността да ме остави зад себе си.

Всичко си беше приготвила. И емоционално се бе подготвила. Имаше готовност да напусне апартамента си в мига, в който й се обадеше Тамару. Но той така и не й се обаждаше.

Наближаваше краят на август. Скоро лятото ще утихне и цикадите ще изпищят за последно. Как успя да издържи цял един такъв месец, чиито дни се точеха тъй бавно?

Аомаме се прибра от работата си в спортния клуб, хвърли прогизналия от пот екип в коша за пране и се преоблече в бюстие и шорти. Следобед се изля силен дъжд. Небето притъмня. По асфалта първо зашляпаха едри колкото топчета капки и се чуха приглушени гръмотевици. Накрая улиците тънеха във вода, но слънцето се появи и вложи цялата си енергия да изпари водата, така че градът се оказа обвит в трептящ парен воал. Към залез-слънце придойдоха облаци, хвърлиха плътна завеса върху небето и закриха луната.

На Аомаме й се прищя да си поотпочине, преди да се захване с вечерята. Разтвори върху кухненската маса вечерния вестник и взе да го преглежда методично, от първата до последната страница, докато пиеше студен ечемичен чай и дъвчеше сварените по-рано на па̀ра зелени соеви шушулки едамаме. Нищо интересно. Най-обикновен вечерен вестник. И чак когато стигна до местните новини, погледът й се прикова върху снимката на Аюми. Дъхът й спря и лицето й се смръщи.

Не, не може да е Аюми, рече си в началото. Сигурно е някаква грешка — просто поразителна прилика с младата и приятелка полицайка. Какво би могло да пише във вестник точно пък за Аюми, и то придружено със снимка. Но колкото повече се вглеждаше, толкова повече се убеждаваше, че пред очите й е бившата й партньорка в дребните сексуални гуляи. На портретната снимка Аюми беше със загатната усмивка — изкуствена и непривична за нея. Истинската Аюми се смееше естествено, открито, с цялото си лице. Снимката сякаш бе правена специално за някакъв обществен албум. Очевидното й неудобство издаваше някакво притеснение.

Аомаме предпочиташе да не чете придружаващия снимката текст. Стигаше й хвърленият върху едрото заглавие до снимката поглед, за да разбере какво всъщност е станало. Но се оказа, че й е невъзможно да не прочете написаното. Все пак то действително съществуваше. И нямаше как да пренебрегне реалността. Аомаме пое дълбоко дъх и се зачете:

Аюми Накано (26). Неомъжена. Живееща в район Шинджуку, Токио.

Дописката съобщаваше, че Аюми била намерена мъртва в хотелска стая в Шибуя. Била удушена с колан от хавлия за баня. Намерили я чисто гола, прикована с белезници към леглото, с натикано в устата й парче плат. Открил я служител на хотела, докато преглеждал стаята преди обяд. Аюми и някакъв мъж я били наели към единадесет часа предната вечер, а мъжът си бил заминал сам призори. Всичко било платено предварително. Подобни случаи не бяха чак толкова необичайни в големия град, където смесването на хора освобождаваше високи температури, избиващи понякога в насилие. Във вестниците бе пълно с подобни репортажи. Но в конкретния случай имаше и някои необичайни аспекти. Жертвата бе полицейска служителка, а белезниците, явно използвани като сексиграчка, бяха истински, служебни, а не от евтините артикули, които може да се закупят от сексмагазините. Оттам, естествено, и обществената значимост на новината.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ПО-ДОБРЕ ЧОВЕК ДА НЕ СИ ПОЖЕЛАВА ПОДОБНО НЕЩО

Къде ли е тя сега? С какво ли се занимава? Дали е още член на „Обществото на свидетелите“?

Дано не е, мислеше си Тенго. Религиозните убеждения, разбира се, са въпрос на лична свобода. И той няма правото да се меси в тези работи. Но, доколкото си спомняше, тя още от малка не даваше признаци да й е приятно, че принадлежи към „Обществото на свидетелите“.

Докато следваше, Тенго се бе хванал на почасова работа в склад за алкохол на едро. Заплащането не бе никак лошо, но постоянното хамалуване с тежките каси оставяше дори якия Тенго с болки в ставите в края на всеки работен ден. Случи се така, че попадна в една смяна с двама младежи, израсли като „второ поколение“ членове в „Обществото на свидетелите“. Бяха учтиви, свестни момчета на неговата възраст и се трудеха сериозно. Веднъж след работа тримата се отбиха в някакъв бар да пият по една бира. Онези двамата били приятели от детинство, но преди няколко години напуснали сектата. И като излезли от вярата, стъпили в реалния свят. Но, доколкото можеше да определи Тенго, и двамата не се бяха адаптирали докрай в този нов за тях свят. Понеже бяха израсли в една тясна, сплотена общност, трудно им бе да разберат и приемат правилата на по-широкия свят. Поради което често губеха увереност и се озадачаваха от заобикалящите ги събития. Та колкото и да се чувстваха разкрепостени от това, че са напуснали вярата, все изпитваха и някакво постоянно подозрение, че може би са сбъркали в избора си.

Тенго напълно им съчувстваше. По-различно щеше да е, ако са напуснали своя си свят като деца, преди характерите им да са били напълно оформени; но след като бяха пропуснали тази възможност, не им бе останало друго, освен да живеят в общността на „Свидетелите“ и да се съобразяват с нейните ценности. Или пък за сметка на значителна саможертва и разчитайки единствено на собствените си сили, да прекроят своите обичаи и възгледи из основи. При всеки разговор с тях Тенго се сещаше за онова момиче и се надяваше да не й се е наложило и на нея да изживее същите болки, каквито се бяха стоварили върху двамата младежи.

* * *

След като момичето пусна ръката му и хукна от класната стая, без да се обърне назад, Тенго остана прикован на място, неспособен да предприеме каквото и да било. Тя толкова силно бе стискала лявата му ръка, че усещането от допира й изчезна чак след няколко дни. Но дори след време, след изчезването на прекия физически спомен, сърцето му не успя да се отърве от отпечатъка, който бе оставила в него.

Скоро след това Тенго изживя и първата си еякулация. От върха на втвърдения му пенис изскочи съвсем малко количество течност, малко по-гъста от урината и придружена с леко болезнено пулсиране. Тенго си нямаше представа, че това е предвестникът на пълноценната сперма. Дотогава не бе виждал нищо подобно, така че се притесни. Дали пък с него не ставаше нещо страшно? Изключено бе да го сподели с баща си, нито му идваше да разпитва съучениците си. Просто се бе събудил през нощта от някакъв сън (чието съдържание не помнеше) и бе установил, че гащите му са леко подмокрени. Имаше чувството, че ръката на момичето, стиснала неговата, е изцедила нещо от тялото му.

Втори случай да общува с нея нямаше. Аомаме си остана абсолютно изолирана от класа — не приказваше с никого, рецитираше със същия ясен, висок глас обичайната си молитва, преди да обядва. Дори когато се разминеха случайно някъде, лицето й изобщо не се променяше, сякаш помежду им не се беше случило нищо — сякаш изобщо не забелязваше Тенго.

А той взе да я наблюдава скришом при всяка възможност. Сега, като се вглеждаше в нея, установи, че лицето й всъщност е хубаво — достатъчно хубаво, че евентуално да му хареса. Беше висока и слаба и постоянно носеше възголеми избелели дрехи. Когато си сложеше екипа за физическо, веднага й личеше, че гърдите й още не са се оформили. Лицето й беше напълно безизразно, почти не говореше, а очите, които като че постоянно гледаха нещо много далечно, си оставаха безжизнени. Тенго не можеше да си обясни никак този факт, тъй като през въпросния ден, когато се бе вторачила в неговите, бяха съвсем ясни и бляскави.

След като му стисна по този начин ръката, Тенго установи, че кльощавото момиче е много по-жилаво по характер от повечето хора. Силата на хватката й бе внушителна, но това не бе всичко. Умът й, изглежда, притежаваше още по-голяма сила. Обикновено тази й енергия си оставаше скрита от останалите им съученици. Когато учителят й зададеше въпрос, отговаряше точно толкова, колкото бе необходимо (а понякога и по-накратко), но пък оценките й на контролните и класите работи винаги бяха добри. Тенго бе на мнение, че стига да искаше, тя можеше и да повиши успеха си, но вероятно се въздържаше, за да не привлича внимание върху себе си. Нищо чудно да бе възприела тази мъдра тактика като единствената, осигуряваща оцеляването на момиче в нейното положение: да свежда до минимум обидите, да се проявява минимално, да е максимално прозрачна.

Колко хубаво щеше да е, ако бе някое съвсем обикновено момиче, с което да си бъбри най-спокойно! Можеше дори да станат приятели. Поначало сприятеляването между едно десетгодишно момче и момиче не е никак лесно. Напротив — може да се каже, че е сред най-трудните неща на света. А в случая пред Тенго и Аомаме не се появяваше дори и единствена възможност да си поприказват приятелски. Та вместо да се постарае да завърже истинска дружба с онази Аомаме от плът и кръв, Тенго предпочете да общува с нея в безмълвното царство на въображението и спомена.

Десетгодишният Тенго нямаше никаква конкретна представа за секса. Искаше му се единствено момичето пак да го хване за ръка. И той да й стиска ръката някъде, където са само те двамата. И тя да му разкаже нещо — няма значение какво — за себе си, да му прошепне тайната какво значи да си Аомаме, да си десетгодишно момиче. А той ще положи всички усилия да я разбере и това ще е началото на нещо — независимо че дори и сега Тенго не бе в състояние да определи точно какво щеше да е това „нещо“.

* * *

Дойде април, а с него и началото на новата учебна година. Вече бяха петокласници, но се оказаха в различни паралелки. От време на време се разминаваха по коридорите или се засичаха на автобусната спирка, но момичето продължаваше да се държи така, сякаш изобщо не подозира за неговото съществуване — или поне така му се струваше на Тенго. И когато застанеше редом с нея, веждата й не трепваше. Дори не си правеше труда да си отмести погледа. Дълбочината и блясъкът на погледа й ги нямаше както преди. Тенго не преставаше да се чуди за смисъла на онзи случай в класната стая. Понякога му се струваше, че е било само сън. Но пък ръката му продължаваше да пази яркия спомен от изключителната хватка на Аомаме. За Тенго тайните на света нямаха край.

Докато в един момент не осъзна, че нея вече я няма в училището. Успя само да научи, че се е преместила в друго, но никой не знаеше къде по-точно. Надали някой друг в цялото основно училище изобщо се вълнуваше, че тя вече не е между тях.

Дълго след това Тенго съжаляваше за действията си — или, по-точно, за липсата на такива. Чак сега му идваха на ум думите, които трябваше да й каже. Най-после бе намерил в душата си онези неща, които копнееше да й каже, които бе длъжен да й каже. Нямаше да му коства кой знае колко. Просто трябваше да я спре на улицата и да я заприказва. Само дето не бе намерил подходящ момент и не бе събрал достатъчно кураж! Но му се бе сторило невъзможно. А сега възможността бе отминала завинаги.

* * *

Дори и след като завърши основното си образование и премина в държавната прогимназия, Тенго често се сещаше за Аомаме. Все по-често получаваше ерекция и мастурбираше, докато си мислеше за нея. И използваше единствено лявата си ръка — онази, която помнеше допира й. В спомените му тя си остана кльощавото момиче без гърди, но за да се изпразни, му стигаше дори да си я представи по екипа за физическо. В гимназията взе да излиза на срещи със свои връстнички. Чисто новите им гърди се очертаваха ясно през дрехите им и само като ги погледнеше, дъхът му спираше. Но и сега, преди да заспи нощем, Тенго работеше с лявата ръка, докато си мислеше за Аомаме с плоския гръден кош, без ни най-малкия намек за подутини. И се чудеше дали не е подвластен на някаква перверзия.

Едва по време на следването си Тенго престана да си мисли все за Аомаме. Най-вече защото взе да излиза с истински жени, та дори и да прави секс с някои от тях. Поне във физическо отношение бе вече зрял мъж и съвсем естествено образът на кокалестото десетгодишно момиче в спортен екип постепенно напусна кръга на обектите на неговото желание.

Но така или иначе, Тенго не изпита повторно същия мощен трепет на сърцето, който изживя, докато Аомаме стискаше ръката му в класната стая. Нито една от жените, с които си имаше работа по време на следването, че и след това, до ден-днешен, не остави толкова дълбок отпечатък в душата му, колкото Аомаме. В нито една не успя да открие онова, което всъщност търсеше. Попадал бе и на красавици, и на нежни души, и на такива, които страшно го харесваха, но те идваха и си отиваха като ярко оцветени птички, кацнали за малко на клона, преди да отлетят нанякъде. Нито те го задоволяваха, нито той тях.

Дори сега, приближаващ се към тридесетата си годишнина, Тенго установяваше с изненада как мислите му пак се отнасяха назад към десетгодишната Аомаме. Ето я — застанала насред празната класна стая, вперила в него кристалночистите си очи, стиснала го здраво за ръката. Понякога кльощавата й фигура бе в екипа за физическо. Друг път вървеше подир майка си из мола в Ичикава в неделно утро със стиснати уста, загледана към нещо, което го нямаше.

Май никога няма да се отърся от нея, мислеше си в такива моменти Тенго. И се ругаеше, че така и не бе я заговорил в училищния коридор, а сега вече бе прекалено късно. Защо не се насилих тогава! Защо не й казах една дума поне! Сега животът ми можеше да е коренно различен.

* * *

Сети се пак за Аомаме, докато купуваше едимаме в супермаркета. Оглеждаше клонките с едимаме в хладилния шкаф, а мисълта за Аомаме му се яви някак си съвсем естествено. И докато се усети, замръзна на място, унесен в мечтание. Нямаше представа колко време бе стоял така, но се сепна от женски глас: „Извинявайте“. Едрото му тяло бе блокирало достъпа до хладилния шкаф със соевите бобчета.

Тенго спря да мечтае, извини се на жената, пусна клонката с едимаме в кошницата си и се отправи към касата с покупките си — скариди, мляко, тофу, маруля и солени бисквити. Нареди се на опашката с други жени от махалата. Беше оживеният следобеден пазарен час, а касиерката бе мудна новачка, та се бе образувала дълга опашка, но това ни най-малко не притесняваше Тенго.

Ако най-случайно на същата опашка пред касата чака и Аомаме, дали ще я позная? Съмнявам се. Двадесет години не сме се виждали. Шансовете да се познаем взаимно са доста малки. Или пък, ако се разминем по улицата и изведнъж ми хрумне: „Дали пък тази не е Аомаме?“, ще имам ли смелостта да я спра на мига? И в това не съм убеден. По-вероятно е пак да не ми стигне куражът и да отмина, без нищо да сторя. И после пак да ме е яд на себе си — „Защо и този път нищо не й рекох — поне една дума да бях й казал!“.

Комацу колко пъти му бе говорил: „Ти, Тенго, страдаш от липса на желание и на положително отношение“. И май щеше да се окаже прав. Колчем Тенго се затруднеше да вземе някое решение, все си викаше: „Е, голяма работа“, и се примиряваше. Такъв си му беше характерът.

Добре де, но ако се срещнем лице в лице и за късмет се разпознаели, току-виж съм й се разкрил най-откровено. Ще влезем в някое кафене (стига тя да разполага със свободно време и да приеме поканата ми), ще седнем един срещу друг, ще си поръчаме нещо за пиене и аз всичко ще й разкажа.

А толкова много му се бе насъбрало за казване! „Още помня как стискаше ръката ми в онази класна стая. След това исках да ти стана приятел. Да те опозная по-отблизо. Но не намерих сили. По ред причини, но най-вече заради това, че ме беше страх. Сума ти години ме беше яд на себе си. И сега ме е яд. И не мога да спра да не мисля за теб.“ Разбира се, и дума нямаше да обели за това как мастурбираше, докато си я представяше. Това щеше да е съвсем друго измерение, превишаващо чистата откровеност.

Но май е по-добре човек да не си пожелава подобно нещо. По-добре ще е изобщо да не я видя повече. Току-виж съм се разочаровал силно от нея. Кой знае в каква тъпа, преуморена чиновничка се е превърнала. Или в някоя каталясала домакиня, която само крещи по децата си. И накрая ще излезе, че просто няма какво да си кажем. И тази възможност бе напълно реална. А Тенго щеше само да изгуби онзи скъп спомен, който бе носил у себе си през годините. Да го изгуби завинаги. Но не! Тенго почти със сигурност изключваше подобна ситуация. В прямия поглед и волевия профил на онова десетгодишно момиче бе открил една решителност, която времето не би било в състояние да унищожи. Но пък какво можеше да каже за самия себе си? Самата мисъл силно го безпокоеше.

Ами ако се окажеше, че Аомаме се разочарова от него при новата им среща? В основното училище всички го смятаха за математически гений и отличник по почти всички предмети. Освен дето беше и виден спортист. Дори учителите се отнасяха с уважение към него и му предсказваха бляскаво бъдеще. Нищо чудно и Аомаме да е била във възторг от него. И в какво се беше превърнал в крайна сметка? В един преподавател в школа за зубрене. Вярно, работата не бе кой знае колко трудна и не ограничаваше затворения му живот, но и стожер на обществото не беше. Едновременно с преподаването в школата за зубрене пишеше и проза, но до този момент не беше публикувал нищо. Докарваше си допълнително някакви суми от съчиняването на рубрика по астрология за едно женско списание — наистина популярна рубрика, но всъщност нищо друго освен куп лъжи. Нито имаше някакви приятели, нито беше влюбен в някого. На практика човешките му контакти се ограничаваха до седмичните му тайни срещи с омъжена жена с десет години по-възрастна от него. Поне дотук единственото постижение, с което можеше истински да се гордее, бе ролята му на задкулисен автор, превърнал „Въздушната какавида“ в бестселър, но това пък не биваше никому да споменава. Тъкмо на този етап от размишленията му касиерката взе кошничката с покупките му.

* * *

Прибра се с кесията покупки под мишница. Преобу се по шорти, извади кен студена бира от хладилника и я изпи прав, докато чакаше да заври водата в голямата тенджера. В същото време откъсна шушулките едимаме от клонката, натрупа ги върху дъската за рязане и ги натри със сол. А когато водата завря, ги сипа в тенджерата.

Защо така ми е легнало на сърцето това десетгодишно момиче през всичките тези години?, запита се. Приближи се до мен и ми стисна ръката един ден след часовете, без да каже нито дума. Само толкова. Но за това кратко време Аомаме сякаш успя да му вземе нещо — част от душата или от тялото му. И да го замени с някаква част от своята душа или тяло. Цялата важна размяна се бе случила в течение само на няколко секунди.

Тенго накълца на ситно джинджифил. После наряза на по-едри парчета целината и гъбите. И кориандъра накълца на ситно. Обели скаридите и ги изплакна в кухненската мивка. Разстла книжна салфетка и ги нареди отгоре й в прави редици, като войници. Когато едамамето се свари, изсипа шушулките в колендера и ги остави да изстинат. Сложи тигана, поръси дъното с малко сусамово олио и изпържи на бавен огън накълцания джинджифил.

* * *

И пак взе да си мисли: Ех, защо не мога сега да срещна Аомаме! Дори да се разочарова от мен или аз леко от нея, голяма работа! Просто копнееше да я види. Да разбере как е живяла оттогава, къде живее сега, на какво се радва и какво я натъжава. Колкото и да се бяха променили и двамата, дори изцяло да се бе изпарила възможността да се съберат, това ни най-малко не променяше факта, че много отдавна си бяха разменили по нещо в онази празна класна стая в основното училище.

Пусна в тигана нарязаните гъби и целината. Усили газта и взе леко да разклаща тигана, като в същото време разбъркваше съдържанието му с плоската дървена лъжица и по някое време добави малко сол и черен пипер. Когато зеленчуците започнаха да омекват, изсипа от книжната салфетка и подсушените скариди. Добави още малко сол и черен пипер и си сипа чашка саке. Накрая лисна мъничко соев сос и поръси с кориандър. Всички тези действия извършваше на автопилот. Ястието не изискваше кой знае какви сложни процедури: ръцете му се движеха самостоятелно, точно, но мозъкът му не преставаше да се занимава с Аомаме.

Когато скаридите със зеленчуци се сготвиха, Тенго ги прехвърли от тигана върху широка чиния. Извади нова бира от хладилника, седна замислен на кухненската маса и започна да дъвче вдигащата пара храна.

От няколко месеца насам явно се променям сериозно. Може да се каже, че израснах умствено и емоционално… най-после… на границата на тридесетте ми години. Това пък ако не е постижение! Стиснал полуизпитата бира в ръка, Тенго завъртя подигравателно главата си. Наистина какво постижение! С това темпо на колко ли години ще съзрея окончателно?

Във всеки случай ясно му бе, че катализаторът на вътрешните му промени е била „Въздушната какавида“. Самото пренаписване на историята на Фука-Ери със собствените му думи бе създало у Тенго мощно ново желание да придаде литературна форма на съхраняваната в душата му история. И част от това мощно ново желание бе копнежът по Аомаме. Нещо го караше пак да мисли непрестанно за нея. Мислите му при всяка възможност се връщаха към онази следобедна класна стая преди двадесет години, така както силното насрещно течение отнася навътре към морето краката изпод застаналия до брега човек. Тенго едва смогна да изпие половината бира и да изяде половината скариди със зеленчуци. Изсипа останалата бира в мивката, прехвърли неизядената храна в по-малка чиния, покри я с найлоново фолио и я пъхна в хладилника.

* * *

След като се наяде, седна зад бюрото. Включи текстообработващата машина и отвори недовършения документ.

Да, според него наистина нямаше смисъл да се пренаписва миналото. В това отношение по-възрастната му приятелка бе съвсем права. Колкото и пламенно и точно да се напъваше да пренапише миналото, сегашните обстоятелства, в които се беше озовал, щяха да си останат на практика същите. Времето имаше властта да анулира всички внесени от човешката изобретателност промени, да напише върху така направените промени нови и да върне потока в първоначалното му русло. Дори и някои дребни факти да се променяха, Тенго пак щеше да си е същият Тенго.

Онова, което Тенго можеше да направи обаче, е да се вгледа внимателно и безпристрастно в миналото от кръстопътя на настоящето. И тогава щеше да е в състояние да създаде бъдещето така, сякаш е пренаписал миналото. Друг начин не виждаше.

* * *

Вина и болка

разкъсват на две грешното сърце

и сълзите на плача ми.

Този най-утешителен скъпоценен балсам

на Теб, Исусе, посвещавам!

* * *

Точно такъв бе смисълът на арията от „Матеус пасион“, която Фука-Ери му бе изпяла онзи път. Много бе мислил върху нея, изслушал бе записа у дома си, потърсил бе превод на думите. Арията бе малко след началото на пасиона и описваше така нареченото миропомазване във Витания. Когато Исус посещава някакъв страдащ от проказа в град Витания, една жена изсипва върху главата му „миро от чист, драгоценен нард“. Христовите ученици негодуват, че е прахосала скъпоценното миро, вместо да го продаде и с припечелените пари да помогне на сиромасите. Исус обаче ги усмирява с думите: „Оставете я; що я смущавате? Тя извърши добро дело за Мене, понеже тя извърши, което можа; превари да помаже тялото Ми за погребение“.

Жената е знаела, че Исус скоро ще умре. И затова, вместо да го окъпе със сълзите си, излива ценното благовонно масло отгоре му. А тъй като и Исус знае, че скоро му предстои да измине пътя към смъртта, казва на учениците си: „Дето и да бъде проповядвано това Евангелие по цял свят, ще се разказва за неин спомен и за това, що тя извърши“[1]. Разбира се, нито един от тях не е бил в състояние да промени света.

* * *

Тенго затвори отново очи, пое дълбоко въздух, намери нужните му думи и ги построи в редица. После ги пренареди, за да постигне повече яснота и точност. Накрая подобри и ритъма им.

Така както един Владимир Хоровиц е седял пред 88-те чисто нови клавиша, Тенго седеше със застинали във въздуха извити десет пръста. И едва след като усети, че е готов, започна да трака по йероглифите, които взеха да изпълват екрана на текстообработващата машина.

А той описваше свят, в който във вечерното източно небе висяха една до друга две луни; описваше и хората, населяващи този свят, и течащото през него време.

„Дето и да бъде проповядвано това Евангелие по цял свят, ще се разказва за неин спомен и за това, що тя извърши.“

[1] Нов завет. От Марка Свето Евангелие (14:3–9). — Б.пр. ↑

ПЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): КОТАРАКЪТ ВЕГЕТАРИАНЕЦ СРЕЩА ПЛЪХ

Насилила се най-сетне да проумее факта, че Аюми вече не е между живите, Аомаме преживя кратък период на известно умствено преосъзнаване. А когато първата фаза на този процес най-после приключи, започна да плаче. Плачеше тихо, почти беззвучно, заровила лице в длани, а раменете й потръпваха. Сякаш искаше да се убеди, че никой на този свят няма да си помисли, че тя плаче.

Пердетата на прозорците бяха плътно притворени, но откъде да знае дали някой не я наблюдаваше отнякъде? През нощта разтвори вестника върху кухненската маса и се нарева безспир. От време на време изхлипваше, но през останалото време плачеше беззвучно. Сълзите й се стичаха по ръцете й върху вестника. На този свят Аомаме не се разплакваше лесно. Вместо да заплаче, се вбесяваше — на друг или на себе си, което ще рече, че рядко стигаше до сълзи. Но рукнеха ли веднъж, не можеше да ги спре. Не беше плакала така дълго от деня, в който се самоуби Тамаки Оцука. Преди колко години беше това? Вече не помнеше. Но беше много отдавна и тогава тя плака вечно. В продължение на дни. Без нищо да хапне, затворила се в дома си. Само от време на време си наваксваше изплаканата под формата на сълзи вода, после колабираше и подрямваше. Нищо друго. През останалото време не спираше да реве. Оттогава не го беше правила.

Аюми вече я нямаше на този свят. Превърнала се бе в студен труп, вероятно изпратен за аутопсия на съдебните лекари. А когато приключеха да я режат, щяха да я зашият, най-вероятно да й осигурят скромно погребение или да я изпратят за изгаряне в крематориума. Да се превърне в пушек, да се вдигне право в небето и да се смеси с облаците. После ще се върне обратно на земята във вид на дъжд и ще подхрани някое безименно затревено петно, което си няма своя история за разправяне. Но Аомаме нямаше повече да види живата Аюми. Струваше й се извратено и погрешно, противоречащо на природата и ужасно нечестно.

Откакто Тамаки Оцука напусна този свят, Аюми беше първата личност, към която Аомаме бе почувствала нещо като приятелство. За жалост, тази й дружба бе подчинена на определени граници. Аюми беше полицайка на активна служба, а Аомаме — сериен убиец. Вярно — убиец, мотивиран от своите убеждения и съвест, но в очите на закона убиецът си е убиец, престъпник.

По тази причина Аомаме си беше наложила да втвърди сърцето си и да не се отзовава на опитите на Аюми да задълбочи приятелството им. И Аюми, изглежда, бе осъзнала донякъде, че Аомаме крие някаква лична тайна или тайни, които я принуждават да пази дистанция помежду им. Аюми притежаваше страхотна интуиция. Поне половината й весела откритост бе преструвка, зад която се криеше мека и чувствителна уязвимост. Дотолкова поне Аомаме се беше убедила. Собствената й прикритост вероятно бе натъжавала Аюми и я бе карала да се чувства отхвърлена и отстранена. Мисълта прободе като остра игла гърдите на Аомаме.

* * *

И така, Аюми бе станала жертва на убийство. Вероятно се е запознала с мъжа в града, пили са заедно, после са отишли в хотела. И там, в тъмната запечатана стая, са започнали сложна сексигра. С белезници, парцал в устата, превръзка върху очите. Аомаме си представи сцената. Мъжът затяга колана на хавлията около шията на жената, гледа я как тя започва да се гърчи в агония и се възбужда все по-силно, докато накрая еякулира. Но е стегнал прекалено колана. Така че онова, което е трябвало да приключи в момента на кулминацията, не е свършило.

Аюми сигурно се е притеснявала да не я сполети тъкмо такова нещо. Изпитваше на равни интервали нужда от енергичен секс. Плътта й го желаеше — а може би и умът й. И тя като Аомаме не искаше да си има постоянен любовник. Но за разлика от Аомаме, Аюми бе склонна да нагазва по-надълбоко. Предпочиташе по-дивия, по-рискован секс и — може би несъзнателно — желаеше да изпита болка. Аомаме беше по-различна — по-предпазлива, не искаше никой да й причини болка. Проявеше ли някой мъж подобно желание, тя най-категорично отказваше; докато Аюми бе по-склонна да угоди на мъжките прищевки, от каквото и естество да бяха те, и с нетърпение очакваше да види как той ще й върне жеста. Много опасна нагласа. Тъй като сексуалните й партньори бяха в крайна сметка случайни запознанства. До самия критичен момент не се знаеше какви точно желания имат и какви склонности таят. Самата Аюми бе, разбира се, съвсем наясно с тази опасност и затова си търсеше стабилна партньорка от рода на Аомаме — някой, който да й слага спирачки и да се грижи за нея.

И Аомаме имаше посвоему нужда от Аюми, която притежаваше липсващите й качества — открит, весел характер, който предразполагаше хората, дружелюбни маниери, вродено любопитство, положително отношение към живота, талант за водене на интересни разговори и големи гърди, които привличаха вниманието. От Аомаме се искаше единствено да стои редом с Аюми с тайнствена усмивка върху лицето си. А пък на мъжете им се приискваше да разберат какво се крие зад тази й усмивка. В този смисъл Аомаме и Аюми представляваха идеалният екип — една непобедима машина за секс.

Трябваше да съм по-откровена и доверчива към това момиче, рече си Аомаме. Трябваше да откликна на чувствата й и да я държа плътно до себе си. Та тя единствено на това се надяваше — да бъде приета и безусловно прегърната, да бъде утешавана от някого, пък ако ще да е само за миг. А аз не успях да отговоря на тази й нужда. Прекалено силен инстинкт за самосъхранение проявих, заедно с упоритост да не оскверня паметта на Тамаки Оцука.

И ето че Аюми излязла сама една нощ из града без Аомаме, при което я удушили, прикована към студената стомана с истинските й служебни белезници, с превръзка на очите, с натикан в устата чорап или част от бельото й. Онова, от което Аюми най-много се боеше, се бе превърнало в реалност. Ако Аомаме я бе приела по-охотно, може би Аюми нямаше да излезе през онази нощ. Или щеше да се обади да покани Аомаме да я придружи. Тогава щяха са отидат на някое по-безопасно място и щяха да се държат взаимно под око, докато лежаха в обятията на чуждите мъже. Но Аюми вероятно не е желала да се натрапва на Аомаме. А пък Аомаме нито веднъж не й се бе обадила да предложи двете да излязат заедно.

Към четири часа сутринта Аомаме изведнъж усети, че не може повече да стои сама в апартамента си. Нахлузи едни сандали, излезе и се шля безцелно по ранните утринни улици само по шорти и бюстие. Някой й подвикна, но тя продължи право напред. Вървя, докато ожадня. Тогава се отби в един денонощен магазин, купи си голяма кутия с портокалов сок и я изпи на място. После се върна в апартамента си да плаче. Обичала съм Аюми повече, отколкото съм си представяла. Щом е искала да ме докосва, трябваше да й разреша да ме докосва където си ще, колкото си ще.

* * *

На следващия ден вестникът предлагаше дописка под заглавието „Удушена полицайка в хотел в Шибуя“. Пишеше, че полицията правела всичко по силите си да залови мъжа, а колежките на убитата били абсолютно озадачени. Аюми била весела личност, обичана от всички, отговорна и енергична, високо ценена полицейска служителка. Няколко нейни роднини, включително баща й и брат й, също служели в полицията и били забележително сплотено семейство. Никой не можел да си обясни как тъкмо на нея се било случило.

Никой от тях не знае, помисли си Аомаме. А аз знам. Аюми носеше у себе си огромна празнота, като някаква пустиня на края на земята. Колкото и да се мъчиш да я напоиш, всичко се просмуква надолу, към дъното на света, и не остава и помен от влага. Там живот не може да вирее. И птици не прелитат отгоре й. Само Аюми си знаеше кой е сътворил тази пустиня в душата й. А може и самата Аюми да не е знаела истинската причина. Но един от основните фактори ще да са били извратените сексуални нагони, които мъжете около нея са й налагали. И сякаш за да отдели с ограда фаталната празнота у себе си, бе създала слънчевото момиче, в което се бе превърнала. Но ако човек обелеше многото декоративни пластове от егото, които си беше изградила, щеше да открие под тях една бездна от нищо и пораждащата се от това неутолима жажда. И макар да се бе мъчила да я игнорира, тази бездна от нищото й се бе стоварвала периодично — в някой самотен дъждовен следобед или призори, когато я събуждал някой кошмар. И в такива моменти е имала нуждата някой — който и да било — да я прегърне.

Аомаме извади от кутията за обувки „Хеклер & Кох“-а, зареди с отработени движения пълнителя, освободи предпазителя, дръпна назад затвора, вкара патрон в патронника, запъна ударника и хванала стабилно с две ръце дръжката, прицели оръжието в една точка на стената. Дулото не потрепваше. Ръцете й бяха престанали да треперят. Аомаме задържа дъх, прекара един миг в дълбока концентрация, после бавно издиша. Свали пистолета, постави го на предпазител и усети с длан тежестта му, втренчена в матовия му блясък. Пистолетът почти се бе превърнал в част от тялото й.

Трябва да удържам емоциите си, рече си Аомаме. Дори и да накажа чичото или брата на Аюми, те така и няма да разберат защо го правя. А и каквото и да им сторя, не мога да я върна. Горкото момиче, все някога тъкмо това щеше да я сполети. Тя се придвижваше бавно, но неотклонно към центъра на смъртоносен водовъртеж. Дори и по-топло да се бях държала с нея, сигурно щеше да има някакви граници, до които да мога да й въздействам. Стига съм плакала. Пак ще трябва да се пренастройвам. Налага се да дам предимство на правилата пред себе си. Както посочи Тамару, това е най-важното.

* * *

В утрото на петия ден след смъртта на Аюми пейджърът най-после иззвъня. Завари я в кухнята, където кипваше вода за кафе и слушаше новините по радиото. Пейджърът бе на кухненската маса. Прочете изписания на екранчето му телефонен номер. Не й беше познат. Но явно беше съобщение от Тамару. Отиде до близък уличен автомат и набра номера. Тамару вдигна на третото позвъняване.

— Готова ли си? — попита Тамару.

— Разбира се — отвърна Аомаме.

— Предавам ти съобщение от мадам: 7:00 довечера във фоайето на главната сграда на хотел „Окура“. В работен екип, както винаги. Извинявай за късното обаждане, но се уреди в последната минута.

— 7:00 довечера във фоайето на главната сграда на хотел „Окура“ — повтори механично Аомаме.

— Ще ми се да ти пожелая късмет, но се боя, че едно такова пожелание от мен няма да ти свърши работа — рече Тамару.

— Понеже ти не вярваш в късмета.

— Дори и да искам, няма да го позная — каза Тамару. — Никога не съм го срещал.

— Не се притеснявай. Нямам нужда от пожелания. Но искам да направиш нещо за мен. В апартамента си имам един фикус. Моля те да се грижиш за него. Сърце не ми даде да го изхвърля.

— Ще се грижа.

— Благодаря ти.

— Фикусът е много по-лесен от котка или тропическа рибка. Друго?

— Нищо. Просто изхвърли всичко, което съм оставила след себе си.

— След като изпълниш задачата, отиваш на гара Шинджуку и се обаждаш пак на този номер. Тогава ще ти дам по-нататъшни нареждания.

— След като изпълня задачата, отивам на гара Шинджуку и се обаждам пак на този номер — повтори Аомаме.

— Сигурен съм, че знаеш, че не бива да записваш никъде номера. На излизане от дома си счупи пейджъра и го изхвърли някъде.

— Ясно. Окей.

— Всичко съм подготвил до най-малката подробност. За нищо не се притеснявай. Остави всичко останало на нас.

— Няма да се притеснявам — рече Аомаме.

Тамару млъкна за миг:

— Интересува ли те откровеното ми мнение?

— Разбира се.

— Не искам да кажа, че онова, което вие двете вършите, е ненужно — ни най-малко. То си е ваш проблем, а не мой. Но наистина смятам, че, най-меко казано, е безумно. И че не му се вижда краят.

— Може и да си прав — рече Аомаме. — Но вече нищо не може да се промени.

— Като пролетна лавина, така ли?

— Изглежда.

— Но никой разумен човек не ходи в район с лавини през сезона на лавините.

— Нито пък някой разумен човек би водил подобен разговор с теб.

— Май и ти си права — призна с мъка Тамару. — Я по-добре кажи: имаш ли роднини, с които да се свържем в случай на лавина?

— Нито един.

— Какво значи това: наистина нямаш, или имаш, но ги няма?

— Имам, но ги няма.

— Хубаво — каза Тамару. — С малко багаж най-лесно се пътува. Един фикус е горе-долу идеалното семейство.

— Като видях навремето онези златни рибки у мадам, изведнъж ми се прииска и аз да си имам. Много приятна компания ще са ми. Дребни са, тихи са и предполагам, че нямат големи изисквания. Така че на другия ден минах покрай един магазин до станцията на метрото с намерението да си купя няколко, но след като ги видях в аквариума, желанието ми се изпари. Вместо тях си купих този нещастен фикус — бяха на свършване.

— Според мен си направила най-добрия избор.

— Но сега какво излиза? Че май никога няма да си имам златни рибки.

— Може и да си права — отвърна Тамару. — Но пък ще имаш възможността да си купиш друг фикус.

Настъпи кратка пауза.

— 7:00 довечера във фоайето на главната сграда на хотел „Окура“ — повтори Аомаме като потвърждение.

— Сядаш там и чакаш. Те ще те намерят.

— Ще ме намерят.

Тамару се прокашля:

— Чувала ли си, между другото, приказката за котарака вегетарианец, който срещнал плъх?

— Не я знам.

— Искаш ли да ти я кажа?

— С удоволствие.

— Котаракът среща едър плъх мъжкар на един таван и го приклещва в ъгъла. Разтрепераният плъх го замолва: „Господин котарак, моля те, не ме изяждай. У дома ме чакат гладни плъхчета. Пусни ме, много те моля!“. „Няма да те ям — вика котаракът. — Честно казано, макар и само между нас, аз съм вегетарианец и месо не ям. Имаш късмет, че точно на мен попадна.“ „О, какъв прекрасен късмет! — възкликва плъхът. — Да налетя на котарак вегетарианец!“ Но в следващия миг котаракът скача върху плъха, приковава го с лапи към пода и забива остри зъби в гърлото му. С последния си дъх плъхът успява да го попита: „Но, господин котарак, нали си вегетарианец и не ядеш месо? Или само ме излъга?“. Котаракът се облизва и отговаря: „Не те излъгах. Наистина не ям месо. Но ще те отнеса у дома и ще те заменя за една маруля“.

Аомаме се замисли за миг, преди да попита:

— Каква е поуката?

— Няма поука всъщност. Просто се сетих за вица одеве, когато стана дума за късмета. Но ти можеш да си извлечеш от него какъвто си искаш извод.

— Много утешителна приказка.

— И още една малка подробност. Сто на сто, преди да влезеш, ще те опипат и ще ти преровят чантата. Много предпазливи са. Така че имай го предвид.

— Ще го имам.

— Хубаво — рече Тамару. — До нова среща някъде.

— До нова, някъде — повтори по рефлекс Аомаме.

Тамару прекъсна връзката. Аомаме се вгледа за миг в слушалката, направи лека гримаса и я остави. После, след като наизусти номера от пейджъра, го изтри. До нова, някъде, повтори си наум. Но бе убедена, че никога повече няма да види Тамару.

* * *

Аомаме прерови сутрешния вестник, но не откри нищо по повод смъртта на Аюми. Което вероятно означаваше, че разследването не е установило нищо ново. Несъмнено седмичните списания ще разчепкат случая от всички посоки. Млада полицайка на активна служба участва в секс игра с белезници в хотел за любовни срещи в Шибуя, след което я намират удушена чисто гола. На Аомаме не й беше до сензационни репортажи. Откакто се бе случило нещастието, не си беше пускала телевизора — не желаеше да чуе някоя говорителка да съобщава за смъртта на Аюми с обичайния леко истеричен тон.

Естествено, разчиташе да хванат извършителя. И той да си получи заслуженото. Но какво значение щеше да има залавянето му, осъждането му и излагането на показ на всички подробности около убийството? Нищо нямаше да й върне Аюми, в това беше сигурна. А и присъдата най-вероятно ще е лека. Ще го обявят за непредумишлено убийство, нещастен случай. Независимо че и смъртна присъда нямаше да поправи стореното. Аомаме затвори вестника, опря лакти о масата и поседя известно време с опряно в дланите си лице. Мислеше си за Аюми, но сълзите бяха секнали. Вече изпитваше единствено гняв.

* * *

Много време й оставаше до седем вечерта, а нямаше с какво да го запълни, нямаше работа в спортния клуб. Съгласно разпорежданията на Тамару бе оставила пътната си чанта и дамската си чантичка в монетно гардеробче на гара Шинджуку. Пътната чанта съдържаше пачка банкноти и достатъчно дрехи (включително бельо и чорапи) за няколко дни. През три дни ходеше до Шинджуку да пуска нови монети в гардеробчето и да проверява съдържанието му. Апартаментът не се нуждаеше от почистване, а и да си сготви не можеше — хладилникът бе почти празен. С изключение на фикуса, в квартирата, която все още съхраняваше дъха на живот, не бе останало почти нищо. Изхвърлила бе всичко, което можеше да носи някаква информация за личността й. Всички чекмеджета бяха изпразнени. А от утре и мен няма да ме има. От мен няма да остане и най-малката следа.

Дрехите й за вечерта бяха внимателно сгънати върху леглото. До тях стоеше син спортен сак с пълен комплект оборудване за стречинг. За всеки случай провери отново съдържанието му: горнище и долнище от жарсе, постелка за йога, голям и малък пешкир и кутийката с фино заострения ледокоп. Всичко си беше на мястото. Извади ледокопчето от кутийката, опипа връхчето му да се убеди в остротата му и за всеки случай го прекара леко по най-финия брус, с който разполагаше. Представи си как иглата потъва безшумно в онази специална точка на тила на мъжа, сякаш нещо я засмуква навътре. Както винаги, всичко трябваше да приключи за един миг — без писък, без кръв, само моментален спазъм. Натисна игличката в корка и положи внимателно ледокопчето обратно в кутийката му.

После извади увития в тениска „Хеклер & Кох“ от кутията за обувки и с отработени движения зареди седемте деветмилиметрови патрона в пълнителя. Със сух звук вкара патрон в патронника. Сне предпазителя, после го върна на място. Уви пистолета в бяла носна кърпа и го пусна в найлонова торбичка. А нея скри сред бельото. Какво друго ми остава да сторя?

Нищо не й идваше на ум. Застанала насред кухнята, Аомаме си направи кафе с кипналата вода. После седна на масата и започна да го пие и да яде кроасан.

Това вероятно ще е последната поръчка, рече си. — Ще е най-важната и най-трудната ми задача. След като я изпълня, няма да ми се налага да убивам друг човек.

* * *

Аомаме нямаше нищо против смяната на самоличността й. Напротив, дори се радваше. Не беше кой знае колко привързана нито към името си, нито към физиономията си, а и в миналото си нямаше нищо, за което би съжалявала. Началото на нов живот — май за това най-много съм си мечтала.

Най-странното бе, че само едно нещо не искаше Аомаме да загуби — малките си нещастни гърди. От дванадесетгодишна възраст живееше с непоколебимо недоволство по отношение на формата и размера на гърдите си. Често си беше мислила дали пък нямаше да води далеч по-спокоен живот, ако гърдите й бяха само мъничко по-големи. Но ето че сега, изправена пред възможността да й ги увеличат (избор, който май от само себе си се налагаше), осъзна, че няма и капка желание да ги променя. Много добре си бяха. Направо идеални всъщност.

Докосна ги през бюстието. Същите като преди: две бучки невтасало тесто — поради неправилно смесени съставки — при това леко различни по размер. Поклати глава. Абе, голяма работа! Нали са си мои. И какво друго ще ми остане от мен?

Разбира се, ще ми остане и споменът за Тенго. Допирът на ръката му. Моята разтрепераност ще ми остане. И желанието да съм в обятията му. Дори когато стана съвършено нов човек, никой няма да ми отнеме обичта към Тенго. И тук е основната разлика между Аюми и мен. В моята сърцевина не присъства нищото. А и самата тя не е суха пустиня. В моята сърцевина е любовта. Цял живот ще обичам онова десетгодишно момче Тенго — силата му, интелигентността му, добротата му. Той не съществува тук, при мен, но плът, която не съществува, няма и да умре, а и непоетите обещания никога не се нарушават.

Присъстващият в Аомаме тридесетгодишен Тенго не бе истинският. Този Тенго бе само една хипотеза, така да се каже, изградена изцяло в съзнанието й. Този Тенго бе запазил своята сила, интелигентност и доброта, но бе израснал зрял мъж с мощни мишци, широка гръд и големи, силни гениталии. И се явяваше до нея винаги, когато го пожелаеше — да я прегръща здраво, да гали косите й и да я целува. Стаята им винаги бе тъмна, така че Аомаме не можеше да го види. От него поемаше единствено очите. Дори в тъмното виждаше топлите му очи. Взираше се в тях и виждаше света такъв, какъвто го виждаше и той.

Периодично обземащата я неистова нужда да преспи с мъж произтичаше може би от желанието й да опази онзи Тенго в себе си възможно най-неопетнен. С участието си в див секс с непознати мъже очевидно се мъчеше да постигне освобождаването на плътта си от оковите на желанието. Мечтаеше да прекарва насаме с Тенго всичкото си време в спокойния, тих свят, в който се озоваваше след такова освобождение — да са само двамата и никой да не си безпокои. Явно за това копнееше тя.

Аомаме прекара няколко часа този следобед в размисъл за Тенго. Седеше на алуминиевия стол на тясното балконче, разглеждаше небето, слушаше рева на уличното движение и докато си мислеше за него, опитваше от време на време по никой лист от нещастното си фикусче. На следобедното небе нямаше все още нито една луна. До изтриването им оставаха още няколко часа. Къде ли ще съм по това време утре, запита се Аомаме. Нямам никаква представа. Но това е дребна подробност в сравнение с факта, че на този свят съществува Тенго.

* * *

Поля за последен път фикуса, после сложи на грамофона плочата с Яначековата „Симфониета“ — единствената плоча, която си беше оставила. Затвори очи и се заслуша в музиката, докато си представяше ветровитите поля на Бохемия. Колко хубаво ще е да се разхожда с Тенго на такова място! Хванати за ръка, естествено. Вятърът ще ги вее и ще люлее безшумно меките зелени треви. Аомаме усещаше топлината на Тенговата ръка в нейната. А сцената постепенно избледняваше, като щастливия край на някой филм.

Аомаме си легна и преспа половин час, свита на кравай. Нищо не й се присъни. Бе дълбок сън без сънища. Когато се събуди, стрелките на часовника сочеха 4:30. Извади от хладилника останалата й шунка и яйца и ги изпържи. Прокара ги с портокалов сок направо от картонената кутия. Тишината след съня й бе необичайно тежка. Пусна радиото. Някаква УКВ станция предаваше концерт за дървени духови инструменти от Вивалди. Пиколото чуруликаше като пойна птичка. Но за Аомаме музиката просто подчертаваше нереалността на настоящата й действителност.

Разчисти кухненската маса, взе душ и си облече екипа, който от седмици си беше приготвила за този ден — семпли дрехи, позволяващи свобода на движенията: бледосин памучен панталон и бяла блузка с къс ръкав. Прибра косата си на кок и го захвана с шнола. Никакви накити. Дрехите, които свали от себе си, не сложи в коша за пране, а в черна найлонова торба за боклук. Тамару щеше да се погрижи за тях. Изряза ноктите на ръцете си и дълго си ми зъбите. Почисти си и ушите. После пооскуба веждите си, нанесе тънък слой крем върху лицето си и мацна малко одеколон на тила си. Огледа се внимателно от всички възможни ъгли, да се убеди, че няма никакви проблеми, взе сака с емблемата на „Найки“ и излезе от дома си.

Застоя се на входната врата, озърна се да хвърли последен поглед със съзнанието, че повече няма да се върне тук. При тази мисъл апартаментчето й се стори невероятно нещастно, като някаква затворническа килия, която се заключва единствено отвътре, без нито една картина или ваза. Самотно стоеше на балкона евтиният фикус, купен като заместител на златните рибки. Не можеше да повярва, че е прекарала толкова години от живота си тук без нито един въпрос, без грам недоволство.

— Сбогом — промърмори. По-скоро не на апартамента, а на онова нейно „аз“, което го беше обитавало.

ШЕСТА ГЛАВА

(ТЕНГО): РЪЦЕТЕ НИ СА МНОГО ДЪЛГИ

Известно време ситуацията остана непроменена. Никой не търсеше Тенго. Нямаше и вест нито от Комацу, нито от професор Ебисуно или от Фука-Ери. Сякаш всички го бяха забравили или се бяха преместили на Луната. Ако последното наистина бе станало, Тенго нямаше да има проблем, но за жалост нещата невинаги се развиваха в негова полза. Не, не са отишли на Луната. Просто си имат куп задължения ден подир ден и нямат нито време, нито желанието да уведомяват Тенго за действията си. Тенго се стараеше да спазва инструкциите на Комацу и всеки ден преглеждаше вестника, но поне в този, който гледаше, нямаше нищо за Фука-Ери. Вестникарската индустрия ровеше най-старателно отминалите събития, но се отнасяше с голяма доза пасивност към текущите. Което, предполага се, внушаваше, че „в момента нищо особено не се случва“. И понеже си нямаше телевизор, Тенго не можеше да знае как случаят се отразява от телевизионните новинари.

Що се отнася до седмичните списания, те почти до едно се захванаха с тази история. Не че Тенго ги четеше като хората. Но не можеше да не види във вестника рекламите на тези списания със сензационните заглавия „Истината около загадъчното изчезване на красивата тийнейджърка, автор на бестселър“, „Авторката на «Въздушната какавида» Фука-Ери (17): Къде е тя сега?“, „Потайното минало на изчезналата красива млада авторка“. В няколко от рекламите фигурираше и снимката на Фука-Ери от пресконференцията. Тенго, естествено, се интересуваше донякъде от съдържанието на репортажите, но нямаше никакво намерение да пръска куп пари, за да събере пълния набор от седмичници. Пък и Комацу със сигурност щеше да му съобщи, ако в тях се появеше нещо, което пряко да го засяга. Липсата на контакти означаваше, че поне засега няма нищо ново. С други думи, хората още не знаеха, че „Въздушната какавида“ е (вероятно) творба на задкулисен автор.

Ако съдеше по заглавията, медиите се интересуваха най-вече от самоличността на бащата на Фука-Ери и от миналото му на известен екстремист, от факта, че е израсла в пълна изолация в комуна в планинските части на Яманаши, и от сегашния й настойник професор Ебисуно (прочут навремето си интелектуалец). Но това, че никой не знаеше местонахождението на красивата загадъчна тийнейджърка, не пречеше на „Въздушната какавида“ да си стои на върха на бестселърите. Напротив, всички тези въпроси без отговор изостряха общественото внимание.

Ако се съдеше по наличните признаци обаче, отсъствието на Фука-Ери щеше да се проточи и разследването неминуемо щеше да обхване все по-широки области. Тогава вече нещата можеха да се усложнят. Разровеше ли се някой, да речем, в образованието на Фука-Ери, нямаше начин да не открие, че страда от дислексия и че по тази причина на практика не е ходила на училище. Щяха да излязат наяве всичките й оценки по японски и съчинения (ако изобщо е писала такива), а оттам и въпросът как е успяло едно момиче с дислексия да сътвори такава блестяща проза. Не беше нужно човек да е гений, че да се досети, и хората щяха да почнат да се питат дали пък някой не й е помагал.

Подобни съмнения, разбира се, първоначално щяха да бъдат отнесени към Комацу — редактора, отговарящ за повестта, контролирал всичко, свързано с публикуването й. А Комацу сто на сто щеше да заяви, че не знае нищо по въпроса. С най-спокойна физиономия щеше да твърди, че ролята му се е свеждала единствено до това да предаде ръкописа на журито и че няма нищо общо с творческия процес по създаването й. Комацу много го биваше да запазва своята безизразност, докато говореше неща, в които и сам не вярваше; не че и другите опитни редактори не владееха това умение до определена степен. И веднага след като отхвърлеше възможността да е знаел за измамата, щеше да се обади на Тенго и с драматичен тон да му съобщи: „Ей, Тенго, взе да става напечено“, сякаш и той самият се кефи на лудницата.

А пък можеше и наистина да се кефи. Понякога Тенго оставаше с чувството, че Комацу страда от известен стремеж към самоунищожение. Нищо чудно някъде дълбоко в себе си да таеше надеждата целият план да стане обществено достояние, да се превърне в сочен, огромен скандал, чиято експлозия да разпарчетоса всички замесени в случая. Но в същото време Комацу си оставаше и трезвомислещ реалист. От него по-скоро можеше да се очаква да потисне стремежа си, отколкото да вдигне платна към бездната на разрухата.

Той сигурно отдавна бе изчислил как поне той да оцелее, независимо от крайния изход. Как точно се канеше да успее в конкретния случай, Тенго не можеше да си представи, но Комацу със сигурност умееше да експлоатира всичко в своя полза, било то скандал, та дори и тотална катастрофа. Толкова ловък играч бе, че нямаше правото да намира кусури на професор Ебисуно в това отношение. Но Тенго си рече с известна увереност, че Комацу сто на сто ще се свърже с него, ако на хоризонта се появят облаците на съмнението относно авторството на „Въздушната какавида“. Дотук Тенго бе функционирал просто като удобен и ефикасен инструмент в ръцете на Комацу, но сега се бе превърнал и в негова ахилесова пета. Ако разкриеше всички факти, щеше да постави Комацу в неудобно положение, така че Комацу не можеше да не се съобрази с него. Просто трябваше да изчака обаждането му; докато онзи не му се обажда, значи още не е станало „напечено“.

Тенго повече го вълнуваше какво ли прави в момента професор Ебисуно. Явно принуждаваше полицията да действа — досаждаше им с вероятността изчезването на Фука-Ери да е свързано със Сакигаке и използваше случая, за да намери пробойна в твърдата обвивка на религиозната организация. Но самата полиция? Движеше ли се тя в тази насока? Най-вероятно — да. На медиите вече им излизаше пяна от устата да тръбят за връзката между Фука-Ери и Сакигаке. Ако полицията не предприемеше нищо в тази посока, а впоследствие се появяха нови данни, щяха да я критикуват здраво, че не си е свършила работата. Но ако пък водеше някакво разследване, явно го държеше в тайна, а това означаваше, че нито седмичните списания, нито телевизиите щяха да могат да се доберат до съществена нова информация.

На прибиране от школата за зубрене един ден Тенго намери в пощенската си кутия до главния вход на кооперацията дебел плик с името на Комацу като подател, емблемата на издателя му и шест пощенски клейма за препоръчана поща. След като си влезе, Тенго отвори плика и извади отвътре копия от най-новите рецензии на „Въздушната какавида“ и писмо от Комацу. Доста време му отне разчитането на Комацувите драскулки.

* * *

Тенго,

Нищо ново засега. Все още не са намерили Фука-Ери. Седмичниците и телевизиите поставят ударението върху раждането и детството й, така че за наше щастие ние още не сме засегнати. Продажбите на книгата продължават да нарастват, но не знам вече да се радвам ли, или не. От компанията обаче са много доволни, при което шефът ми връчи похвална грамота и парична награда. Повече от двадесет години работя в списанието им, но за пръв път казват нещо хубаво по мой адрес. Та понякога ми се приисква да мога да им зърна физиономиите, ако научат истината. Прилагам копия от рецензии и други статии по повод „Въздушната какавида“. Прегледай ги за свое сведение, когато имаш време. Смятам, че някои ще ти се сторят наистина интересни, а други ще те разсмеят — при условие че ти е до смях, разбира се.

Помолих мой приятел да хвърли едно око на Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“, за която стана дума миналия път. Създадена е преди няколко години, има държавен лиценз и провежда активна дейност. Има си офис и представя ежегоден финансов отчет. Всяка година дава субсидии на определен брой учени и автори — или поне така твърдят. Моят източник не е успял да установи откъде се финансира и според него в цялата работа има нещо гнило. Нищо чудно да е създадена с цел отклоняване на данъци. Това би могло да се установи при по-подробно разследване, но за такова нямаме нито време, нито пари. Както споменах и миналия път, не съм убеден, че една подобна фондация наистина би желала да даде три милиона йени на такъв неизвестен писател, какъвто си ти. А това може да означава единствено, че са надушили връзката ти с „Въздушната какавида“. Така или иначе, най-разумно според мен ще е да нямаш нищо общо с тази организация.

* * *

Тенго прибра писмото от Комацу в плика. Защо ли си е направил труда Комацу да му напише такова писмо? Възможно е просто да го е добавил към изпратените рецензии, но това не му е в стила. Ако е искал да съобщи нещо на Тенго, щеше да го направи по телефона, както винаги. Едно такова писмо можеше да представлява бъдеща улика. Предпазливият Комацу нямаше как да не си е дал сметка за това. Или пък се притесняваше по-малко от възможната улика, отколкото от това, че подслушват телефона му?

Тенго хвърли поглед към телефона си. Подслушване? И през ум не беше му минавало, че някой може да подслушва точно неговия телефон. Но пък цяла седмица апаратът нито веднъж не бе иззвънял. Да не би публично да се знаеше, че го подслушват? Не се бе обаждала дори по-възрастната му приятелка, която обичаше да бъбри по телефона. Крайно необичайно.

А още по-необичаен бе фактът, че миналия петък тя не дойде. Поначало се обаждаше, ако нещо я възпрепятстваше да дойде — я останало си у дома настинало дете, я внезапна поява на месечното й кръвотечение. Последния петък обаче изобщо не се беше обадила. В очакване на посещението й Тенго бе спретнал скромен обяд, но в крайна сметка му се наложи да прекара деня сам. Може й нещо спешно да й се бе случило, но не бе никак нормално и дума да не чуе от нея. А той да я потърси беше изключено.

* * *

Прогони от мислите си и приятелката, и телефона. Седна на кухненската маса и зачете рецензиите една по една. Бяха подредени по дати, а с химикалка в горния ляв ъгъл пишеше името на вестника или списанието и датата на публикуването. Вероятно тази работа бе свършила почасовата секретарка на Комацу; самият той бе много далече от подобна тегоба. Повечето рецензии бяха положителни. Много от критиците хвалеха повестта за нейната задълбоченост и смелост и отчитаха прецизния й стил; неколцина дори намираха за „невероятно“ това, че е написана от седемнадесетгодишно момиче. Не са много далече от истината, рече си Тенго.

Една от рецензиите наричаше авторката „нова Франсоаз Саган, попила атмосферата на магическия реализъм“. Макар да бе мъглява и изпълнена с уговорки, като цяло, изглежда, одобряваше творбата.

Доста от рецензентите обаче бяха озадачени — или просто с неустановено мнение — по отношение на смисъла на въздушната какавида и човечетата. Един от критиците завършваше статията си с думите: „Като повествование творбата е съставена по изключително интересен начин и увлича читателя до самия си край, но когато стане въпрос за въздушната какавида или кои са тези човечета, оставаме във вир от мистериозни въпросителни. Допускаме, че авторката може да е желала точно това, но много читатели са по-склонни да приписват тази неяснота на авторски мързел. Като дебют е много добра, но ако авторката желае да се радва на дълга писателска кариера, ще трябва в най-близко бъдеще да ни разясни своята умишлено тайнствена позиция“.

Тенго накриви глава в знак на недоумение. След като авторката е успяла да създаде „повествование, съставено по изключително интересен начин“, което „увлича читателя до самия си край“, как може в същото време да бъде наречена „мързелива“?

Но и самият Тенго, честно казано, нямаше ясна позиция по въпроса. Ами ако бъркаше някъде, а критикът бе прав? Толкова дълбоко се бе потопил в пренаписването на „Въздушната какавида“, че на практика се бе лишил от всякаква възможност да е обективен. И сега възприемаше и въздушната какавида, и човечетата като нещо, което съществува у самия него. Но и той, най-честно казано, не знаеше какво означават те. Нито пък го вълнуваха особено. Най-важното за него бе дали някой би приел, или отхвърлил съществуването им като факт, а Тенго с най-голяма готовност ги приемаше и тъкмо затова бе успял да посвети изцяло и сърцето, и душата си на пренаписването на „Въздушната какавида“. Ако не бе успял да приеме повестта като своя според наложените от самата нея условия, не би се замесил в измамата дори ако му предложеха цяло състояние или го заплашеха.

И все пак неговият прочит на историята си бе само негов. Не можеше да не изпита известно съчувствие към доверчивите мъже и жени, останали „във вир от мистериозни въпросителни“ след прочитането на „Въздушната какавида“. Представи си куп недоумяващи хора, вкопчили се в пъстроцветни спасителни пояси и дрейфуващи безцелно по повърхността на пълен с въпросителни вир под палещите лъчи на едно съвсем нереалистично слънце. Тенго изпитваше определена отговорност към така закъсалата общественост.

Но пък може ли изобщо някой да спаси всички хора на света?, питаше се Тенго. Дори да събереш на едно място всичките богове на света, пак няма да успеят да премахнат ядрените оръжия, нито да унищожат тероризма. Нито да сложат край на сушата в Африка, нито да съживят Джон Ленън. Напротив — ще се разделят на фракции и ще почнат да се бият помежду си, та светът ще стане още по-хаотичен, отколкото е в момента. В сравнение с тоталната безпомощност, която подобно положение би сътворило, плаването във вир от мистериозни въпросителни представлява един съвсем незначителен грях.

Тенго прочете едва половината от изпратените му от Комацу рецензии на „Въздушната какавида“, преди да ги натика обратно в плика. Ясно беше какво пишеше в останалите. Като сюжет „Въздушната какавида“ се бе сторила пленителна на доста хора. Сред запленените бяха и Тенго, и Комацу, и професор Ебисуно, и невероятно много читатели. Какво друго да очакват от нея?

* * *

Телефонът иззвъня малко след девет вечерта във вторник, докато Тенго слушаше музика и четеше книга. Това бе любимата му част от деня — да чете до насита, преди да заспи. Не заспиваше, докато не се умореше от четене.

Телефонът му отдавна не беше звънял, а в звъна му имаше нещо злокобно. Това не беше Комацу. Когато Комацу го търсеше, звънът бе друг. Тенго се подвоуми дали изобщо да вдигне. Остави го да иззвъни пет пъти и едва тогава вдигна игличката от плочата и взе слушалката. Току-виж беше приятелката му.

— Господин Кавана? — попита непознат на Тенго мек, плътен мъжки глас.

— Да — отвърна той плахо.

— Извинете ме за късното обаждане. Казвам се Ясуда — обяви мъжът с неутрален тон — нито дружелюбен, нито враждебен, нито безличен, нито фамилиарен. Ясуда ли? Често срещано име, но лично той май не познаваше нито един Ясуда. — Обаждам ви се, за да ви предам едно съобщение. — И тук направи лека пауза, сякаш сложи разделителна лентичка между две страници. — Струва ми се, че съпругата ми няма да може повече да посещава дома ви. Това е всичко, което исках да ви кажа.

Ясуда! Ами да! Това бе фамилното име на приятелката му Киоко! Киоко Ясуда. Но понеже нито веднъж не го бяха споменавали в разговорите си, сега не можа да включи на мига. Значи, онзи на телефона е съпругът на Киоко. Тенго имаше чувството, че нещо е заседнало напряко на гърлото му.

— Добре ли ме разбрахте? — попита мъжът с абсолютно безизразен тон — поне Тенго не усети никаква емоция. Говореше на едва доловим диалект — от Хирошима или Кюшу най-вероятно; Тенго не можеше да каже с точност.

— Няма да може повече да ме посещава — повтори като ехо Тенго думите му.

— Точно така. Няма да може повече да ви посещава.

Тенго набра смелост да попита:

— Случило ли й се е нещо?

Мълчание. Въпросът му увисна в пространството без отговор. По някое време мъжът отвърна:

— Просто ви уведомявам, господин Кавана, че най-вероятно повече няма да видите съпругата ми. Друго нямам какво да ви кажа.

Онзи знаеше, че Тенго е спял с жена му. Веднъж седмично. Цяла година. Усещаше се, че му е известно. Но най-неочаквано в тона му липсваше както гняв, така и обида. А съдържаше нещо съвсем различно — не толкова лично чувство, колкото обективно описание — на занемарена, буренясала градина, на сухо дере след голямо наводнение или нещо подобно.

— Не съм сигурен, че…

— Това ви стига — прекъсна го мъжът. В гласа му взеха да се долавят следи от преумора. — Но държа да сте наясно със следното: съпругата ми е безвъзвратно изгубена. Не е в състояние да посещава повече дома ви под каквато и да било форма. Това искам да ви предам.

— Безвъзвратно изгубена — повтори Тенго.

— Нямах никакво желание да ви се обаждам, господин Кавана. Но ако не ви се обадех, нямаше нощем да ме лови сън. Вие как мислите? Че за мен този разговор е удоволствие ли?

От другия край на жицата не идваше никакъв шум, докато мъжът мълчеше. Изглежда, се обаждаше от невероятно тихо място. Или насъбралата се у него емоция действаше като вакуум и обираше всички звукови вълни наоколо му.

Тенго нямаше как да не зададе някой и друг въпрос на мъжа. Иначе всичко щеше да си остане сбирщина от неразбираеми намеци. Не биваше в никакъв случай да позволи на онзи да затвори! Но той явно не възнамеряваше да съобщи на Тенго никакви подробности. А какъв вид въпроси се задават на човек, който не възнамерява да ти разкрие действителното състояние на нещата? Какви думи да произнесе, когато насреща си има вакуум? Но докато Тенго се бореше да намери подходящите думи, връзката прекъсна без предупреждение. Мъжът бе оставил слушалката, без нищо повече да каже, и бе зарязал Тенго. Вероятно завинаги.

Тенго подържа известно време слушалката на ухото си. За всеки случай: ако някой подслушваше линията, може би щеше да усети присъствието му. Затаи дъха си и се вслуша, но не чу никакви издайнически шумове. Долавяше единствено собствения си пулс. И колкото повече слушаше, толкова повече се чувстваше като крадец, промъкнал се нощем в дома на непознат: крие се в сенките, не смее да диша, чака всички да заспят.

Кипна вода и си запари зелен чай за успокоение на нервите. Гушнал в дланите си чашката без дръжка, седна на кухненската маса и си преговори наум току-що проведения разговор.

„Съпругата ми е безвъзвратно изгубена. Не е в състояние да посещава повече дома ви под каквато и да било форма. Това искам да ви предам.“ Под каквато и да било форма — точно тази фраза най го измъчваше. Намекваше му за нещо тъмно, влажно, слузесто. Изглежда, онзи човек Ясуда искаше да му внуши, че дори жена му да поиска някога пак да посети Тенговия апартамент, буквално ще й е невъзможно да изпълни желанието си. Невъзможно в какъв смисъл? В какъв контекст? И какво искаше да му каже с това „безвъзвратно изгубена“? В мисълта му се появи образ на тежко пострадала в катастрофа Киоко Ясуда, или сполетяна от неизлечима болест, или ужасно обезобразена в резултат на някакво насилие. Прикована към инвалидна количка, без някой крайник, или бинтована от глава до пети, без да може да помръдне. Или пък затворена в някое подземие като куче с верига. Всички тези възможности обаче му изглеждаха сравнително невероятни.

Киоко Ясуда (както бе почнал да я нарича Тенго в съзнанието си) почти никога не говореше за своя съпруг. Нищо не бе казала на Тенго: нито какъв е по професия, нито на колко години е, как изглежда, какъв е по характер, как са се запознали, как са се оженили, дали е слаб, или дебел, нисък или висок, нито дори дали се спогаждат, или не. Онова, което бе известно на Тенго, бе, че не е особено притеснена във финансово отношение (напротив, имаше вид на материално осигурена жена) и че е недоволна или от честотата, или от качеството на секса със съпруга й, макар че и за последното Тенго трябваше по-скоро да се досеща. През следобедите им в леглото си бяха говорили за сума ти неща, но темата за съпруга й нито беше възниквала, нито Тенго бе проявил дори капка интерес към нея. Предпочиташе да не знае нищо за мъжа, чиято жена бе откраднал. Струваше му се, че така е по-редно. Но сега, в тази нова ситуация, съжали, че никога не я бе питал за мъжа й (а тя сигурно щеше да му отговори най-откровено). Ревнив ли е съпругът й? Обсебваща личност ли е? Склонен ли е към насилие? Опита се да се постави на негово място. Как би се чувствал, ако ролите им бяха разменени? Да кажем, че самият той е женен, с две малки деца, в спокоен дом, но изведнъж установява, че жена му се чука веднъж седмично с друг мъж — при това с десет години по-млад от нея, и то в продължение на цяла една година? Как би реагирал самият той на подобна ситуация? Кои чувства щяха да владеят сърцето му? Отмъстителен гняв? Дълбоко разочарование? Неясна тъга? Презрително безразличие? Чувството за изгубен допир с действителността? Или неразграничима смесица от няколко емоции?

Колкото и да разсъждаваше Тенго, така и не успя да определи окончателно как щеше да се чувства. Но през цялото време на размисъл в съзнанието му се явяваше образът на майка му по бял комбинезон, подаваща гърдите си на непознат нему мъж. Кръгът на съдбата май се затвори, мина му през ум. Загадъчният млад мъж можеше да е самият Тенго, а жената в обятията му — Киоко Ясуда. Композицията си оставаше непроменена; само индивидите са се сменили. Означава ли това, че животът ми е бил просто процес, посредством който давам конкретна форма на спящия у мен образ? И до каква степен съм отговорен за това, че се е изгубила безвъзвратно?

* * *

Сънят бе избягал надалече от Тенго. Все чуваше гласа на онзи Ясуда. Подхвърлените от него намеци натискаха с пълна сила Тенго, а казаните думи привнасяха една особена реалност. Тенго си мислеше за Киоко Ясуда. Представяше си най-подробно лицето и тялото й. За последно я видя по-миналия петък, преди две седмици. Както винаги, прекараха повечето време в секс. Но след обаждането на мъжа й всичко това вече му се струваше отдавна отминало, епизод от историята.

На етажерката му стояха няколкото дългосвирещи плочи, които бе донесла от дома си, да ги слушат двамата в леглото: всичките много, много стари джаз изпълнения на Луис Армстронг, Били Холидей (и те с участието на Барни Бигърд), и тава на Дюк Елингтън със записи от 40-те години. Тя ги слушаше — и боравеше с тях — с изключително внимание. Обложките бяха поизбелели от годините, но самите плочи имаха вид на чисто нови. Тенго вземаше една обложка подир друга и колкото повече ги гледаше, толкова по-ясно му ставаше, че надали ще я види повече.

В най-строгия смисъл на думата Тенго не беше влюбен в Киоко Ясуда. Никога не го обзе чувството, че би желал да прекара целия си живот с нея или че страшно ще го боли, ако се разделят. Тя в нито един момент не бе успяла да накара сърцето му да трепне по онзи особен начин. Но бе свикнал по-възрастната му приятелка да е част от живота му и, естествено, се бе привързал към нея. Чакаше с желание да дойде поредният петък, в който голите им тела да се слеят. За Тенго връзката им бе доста необичайна. Той поначало не се привързваше много към жените. Можеше дори да се каже, че с повечето жени — независимо дали имаше с тях сексуална връзка, или не — се чувстваше някак си неудобно. И за да тушира това си неудобство, Тенго ограждаше една определена част от сърцето си. С други думи, имаше кътчета в сърцето му, които държеше да останат под ключ. Спрямо Киоко Ясуда обаче всички тези сложни операции бяха излишни. Като начало, тя идеално схващаше какво точно иска той и какво не. В крайна сметка Тенго смяташе, че е извадил голям късмет, като я е срещнал.

Но ето че нещо се беше случило и тя бе станала безвъзвратно изгубена. По някаква неизвестна причина нямаше да е в състояние да посещава повече дома му под каквато и да било форма. А според съпруга й най-добре било Тенго да си няма представа нито за причината, нито за следствието.

* * *

Понеже още не бе готов за сън, Тенго седеше на пода и слушаше тихо плочата на Дюк Елингтън. Телефонът иззвъня отново, когато стрелките на стенния часовник сочеха 10:12. Тенго не се сещаше кой друг може да го търси по това време освен Комацу, но и сега не беше неговото припряно, нетърпеливо звънене. По-вероятно бе да е пак Ясуда, сетил се, че е пропуснал да му каже нещо. Тенго не изпитваше никакво желание да вдигне. От опит знаеше, че обажданията по това време никога не са приятни. Но предвид текущото му положение реши, че няма друг избор, освен да се обади.

— Нали разговарям с господин Кавана? — попита мъжки глас. Но не беше Комацу. Не беше и Ясуда. Гласът принадлежеше безспорно на Ушикава, но устата му сякаш бе пълна с вода или с друга неопределима течност. И странната му физиономия, и плоската деформирана глава се появиха автоматично в съзнанието на Тенго. — Ъъъ, извинявайте, че толкова късно ви звъня. Обажда се Ушикава. Знам, че онзи ден ви се натрапих неочаквано и ви отнех куп ценно време. И днес ми се ще да се бях обадил по-рано, но възникна нещо спешно и докато се усетя, вижте кое време стана. Повярвайте ми, господин Кавана, много добре знам, че сте от хората, които рано лягат, рано стават и това е похвално. Стоенето до късно, губенето на време никому не са полезни. Най-добре е човек да си ляга веднага след като се стъмни и да става сутрин по изгрев-слънце. Но не знам защо — явно по някаква интуиция — ми хрумна, че тази вечер може да сте още буден, господин Кавана, та макар да не е особено възпитано, се реших да ви звънна. Надявам се, че не съм улучил неподходящ момент.

На Тенго никак не се поправи онова, което чу, нито фактът, че Ушикава знае домашния му номер. И за никаква интуиция не можеше да става дума: обаждаше се, понеже знаеше прекрасно, че Тенго е буден и сън не го хваща. Или пък знаеше, че прозорците му светят. Дали не наблюдаваха апартамента му? Почти успя да си представи как някой от „трудолюбивите и способни изследователи“ наблюдава отнякъде квартирата му с помощта на мощен бинокъл.

— Наистина още не съм си легнал. „Интуицията“ ви е вярна. Може би попрекалих със зеления чай.

— Лошо, много лошо, господин Кавана. Безсънните нощи често пораждат ненужни мисли. Какво ще кажете в такъв случай да си поговорим за малко?

— Стига да не е на тема, която още повече ще ме разсъни.

Ушикава се разсмя. На неговия край — някъде по света — деформираната му глава взе да се тресе по своя си обезформен начин.

— Много смешно, господин Кавана. Разбира се, онова, което ще ви кажа, може да не ви унесе като приспивна песничка, но самата тема не е толкова убийствено сериозна, че да ви държи буден цяла нощ, това поне ви обещавам. Става въпрос за най-елементарно „да“ или „не“. По оня въпрос… за субсидията. Изключително привлекателно предложение, не смятате ли? Обмислихте ли го вече? Чакаме сега да чуем окончателния ви отговор.

— Доколкото си спомням, при последния ни разговор съвсем ясно ви отговорих отрицателно. Ценя високо офертата ви, но в момента притежавам всичко, от което имам нужда. Не съм финансово притеснен и предпочитам, ако може, да живея така, както съм живял досега.

— Тоест не желаете да сте никому задължен.

— Най-кратко казано — не желая.

— Предполагам, че постъпката ви е крайно похвална, господин Кавана — рече Ушикава с глас като леко покашляне. — Държите всичко сам да постигнете. Да сте минимално обвързан с разни организации. Много добре ви разбирам, но същевременно се и тревожа за вас, господин Кавана. Вгледайте се в света, в който живеем. Никой не знае кога какво може да стане. Всеки има нужда от нещо като застраховка, от нещо, което да му дава чувство за сигурност, да го засланя от вятъра. Много ми е неприятно, че трябва да ви го кажа, господин Кавана, но в настоящия момент вие нямате… ъъъ… абсолютно нищо, на което да се облегнете. Не можете да разчитате на нито един от хората около вас, струва ми се: при първата криза ще ви зарежат. Не съм ли прав? Както казват хората, предпазливостта предпазва. Важно е да сте се застраховали, преди да настъпи кризата, не мислите ли? И не става дума само за пари. В крайна сметка парите са просто символ на нещо друго.

— Не съм сигурен, че разбирам накъде биете — каза Тенго. Усещаше как се прокрадва отново онова чувство на отвращение, което изпита при първата си среща с Ушикава.

— Аз и не очаквах друго. Вие сте все още млад, здрав мъж. И вероятно затова не разбирате какво ви говоря. Но да ви дам един пример. След като преминете определена възраст, животът се превръща изцяло в процес на постоянна загуба. Нещата, които са били определящи в живота ви, започват едно по едно да ви се изплъзват от пръстите, така както зъбите се ронят от гребена. А на тяхно място се появяват единствено безстойностни имитации. Всичко изчезва едно по едно — и физическата ви сила, и надеждите, и мечтите ви, и идеалите, и убежденията, всички значения и, пак повтарям, хората, които обичате. Някои предварително обявяват заминаването си, други просто изчезват някой ден внезапно, без предупреждение. А заминат ли си, връщане назад няма. И търсенето на заместители никога не е успешно. Всичко е страшно болезнено — все едно с нож ви режат. И вие скоро ще станете на тридесет, господин Кавана, а това ще рече, че отсега започвате да навлизате постепенно в залеза на своя живот, тоест да стареете. И вероятно вече започвате да схващате онова болезнено усещане, че губите нещо, нали?

Тенго се зачуди дали пък мъжът не му намеква за Киоко Ясуда. Не е изключено да знаят за срещите им тук всяка седмица и за това, че съвсем наскоро нещо я е накарало да го изостави.

— Вие май знаете куп неща за частния ми живот — каза Тенго.

— О, не, ни най-малко! — взе да отрича Ушикава. — Говоря ви за живота поначало. Наистина. Много малко знам за частния ви живот.

Тенго продължи да мълчи.

— Умолявам ви, господин Кавана — въздъхна Ушикава, — бъдете така добър да приемете субсидията ни. Честно казано, намирате се в крайно несигурно положение. А ние сме в състояние да ви подкрепим при криза. Да ви хвърлим спасителен пояс. Ако така вървят нещата, току-виж сте се озовали в безизходна ситуация.

— Безизходна ситуация — повтори Тенго.

— Именно.

— И бихте ли пояснили каква точно ситуация имате предвид?

Ушикава млъкна за миг, после каза:

— Повярвайте ми, господин Кавана, някои неща е по-добре да не ги знаете. Има знания, способни да лишат човека от сън. И не можете да ги преборите със зелен чай. Ще ви отнемат завинаги спокойния сън. Искам… ъъъ… само да ви кажа следното. Представете си нещата по следния начин: все едно сте отворили някакъв специален кран и оттам, преди да сте се усетили, е излязло нещо специално, което сега влияе на хората около вас — оказва им някакъв съвсем нежелателен ефект.

— Имат ли нещо общо с това човечетата?

Изстреля въпроса си напосоки, но поне накара Ушикава да млъкне за малко. Тишината тежеше като черен камък, потънал на дъното на дълбоко водно тяло.

— Държа да знам истината, господин Ушикава. Оставете гатанките настрана и дайте да говорим конкретно. Какво се е случило с нея?

— „С нея“ ли? Не ви разбирам.

Тенго въздъхна. Въпросът бе прекалено деликатен за по телефона.

— Извинете ме, господин Кавана, но аз съм просто пратеник на моя клиент. Задачата ми засега е да разговарям по фундаментални въпроси колкото се може по-завоалирано — рече със заобикалки Ушикава. — Съжалявам, ако ви се струва, че умишлено ви дразня, но ми е позволено да разговарям за тези неща само по най-мъгляв начин. Пък и, право да си кажа, и моите познания по въпроса са доста ограничени. Така или иначе, нищо не знам за „нея“, която и да е тя. Ще трябва да сте по-конкретен.

— Хубаво. Кажете ми тогава кои са тези човечета?

— Пак повтарям, господин Кавана, че не знам нищо за въпросните „човечета“ — поне нищо повече от онова, което пише за тях във „Въздушната какавида“. Но едно ще ви кажа: ако съдя по уклона на забележките ви, имам чувството, че сте изпуснали нещо от чувала, без самият да имате представа за какво става дума. При определени обстоятелства това може да се окаже извънредно опасно. Моят клиент знае прекрасно колко опасно е това и за каква опасност става дума, а освен това те имат и някаква представа как да се справят с подобна опасност и тъкмо заради това ви протягаме ръка за помощ. Най-грубо казано, ръцете ни са много дълги — много дълги и много силни.

— Кой е този „клиент“, за когото непрестанно говорите? Случайно да е свързан по някакъв начин със Сакигаке?

— За съжаление не съм упълномощен да разкривам ничии имена — изрече Ушикава с тон, който като че съдържаше известна доза съжаление. — Но и без да навлизам в подробности, мога да ви кажа, че те притежават много специална сила. Непреодолима сила. А ние можем да застанем зад вас. Моля ви да ме разберете — това е окончателната ни оферта. Имате свободата да я приемете или да я отхвърлите. Но решите ли веднъж, няма връщане назад. Така че премислете всичко много хубаво. И да ви кажа още нещо: ако не сте на тяхна страна, при определени обстоятелства дългите им ръце могат, за съжаление, да се протегнат дотам, че да ви окажат някои нежелателни (и нежелани) влияния.

— За какъв вид „нежелателни влияния“ става дума?

Ушикава не отвърна веднага на Тенговия въпрос.

Вместо отговор чу нещо, което му заприлича на леко всмукване на слюнка от двете бузи на Ушикава.

— Не знам какъв е точният отговор — каза Ушикава. — Нищо конкретно не ми казаха и тъкмо затова ви говоря най-общи приказки.

— Добре де, а какво е онова, което уж съм бил пуснал от чувала? — настоя Тенго.

— И този отговор не го знам. С риск да се повторя, пак ще кажа, че съм нает за ролята на посредник. Докато стигне до мен, целият резервоар от информация се свежда до някакви си капчици. Това, което правя, е да ви предам точно казаното от моя клиент в рамките на ограничените ми пълномощия. Може би и вие си задавате въпроса защо моят клиент не се свърже директно с вас, което би ускорило нещата, а вместо това използват този странен мъж за посредник, но и аз знам отговора точно толкова, колкото и вие.

Ушикава се прокашля и зачака следващия въпрос, но когато такъв не последва, продължи:

— Та, вие, господин Кавана, ме питахте какво е онова, което уж сте бил пуснали от чувала, нали така?

— Точно така — потвърди Тенго.

— И аз не знам защо, господин Кавана, но понякога си мисля да не би пък да е нещо, за което трета страна не би била в състояние да предложи просто решение? Подозирам, че е нещо, което налага вие сам да тръгнете и да се поизпотите, докато установите какво е то. А може да се окаже, че след като сте изживели всичко това и сте стигнали до положение да сте си изяснили отговора, е станало прекалено късно. Лично за мен е очевидно, че притежавате… ъъъ… много специален талант, какъвто не се среща у обикновените хора. И тъкмо по тази причина наскорошното ви постижение съдържа в себе си авторитет, който не може да бъде лесно пренебрегнат. И клиентът ми, изглежда, цени много високо този ваш талант. Поради което ви предлагаме субсидията. Но за съжаление, само талант не достига. И в зависимост откъде го гледате, наличието на изключителен талант, който е недостатъчен, може да се окаже по-опасно, отколкото ако нищо не притежавате. Колкото и мъгляво да ви звучи, точно такова е впечатлението ми от наскорошния случай.

— С други думи, клиентът ви притежава достатъчно знания и способности да разбира тези неща.

— Хм, най-малко аз мога да преценя, не смятате ли? И изобщо може ли човек да каже кои качества са „достатъчни“?

— За какво съм им нужен?

— Ако ми позволите да направя аналогия с една епидемия, вие двамата най-вероятно изпълнявате ролята на — с извинение — главните преносители на заразата.

— Кои „ние двамата“? — запита Тенго. — За Ерико Фукада и мен ли става дума?

Ушикава не отговори на въпроса му.

— Ако ми позволите на това място да прибягна към една класическа аналогия, вие двамата вероятно сте отворили кутията на Пандора и сте пуснали не знам какво си по света. Ако съдя по собствените ми впечатления, клиентът ми смята, че точно това сте направили. Може и по случайност да сте обединили силите си, но от вас е произлязъл много по-силен екип, отколкото си представяте. Всеки от вас допринася с нещо, което липсва у другия.

— Но от правна гледна точка това не е престъпление.

— Така е. Разбира се, че не е… ъъъ… престъпление в юридическия смисъл на думата, нито в смисъла, придаван й на този свят. Но ако ми позволите да цитирам великото класическо произведение на Джордж Оруел — или по-скоро романа му като великолепен източник на сентенции, — вашият случай силно се доближава до онова, което той нарича „престъпмисъл“. И по някакво странно съвпадение сегашната година е 1984-та. Дали пък не е удар на съдбата? Но защо имам чувството, че тази вечер говоря прекалено много, господин Кавана? Макар повечето от нещата, които казвам, да са мои собствени нескопосани догадки, чиста проба мисловни спекулации, без нито грам сериозни доказателства. Просто вие ме попитахте, а аз ви предадох моите най-общи впечатления, нищо повече.

Ушикава млъкна, а Тенго заразмишлява. „Собствените му нескопосани догадки“, а? Доколко мога да му вярвам на този човек?

— Е, достатъчно за днес — рече Ушикава. — Въпросът е много важен. Ще ви дам още малко време. Много малко. Часовникът отмерва отминаващото време. Тик-так, тик-так, неумолимо. Моля ви да обмислите внимателно още веднъж офертата ни. Предполагам, че скоро пак ще се свържа с вас. Лека нощ засега. Радвам се, че си поприказвахме, и се надявам… ъъъ… че ще спите добре, господин Кавана.

Ушикава затвори. Тенго остана загледан за няколко секунди в мъртвата слушалка в ръката си, така както фермерът гледа пресъхналия зеленчук, който е вдигнал от поразеното от сушата поле. Напоследък много хора му затваряха телефона на Тенго.

Както и очакваше, спокойният сън така й не го навести цяла нощ. Тенго посрещна бледата зора, оцветила завесите му, и разсънилите се за нов работен ден печени градски гарвани, седнал на пода, опрял гръб в стената, замислен за приятелката си и за протягащите се към него неизвестно откъде дълги ръце. Мислите от този род обаче не го отнасяха наникъде, а просто се въртяха безцелно в кръг около една и съща точка. Тенго се огледа, въздъхна и си даде сметка, че е абсолютно сам. Ушикава беше прав. Нямаше си нищо, нямаше и на кого да се облегне.

СЕДМА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ТАМ, КЪДЕТО ВИ ПРЕДСТОИ ДА ПРИСТЪПИТЕ

С високия си таван и притъмнено осветление просторното фоайе в главната сграда на хотел „Окура“ наподобяваше огромна стилна пещера. Приглушените разговори на насядалите по диваните във фоайето отскачаха от пещерните стени като въздишките на изкормено животно. Дебелият мек мокет можеше да мине за праисторически мъх на далечен северен остров и поглъщаше шума от стъпките в своя безкраен отрязък от натрупано време. Прекосяващите напред-назад фоайето мъже и жени приличаха на приковани на място с някое древно проклятие призраци, осъдени да повтарят до безкрай определените им роли. Мъжете бяха бронирани в плътно прилепващи по тялото делови костюми. Стройни млади жени в шикозни черни рокли прииждаха за някаква церемония в една от многото зали на хотела. Дребните им, но скъпи накити им придаваха вид на вампирясали чинки, тръгнали на лов за кръв и копнеещи и за най-малкия намек за светлина, която да отразят. Едра двойка чужденци се очертаваха смътно като отдавна сбогували се с младостта крал и кралица, отпуснали телеса в два трона в ъгъла.

Аомаме, в бледосиния си памучен панталон, семпла бяла блузка, бели маратонки и синия спортен сак „Найки“, се чувстваше абсолютно излишна в това пълно с легенди и внушения място. Сигурно приличам на детегледачка, изпратена от някоя агенция на някой хотелски гост, рече си, докато убиваше времето, разположила се в дълбокия фотьойл. Ама аз да не би пък да съм дошла за някакво светско събитие. Имаше усещането, че някой я наблюдава, но колкото и да се оглеждаше дискретно наоколо си, не успя да забележи никого, в когото да се усъмни. Няма значение. Да гледат колкото си искат.

Когато стрелките на часовника й се заковаха на 6:50, Аомаме стана и отиде със сака си в дамската тоалетна. Изми ръцете си със сапун и огледа отново външността си. После, изправила се срещу голямото чисто огледало, пое няколко пъти дълбоко въздух. Нямаше друг освен нея в просторната тоалетна, май по-голяма от целия й апартамент.

Това ще ми е последната задача, промърмори тихо на огледалото. Щом я изпълня, изчезвам. Пуф! Като призрак. Днес съм тук, но утре няма да ме има. Само след няколко дни ще имам ново име и ново лице.

Върна се във фоайето и седна на същото място, а сака остави на съседната масичка. В него имаше малък пистолет със седем патрона и остра игла, създадена за забиване в мъжки тил. Успокой се, изкомандва се. Задачата ми е важна, а е и последна. Длъжна съм да бъда винаги хладнокръвната, сурова Аомаме.

Но така и не успя да се отърси от усещането, че нещо не й е наред. Дишането й бе необичайно затруднено, притесняваше я и забързаният й пулс. Потеше се под мишниците. Усещаше иглички по кожата си. Прекалено напрегната съм. Имам някакво неясно предчувствие, което ме предупреждава. Чука на вратата на съзнанието ми. И ми казва: „Още не е късно. Изчезвай веднага и забрави за цялата тази работа“.

На Аомаме й се щеше да може да послуша предупреждението, да зареже всичко и да обърне гръб на това хотелско фоайе. Тук витаеше нещо злокобно, задържалото се присъствие на заобиколна смърт — бавна, безшумна, но неизбежна смърт. Изключено е обаче да побягна с подвита между краката опашка. Това не е в стила на Аомаме.

Десетте минути едва се влачеха. Времето отказваше да напредва. Седеше на фотьойла и се мъчеше да овладее дишането си. Откъм призраците във фоайето продължаваха да се чуват кухи отеквания. Народът се плъзгаше тихо по дебелия мокет като души, тръгнали да търсят място за вечен покой. Единственият истински звук, който долиташе сегиз-тогиз до ушите й, бе подрънкването на сервизите за кафе върху таблите на минаващите сервитьорки. Но дори и той съдържаше в себе си някакъв съмнителен вторичен звук. Нещата не се развиваха добре. Ако отсега съм толкова напрегната, нищо няма да свърша, когато му дойде времето. Затвори очи и почти по рефлекс зашепна молитва — онази, която я бяха учили далеч назад в спомените й да казва преди всяко ядене. Колкото и отдавна да беше това, тя и досега си спомняше с кристална яснота всяка нейна дума:

* * *

Отче наш, който си на небесата, да се свети името Твое, най-чисто вовеки веков, да дойде царството Твое. Прости нам греховете наши и благослови пътищата ни смирени. Амин.

* * *

Макар и с огромна неохота, на Аомаме й се наложи да признае, че молитвата, която навремето и бе причинявала единствено болка, изведнъж се оказа източник на подкрепа. Звукът на думите успокои нервите й, спря страховете й на прага и й помогна да уталожи дишането си. Притисна клепачите си с пръсти и взе да повтаря многократно молитвата.

* * *

— Госпожица Аомаме, надявам се — каза застанал наблизо мъж. Гласът бе на млад човек. Аомаме отвори очи, бавно вдигна глава и огледа собственика му. Пред нея стояха двама млади мъже. И двамата в еднакви тъмни костюми. Ако можеше да се съди по материята и кройките, не бяха скъпи — по-скоро конфекция от евтин магазин. Не навсякъде им стояха по мярка, но пък бяха безупречно огладени. Сигурно мъжете ги гладеха преди всяко обличане. И двамата бяха без вратовръзки. Единият бе закопчал ризата си чак догоре, другият носеше под сакото нещо като сива тениска. И двамата бяха с възможно най-обикновени черни обувки.

Мъжът с бялата риза бе поне метър и осемдесет на ръст и косата му бе хваната на опашка. Краищата на дългите му вежди кривваха право нагоре, като на някаква линейна графика. Лицето му бе ведро, с добре балансирани черти като на актьор. Другият бе към метър и шестдесет и пет, остриган нула номер и с чип нос. Най-отдолу лицето му завършваше с лека брадичка, като погрешно нанесена сянка, и до дясното му око имаше малък белег. И двамата бяха слаби, с хлътнали бузи и загорели от слънцето лица. И по двамата нямаше грам тлъстина, а ако се съдеше по ширината на раменете на костюмите им, отдолу имаха много осезаеми мускули. Бяха на по-малко от тридесет години. Погледите им бяха проницателни и остри, очите им се движеха точно толкова, колкото им бе необходимо, като на животни по време на лов.

Аомаме се изправи сякаш по рефлекс от фотьойла и погледна часовника си. Стрелките сочеха точно 7:00. Съвсем навреме.

— Да. Аз съм Аомаме.

Физиономиите и на двамата останаха безизразни. Огледаха набързо облеклото й и хвърлиха поглед към синия й сак.

— Само това ли носите? — попита Нула номер.

— Да.

— Хубаво. Да вървим. Готова ли сте? — попита Нула номер. Конската опашка мълчеше, но не изпускаше Аомаме от погледа си.

— Разбира се — отвърна Аомаме. Стори й се, че по-ниският е и малко по-възрастен от другия и му е началник.

Нула номер поведе с отпуснати стъпки през фоайето към асансьорите. Подире му вървеше Аомаме със сак в ръка. Конската опашка я следваше на около два метра. Тоест тя бе в сандвич между двамата. Знаят си работата, мина й през ум. Ходеха изправени, с твърда и точна стъпка. Според вдовицата и двамата тренирали карате. От собствените й тренировки по бойни изкуства Аомаме бе наясно, че едва ли има начин да ги победи в пряка битка. И все пак не усещаше от тези двамата онази съкрушителна заплаха, която излъчваше Тамару. И не можеше да се изключи напълно вероятността да ги победи. Първата й цел в ръкопашния бой щеше да бъде да елиминира Нула номер — човека, който командваше. А останеше ли сама срещу Конската опашка, щеше да намери начин да оцелее и да избяга.

Тримата влязоха в асансьора и Конската опашка натисна копчето за седмия етаж. Нула номер стоеше плътно до Аомаме, а Конската опашка застана в ъгъла, откъдето ги държеше под око. Всичко това стана безмълвно, систематично, като добре синхронизирана двойка тенисисти.

И посред всички тези мисли на Аомаме й светна, че дишането и пулсът й са се върнали към нормалния си ритъм. Край на притесненията, рече си. Пак съм си същата хладнокръвна, печена Аомаме. Очаквам всичко да мине добре. Никакви лоши предчувствия повече.

Асансьорът се отвори безшумно. Конската опашка натисна бутона за отваряне на вратите и го задържа до излизането на Нула номер и Аомаме, после махна пръста си и също напусна асансьора. По коридора пак водеше Нула номер, следван от Аомаме, а Конската опашка играеше ролята на ариергард. Широкият коридор беше абсолютно безлюден: идеално тих, идеално чист, добре поддържан във всяко отношение, както се полага на всеки първокласен хотел — никакви стоварени пред вратите подноси с празна посуда за прибиране от рум сървиса, никакви фасове в пепелника пред асансьора, аромат на свежи цветя от поставените на подходящи места вази. Свърнаха няколко пъти и накрая спряха пред една врата. Конската опашка почука два пъти и без да изчака отговор, си отключи с електронна карта. Влезе, огледа се, да се убеди, че всичко е наред, после кимна леко на Нула номер.

— Заповядайте — нареди Нула номер сухо на Аомаме.

Аомаме влезе, последва я Нула номер, който затвори и постави веригата от вътрешната страна. Помещението бе просторно, но не обикновена хотелска стая, а по-скоро приемна със съответната мебелировка и канцеларско бюро. А и телевизорът и хладилникът бяха с нормални размери. Явно бе част от специален апартамент. Прозорецът предлагаше обширна панорама към нощно Токио. Вероятно бе част от скъп апартамент. Нула номер погледна часовника си и посочи с жест дивана на Аомаме. Тя седна и постави синия спортен сак до себе си.

— Смятате ли да се преобличате? — попита я Нула номер.

— Стига да е възможно — отвърна Аомаме. — Предпочитам да се преоблека в тренировъчен екип.

Нула номер кимна:

— Но първо ще трябва да ви претърсим, ако не възразявате. Съжалявам, но това ни е работата.

— Нямам нищо против. Търсете колкото си искате — каза Аомаме. В тона й нямаше дори намек за напрегнатост, а по-скоро загатваше колко забавно й е невротичното им вторачване в детайлите.

Конската опашка опипа Аомаме, да се убеди, че по нея няма нищо подозрително. А тя бе само по тънък памучен панталон и блузка; не бе нужно да я опипват, за да им стане ясно, че под такива дрехи нищо не можеш да скриеш. Човекът просто спазваше инструкциите. Ръцете му й се сториха напрегнати и вдървени. Трудно можеше човек да го похвали за уменията му в тази област. Вероятно нямаше кой знае колко голям опит в обискирането на жени. Нула номер се беше облегнал на бюрото и наблюдаваше действията му. След като приключи с опипването, Аомаме му отвори и сака си. В него имаше лека лятна жилетка, комплект жарсени горнище и долнище работен екип и две хавлиени кърпи — голяма и малка. Елементарен набор с гримове и книжка джобен формат за четене. Мънистена чантичка с портфейл, портмоне за монети и ключодържател. Аомаме подаваше тези предмети един по един на Конската опашка. Накрая извади черна найлонова торбичка и отвори ципа й. Съдържаше кат бельо, няколко тампона и дамски превръзки.

— По време на работа се изпотявам, така че ми се налага да си нося смяна бельо — рече му. Извади комплект дантелен сутиен и гащички и взе да ги разгъва пред очите на Конската опашка. А той се изчерви и й кимна бързо няколко пъти, един вид: „Достатъчно. Видях каквото ми трябва“. Аомаме почваше да подозира, че е ням.

С бавни, спокойни движения взе да прибира бельото и санитарните артикули в торбичката, затвори ципа и я върна в сака. Тия са пълни аматьори, рече си. Що за бодигард е този, който се изчервява при вида на секси дамско бельо и няколко тампона? Ако на тяхно място беше Тамару, и Снежанка щеше да претърси до космите на чатала й. Щеше да стигне до дъното на сака, та ако ще да трябваше да мине през цял склад от сутиени, камизоли и гащи. За него всички те си бяха най-обикновени парцалки — а пък и той си е гей до мозъка на костите. Но най-малкото щеше да вдигне сака и да провери теглото му. И тогава нямаше начин да не открие скрития на дъното му и увит в носната кърпа „Хеклер & Кох“ (тежащ 500 грама) и малкото ледокопче в кутийката му.

Тия двамата са аматьори. Може и да са се научили на карате и да са абсолютно верни на своя Вожд, но пак си остават пълни аматьори. Водена от предположенията на вдовицата, Аомаме бе решила, че няма да им е удобно да ровят в торба с женски работи, и се бе оказала права. Рискувала бе, естествено, макар и да не бе стигнала дотам да знае какво ще предприеме, ако рискът й не успееше. Тогава нямаше да й остане нищо друго, освен да си прочете молитвата. Но едно нещо й беше вече ясно: молитвите действаха.

Аомаме влезе в просторната тоалетна на хотелския апартамент и се преоблече в жарсения си екип. После сгъна блузката и памучния панталон и ги прибра в сака. Убеди се, че косата й е все още стегната в кока и си впръска малко освежител за уста. Извади от сака „Хеклер & Кох“-а, пусна водата в тоалетната, за да замаскира шума, и дръпна затвора назад да вкара патрон в цевта. Оставаше й единствено да свали предпазителя. Накрая постави най-отгоре в сака кутийката с ледокопа, да й е под ръка. След като приключи с тези приготовления, се извърна към огледалото и отпусна напрегнатите си лицеви мускули. Чудесно. Дотук успях да запазя самообладание.

* * *

На излизане от тоалетната завари застаналия в поза „мирно“ с гръб към нея Нула номер, който говореше тихо по телефона. Щом я видя, прекрати разговора си, остави безшумно слушалката и я огледа в жарсения й екип на „Адидас“.

— Готова ли сте? — попита.

— Напълно — отвърна Аомаме.

— Първо искам да ви помоля за нещо — каза Нула номер. Аомаме му пусна лека служебна усмивка.

— Не бива и дума да споменавате никому за случилото се тази вечер — рече Нула номер. И направи пауза, да й даде възможност да възприеме чутото. Все едно бе лиснал вода върху пресъхнала почва и я чакаше да попие и да изчезне. Аомаме през цялото време го гледаше, без нищо да каже. — Надявам се да не ви прозвучи просташки, но възнамеряваме да ви се отплатим особено щедро. А може освен това да се възползваме от услугите ви и за в бъдеще. Именно затова ви молим да забравите всичко, което ще стане тази вечер. Всичко, което ще видите и чуете. Абсолютно всичко.

— Както ви е известно — рече Аомаме с доста леден тон, — работата ми е свързана с телата на хората, така че, предполагам, съм привикнала към професионалната конфиденциалност. От тази стая няма да излезе никаква информация, отнасяща се до тялото на въпросното лице. Ако тревогите ви са в това отношение, мога да ви уверя, че са напълно излишни.

— Чудесно. Точно това желаехме да чуем. Но позволете ми все пак да добавя, че ще ви бъдем благодарни, ако третирате случая с повече от общоприетата професионална конфиденциалност. Там, където ви предстои да пристъпите, е едно свято, ако мога така да се изразя, място.

— Свято място ли?

— Може и да ви се струва преувеличено, но не е, повярвайте ми. Човекът, когото ще видите след малко и върху когото ще положите ръцете си, е свят човек. Не съществува друго подходящо за него описание.

Аомаме кимна, без нищо да каже. Не беше сега моментът да коментира.

— Позволихме си да ви проучим — продължи Нула номер. — Длъжни бяхме да го направим и се надяваме, че това не ви обижда. Имаме си причини да вземем всички възможни предохранителни мерки.

Докато го слушаше, Аомаме хвърли бегъл поглед на Конската опашка. Седеше неподвижно на стола до вратата, с идеално изправен гръбнак, с длани върху коленете, с дръпната назад брадичка. Все едно позираше за снимка. И не я изпускаше от очи.

Нула номер погледна надолу, като да провери доколко са се износили черните му обувки, после вдигна очи и пак изгледа Аомаме:

— Накратко казано, не установихме нищо проблематично и затова ви викнахме днес. Имате славата на талантлив инструктор и много хора ви ценят високо.

— Благодаря — каза Аомаме.

— Доколкото разбирам, били сте член на „Обществото на свидетелите“. Вярно ли е?

— Да. И двамата ми родители бяха вярващи и, естествено, и мен така са ме възпитавали от момента на раждането ми. Но това не беше мой личен избор, поради което много отдавна напуснах сектата.

Дали при проучванията си не са разкрили и това, че с Аюми ходехме на лов за мъже из Ропонги? Всъщност какво значение има? И да са научили, явно не ги притеснява. Иначе нямаше да съм тук сега.

— И това ни е известно — каза Нула номер. — Но все пак сте живели в сектата през определена част от живота си, и то в ранните си години, когато децата са най-впечатлителни. И това ме кара да си мисля, че имате много добра представа какво означава „свят човек“. Светостта е в самия корен на всяка една религия. Това е свят, който не бива да се потъпква. Не бива никога да навлизаме в една такава свята област. Първата стъпка във всяка една религия е да отчете съществуването й, да го приеме и да го почита безусловно. Надявам се, че разбирате какво се мъча да ви кажа, нали?

— Да, струва ми се. Макар това дали го приемам, или не, да е съвсем отделен въпрос.

— Ама, разбира се! — рече Нула номер. — Разбира се, че не е задължително да го приемате. Става дума за нашата вяра все пак, а не за вашата. Но ако пренебрегнем въпроса дали вярвате, или не, вероятно ще станете свидетел на специални неща… и на човек, който в нито едно отношение не е обикновен.

Аомаме продължи да мълчи. Човек, който в нито едно отношение не е обикновен.

Нула номер присви за миг очи, да прецени смисъла на мълчанието й. После бавно изрече:

— Нищо от онова, на което ще станете свидетел днес, не бива да споменавате никому извън този апартамент. В противен случай ще причините едно неизличимо поругателство над свещеността; все едно ще замърсите с чуждо тяло едно бистро красиво езеро. Независимо от възгледите на света като цяло и от изискванията на законите на този свят, ние гледаме на нещата именно по този начин. И ако можем да разчитаме на вас и вие удържите на обещанието си, ще можем, както вече отбелязах, да ви възнаградим щедро.

— Разбирам — отвърна Аомаме.

— Като религиозно тяло може да сме малки, но притежаваме силни сърца и дълги ръце — заключи Нула номер.

Притежавате дълги ръце, рече си Аомаме. Ами, май ми предстои да се убедя точно докъде могат да стигнат.

Облегнал се на бюрото със скръстени пред гърдите ръце. Нула номер изучаваше Аомаме така, както се оглежда някоя картина дали е правилно окачена на стената, или стои накриво. Конската опашка си стоеше неподвижен, с вперени в Аомаме очи. Нула номер погледна часовника си.

— Да вървим тогава — рече.

Прокашля се веднъж, после тръгна бавно през стаята. Пристъпваше внимателно като поклонник по повърхността на езеро. Почука два пъти тихо на вратата към свързващата стая и без да дочака отговор, се поклони леко и влезе. Последва го Аомаме, понесла сака. Нагази внимателно стъпка по стъпка в дълбокия мокет и успя да си наложи да диша спокойно. Във въображението й пръстът й бе прегърнат и готов да дръпне спусъка на пистолета. Няма за какво да се тревожа. Същата съм си, както винаги. Но въпреки всичко Аомаме се боеше. Усещаше как бучка лед е прилепнала към гръбнака й — лед, който не даваше признаци, че ще се стопи. Хладнокръвна съм, спокойна съм, а дълбоко в себе си се боя.

Това е свят, който не бива да се потъпква. Не бива никога да навлизаме в една такава свята област, бе казал Нула номер. Аомаме разбираше какво има предвид. И тя самата бе живяла навремето в свят, който поставяше в своята сърцевина религията. Нищо чудно и досега да живея в този свят. Но без да го съзнавам.

Аомаме повтори беззвучно думите на молитвата, която бе на устата й. После пое дълбоко въздух, взе окончателно решение и пристъпи в съседната стая.

ОСМА ГЛАВА

(ТЕНГО): ВРЕМЕ Е ДА СЕ ПОЯВЯТ КОТКИТЕ

Тенго прекара повече от седмица в необичайно затишие. След като една нощ му се беше обадил човекът на име Ясуда да му съобщи, че е изгубил жена си и че тя няма повече никога да посети Тенго, час по-късно му позвъни Ушикава с вестта, че Тенго и Фука-Ери функционират заедно като преносители на епидемия от „престъпмисъл“. Всеки от обадилите му се предаде на Тенго съобщение, съдържащо (той не можеше да повярва друго, освен че съдържа) дълбок смисъл, по същия начин, по който увит в тогата си римлянин би се възкачил на платформа насред форума да обяви нещо пред загрижените си съграждани. И след като всеки от двамата си беше казал репликата, бе затворил телефона.

Оттогава насам никакви търсения по телефона, никакви писма, никакви почуквания на вратата му, никакви пощенски гълъби. Изглежда, нито Комацу, нито професор Ебисуно, нито Фука-Ери или Киоко Ясуда имаха да съобщават каквото и да било на Тенго.

А и той сякаш бе изгубил интереса си към тези лица. И не само към тях, а и към всичко останало. Не го вълнуваха нито продажбите на „Въздушната какавида“, нито какво прави в момента Фука-Ери, какво става със замисъла на Комацу и дали хладнокръвно замисленият план на професор Ебисуно напредва, нито доколко медиите са взели да надушват истината или какви ходове предприема Сакигаке. Ако лодката, в която се бяха натоварили всичките те, се хвърляше с дъното нагоре от водопада, нищо не му оставаше, освен да падне с нея. Колкото и да се напъваше на този етап, нямаше ни най-малко да успее да промени течението на реката.

Тревожеше се, естествено, за Киоко Ясуда. Нямаше реална представа какво може да й се е случило, но при нужда би положил всички усилия да й помогне. За жалост, проблемите, пред които бе изправена тя в момента, бяха извън неговия обсег. Така че нищо не можеше да стори.

Престана и вестници да чете. Светът се придвижваше напред в посока, която нямаше нищо общо с него. Апатията го обгърна като някаква лична негова мъгла. Така му писна от купищата от „Въздушната какавида“ по витрините, че и в книжарниците престана да влиза. Движеше се по строго права линия от дома до школата и обратно. Повечето хора караха летния си отпуск, но школата за зубрене предлагаше и летни курсове, та бе по-зает от друг път. Този график му доставяше удоволствие. Поне докато изнасяше лекциите си, не му се налагаше да мисли за нищо друго освен за математиката.

Отказа се и от писането на романа. Понякога сядаше на бюрото, включваше текстообработващата машина и гледаше как мониторът светва, но желание за писане не му идваше. При всеки опит да мисли за нещо в съзнанието му изскачаха откъси от разговорите му със съпруга на Киоко Ясуда и с Ушикава. Изобщо не успяваше да се съсредоточи върху романа.

Съпругата ми е безвъзвратно изгубена. Не е в състояние да посещава повече дома ви под каквато и да било форма.

Така каза съпругът на Киоко Ясуда.

Ако ми позволите на това място да прибягна към една класическа аналогия, вие двамата вероятно сте отворили кутията на Пандора и сте пуснали не знам какво си по света. Може и по случайност да сте обединили силите си, но от вас е произлязъл много по-силен екип, отколкото си представяте. Всеки от вас допринася с нещо, което липсва у другия.

Така каза Ушикава.

И двамата, изглежда, се мъчеха да му внушат едно и също нещо: Тенго е отприщил някаква сила, преди самият той да я е опознал, и тя сега оказва реално (вероятно нежелано) влияние върху околния му свят. Тенго изключи текстообработващата машина, седна на пода и впери поглед в телефона. Нуждаеше се от още подсказвания, от още парченца от пъзела. Само че никой не му ги даваше. Добрината поне в момента (или поначало) бе кът на този свят.

Запита се дали той да не позвъни някому — било то на Комацу, професор Ебисуно или Ушикава. Но не намери сили у себе си да го стори в действителност. Писнало му беше от неразбираемите им, умишлено критични изказвания. Щом им поискаше да му подскажат как да разреши дадена гатанка, те просто му задаваха нова. Нямаше никакво намерение да играе играта им вечно. Фука-Ери и Тенго са мощен екип. И толкоз. Стигаше само да кажат: „Тенго и Фука-Ери“. Все едно казваха „Сони и Шер“. Ритъмът не замлъква[1].

Дните отминаваха един подир друг. Накрая на Тенго му омръзна да кисне постоянно в апартамента си и да чака нещо да се случи. Напъха в джобовете си портфейла и една книжка джобно издание, нахлупи си бейзболна шапка, сложи си тъмни очила и се отправи с решителна крачка към близката гара Коенджи. Показа абонаментната си карта и се качи на експресния влак на линията Чуо към центъра. Вагонът бе празен. Нищо не си беше наумил да прави. Щеше да върви и да върши (или не) каквото му дойдеше на ум. Беше десет часа в едно безветрено лятно утро и слънцето вече прежуряше.

Подозираше, че някой от „изследователите“ на Ушикава може да го следи. Още по пътя за гарата внимаваше, спираше се внезапно, за да погледне зад себе си, но не забеляза нищо съмнително. На гарата нарочно отиде на погрешния перон, после, уж внезапно сменил намеренията си, хукна надолу по стъпалата към перона за влаковете в противоположната посока. Не забеляза обаче друг да предприема същите маневри. Май започваше да страда от типичната мания за преследване. Разбира се, че никой не го следи. Та нали и самият Тенго не знаеше накъде се е запътил и какво смята да прави. Самият той искаше най-много да следи отдалече собствените си предстоящи действия.

Влакът, на който се качи, подмина Шинджуку, Йоцуя, Очаномидзу и навлезе в централната токийска гара — края на линията. Всички слязоха, слезе и той. Седна на пейка и се замисли накъде да поеме. Сега съм в центъра на Токио, рече си. Никакви планове нямам за деня. Мога да отида където си поискам. Имам чувството, че денят ще е горещ. Мога да отида на плаж. Вдигна глава и огледа перонния указател. И изведнъж осъзна какво е правел от самото начало.

Опита се да разтръска няколко пъти главата си, но загнездилата се мисъл не щеше да се махне. Изглежда, подсъзнателно го бе решил още в мига, в който се качи от своята гара, Коенджи, на влака по линията Чуо за центъра. Въздъхна, стана от пейката, слезе по стълбите от перона и се насочи към перона на линията Собу. Пътьом се спря да попита един гаров служител коя е най-бързата връзка за Чикура. Човекът заразлиства дебел справочник с разписания. Най-добре било да вземе специалния експрес в 11:30 до Татеяма, а оттам да смени с пътнически влак, който спира в Чикура малко след два. Купи си двупосочен билет Токио — Чикура със запазено място на експреса. После влезе в ресторанта на гарата и си поръча ориз с къри и салата. Доуби оставащото му време с чаша рядко кафе.

Самата мисъл, че отива да види баща си, му действаше потискащо. Поначало не изпитваше към него някаква особена обич, а и той вероятно не го обичаше кой знае колко. Нямаше представа дали баща му изобщо желаеше да го види. Беше се пенсионирал от Ен Ейч Кей преди четири години и скоро след това бе постъпил в санаториум в Чикура, специализиран в грижите за пациенти с когнитивни разстройства. През цялото това време Тенго го беше посетил само два пъти — първия път, когато го приемаха и някаква административна процедура бе наложила Тенго, в качеството му на единствен родственик, да се яви. И втория път пак във връзка с друг належащ административен проблем. Само два пъти и толкоз.

Санаториумът се помещаваше върху просторен парцел земя от другата страна на крайбрежния път. По едно време бил вила на богата фамилия, свързана с един от предвоенните дзайбацу — големите влиятелни фамилни финансово-промишлени монополи, — но впоследствие бил придобит за почивна станция от застрахователно дружество, а още по-късно бил превърнат в санаториум най-вече за лечение на хора с когнитивни разстройства. Новодошлият го възприемаше като странна комбинация от елегантни стари дървени постройки и нови триетажни сгради от армиран бетон. Но въздухът бе чист и като се изключи постоянният рев на прибоя, наоколо цареше тишина. Когато вятърът не духаше силно, човек можеше да се разхожда по брега. Внушителна борова гора засланяше градината от ветровете. И медицинското оборудване бе превъзходно.

Благодарение на здравната си застраховка, бонуса при пенсиониране, спестяванията си и пенсията бащата на Тенго вероятно можеше да прекара остатъка от живота си тук в пълни удобства — и то само поради факта, че някога е имал късмета да го назначат на щат към Ен Ейч Кей. Надали щеше да остави някакво наследство, но поне собствените си старини беше осигурил адекватно, за което Тенго му бе безкрайно благодарен. Независимо от това дали този човек бе биологичният му баща, или не, Тенго нямаше намерение нито да взема нещо от него, нито пък да му дава. Бяха две отделни човешки личности, произлезли от — и отправили се към — две съвсем различни места. И по някаква случайност бяха прекарали определен брой години от живота си заедно. Жалко, че нещата стигнаха до подобен край, смяташе Тенго, но самият той нищо не можеше да направи по въпроса.

Даваше си сметка, че е дошло време отново да навести баща си. Мисълта никак не му се нравеше и той най-охотно би свърнал обратно към квартирата си. Но така или иначе, двупосочният билет и талонът за запазено място в експреса бяха вече в джоба му. Готов беше да заминава.

Стана, плати си сметката и се отправи към перона да чака пристигането на експреса за Татеяма. Пак се огледа и пак не видя никакъв „изследовател“. Наоколо му имаше само тръгнали към плажа привидно щастливи семейства. Свали тъмните очила, пъхна ги в един от джобовете си и намести бейзболната шапка на главата си. Майната им, рече си. Да ме шпионират колкото си щат. Тръгнал съм за един крайморски град в префектура Чиба да видя баща си, който страда от деменция. А той я познае сина си, я не. Още миналия път паметта му беше доста несигурна. И оттогава най-вероятно още повече се е влошила. При когнитивните разстройства има само напредък, никога — връщане назад. Или поне така разправят. Приличат на червячните винтове по това, че се движат само в една посока.

* * *

След като влакът излезе от токийската гара. Тенго извади книжката, която си носеше, и се зачете. Избрал си бе антология с разкази на тема пътешествия, сред които един за млад мъж, отправил се към град, които се управлява от котки. Озаглавен бе „Котешкият град“ — фантастика от непознат нему немски автор. Според редакторската бележка към книгата разказът бил написан по някое време между двете световни войни[2].

Младежът пътува сам, само с една чанта, без някаква определена крайна цел. Вози се на влака и слиза на всяка гара, която предизвика интереса му. Наема си стая, разглежда забележителностите и стои колкото дълго си иска. Като му омръзне, хваща следващия влак. Така прекарва всичките си ваканции.

Един ден съзира от прозореца на влака изключително красива река. Покрай бреговете й се точат плавно зелени хълмове, а в подножието им лежи тихо на вид, симпатично градче със стар каменен мост над реката. Сцената го омайва. Ако не на друго, в подобно градче може да разчита поне да похапне прясна речна риба. Влакът спира на гарата и младежът слиза с чантата. Никой друг не слиза от влака, който потегля моментално.

Не вижда наоколо и никакви перонни работници. Явно гарата не е особено оживена. Минава по каменния мост и влиза в града. Наоколо му няма жива душа. Всички магазини са със спуснати кепенци, кметството също пустее. И на рецепцията на единствения хотел в града няма жива душа. Никой не се показва и след като натиска звънеца. Мястото е напълно обезлюдено. Може би обитателите му си почиват по домовете. Но е все още само 10:30 сутринта, тоест прекалено рано за следобедна дрямка. Ами ако нещо е прогонило всички хора от града? Така или иначе, следващият влак е чак на другата сутрин, така че няма друг вариант, освен да преспи тук. И той тръгва из града да убива времето.

Оказва се обаче, че се е озовал в котешки град. Щом слънцето залезе, по моста в града пристигат безброй котки — най-различни на вид и цвят. Доста по-едри са от обикновените, но все пак са котки. Гледката шокира младежа и той се покатерва навръх градската камбанария да се скрие. А котките се заемат с ежедневните си дейности: вдигат кепенците на магазините и сядат зад бюрата си в кметството да си вършат работата. През това време по моста прииждат още котки. Тръгват да пазаруват по магазините, влизат в кметството да решават свои си административни въпроси, сядат да похапнат в хотелския ресторант или пият бира в таверната и пеят весели котешки песни. Една котка свири на акордеон, а останалите танцуват. И понеже котките виждат добре в тъмното, не се нуждаят от почти никакво осветление. През въпросната нощ обаче има пълнолуние, та скритият навръх камбанарията младеж успява всичко да види. С приближаването на изгрева котките затварят магазините, приключват работата и официалните си задължения и вкупом заминават нанякъде по моста.

Когато слънцето се показва, градът отново е пуст, без нито една котка. Младежът слиза от кулата, избира си легло в хотела и ляга да спи. Когато огладнява, хапва от хляба и сготвената риба, останали в хотелската кухня. Вечерта пак се скрива на върха на камбанарията и до сутринта наблюдава котешкия живот. На градската гара влакове спират преди обяд и преди вечеря. Ако хване сутрешния влак, ще продължи пътуването си; ако се качи на следобедния, ще се върне там, откъдето е тръгнал. На тази гара никой не слиза и никой не се качва. Въпреки това влаковете правят едноминутен престой по разписание и заминават. Нищо не му пречи да хване един от тях и да остави зад себе си този зловещ котешки град. Но не го прави. Тъй като е млад, безкрайно любопитен и амбициозен и готов за приключения. Ще му се да гледа още странния спектакъл в котешкия град. Предполага, че надали друг човек досега е наблюдавал тази необичайна гледка.

През нощта на третия ден на площада под камбанарията се вдига силен шум.

— Ей, не надушвате ли нещо човешко тъдява? — пита една котка.

— Абе и на мен нещо ми намирисва напоследък — отвръща друга и помръдва мустак.

— И на мен — обажда се трета.

— Много странно. Тук не може да има човек — добавя четвърта.

— Разбира се. Изключено е човек да влезе в нашия котешки град.

— Да, но миризмата се усеща съвсем ясно.

Котките се разделят на групи като някакви доброволни отряди и претърсват града из основи. И понеже притежават страхотно обоняние, много бързо установяват, че миризмата иде от камбанарията. Младежът чува как меките им лапи се качват по стълбата. „Край! Хванаха ме!“, казва си. Миризмата му, изглежда, е вбесила котките, които имат големи остри нокти и бели зъби. В техния град няма място за хора. Не може и да си представи каква съдба го очаква, ако го открият, но е сигурен в едно: понеже е разкрил тайната им, няма да го пуснат да си отиде жив.

Три котки се покатерват до върха на камбанарията и почват да душат.

— Много странно — казва едната и помръдва нервно мустак. — Хем надушвам човек, хем никого не виждам.

— Наистина е странно — казва втората. — Но тук категорично няма никого. Да вървим другаде да търсим.

— И все пак не мога да си го обясня.

Килнали озадачено глави, и трите тръгват надолу по стълбите. Младежът чува как стъпките им затихват в мрака. Въздъхва от облекчение, но и той не може да си го обясни. Та нали буквално е опрял нос в котките в това тясно пространство! Как не го видяха? Вдига ръка пред очите си и я вижда съвсем ясно. Прозрачен не е станал, това поне е очевидно. Но и друго осъзнава: още на следващата сутрин трябва да отиде на гарата и да хване първия влак. Опасно е да остава повече тук. Късметът му не може да е безкраен.

Обаче на другата сутрин влакът не спира на гарата. Младежът го гледа как отминава, без да намали ход. Същото прави и следобедният влак. Ясно вижда машинистите. И лицата на пътниците през прозорците. Но влакът дори не понечва да спре. Сякаш хората не виждат чакащия на перона младеж — та дори и самата гара. А след като и следобедният влак отминава по пътя си, наоколо настъпва необичайна дори за това място тишина. Слънцето клони към залез. Време е да се появят котките. И той разбира, че е безвъзвратно загубен. Най-сетне схваща, че това не е котешки град. А е мястото, където му е писано да се изгуби. Място, което не принадлежи на тукашния свят, а е подготвено специално за него. И че никога повече, до края на вечността, влак няма да спре на тази гара, за да го върне в първоначалния му свят.

* * *

Тенго прочете разказа два пъти. Вниманието му беше привлечено от израза „мястото, където му е писано да се изгуби“. Затвори книгата и погледът му се зарея безцелно по прелитащия покрай стъклата сив индустриален пейзаж — пламък на нефтена рафинерия, огромни цистерни за газ, дебели, гигантски комини, приличащи на дългобойни оръдия, низ камиони с прицепи и цистерни по шосето. Сцената нямаше нищо общо с „Котешкия град“, но това не отнемаше от фантастичния й вид, сякаш се намираше в подземен свят, поддържащ изотдолу градския живот.

Малко след това Тенго затвори очи и си представи как Киоко Ясуда също е затворена в нейното си „изгубено място“, където няма нито влакове, нито телефони, нито пощи. През деня я обгръща единствено абсолютната самота, а нощем започва безмилостното котешко търсене, в един безкрайно повтарящ се цикъл. И, изглежда, заспа, както си седеше — не задълго, но много дълбоко. Събуди се облян в пот. Влакът следваше крайбрежната линия на полуостров Босо посред лято.

* * *

Слезе от експреса на Татеяма и се прехвърли на местния пътнически влак, който го откара до Чикура. На слизане от вагона долови познатото ухание на морето. Всички минувачи бяха със солиден тен. Взе такси от гарата до санаториума. На рецепцията каза своето име и това на баща му.

Медицинската сестра, жена на средна възраст, която обслужваше рецепцията, го попита:

— Случайно да сте ни уведомили, че днес възнамерявате да ни посетите?

В гласа й се усещаше определена рязкост. Дребната жена носеше очила с метални рамки, а късата й коса бе почнала леко да посивява. Пръстенът на късия й дебел безименен пръст май беше купен в комплект с металните очила. На табелчицата с името й пишеше „Тамура“.

— Не съм. Просто ми хрумна сутринта и взех влака — отвърна най-откровено Тенго.

Сестрата го изгледа с леко отвращение:

— Всеки посетител е длъжен да ни уведоми предварително, че пристига да види пациент. И ние си имаме графици, а трябва да се съобразяваме и с желанията на самите пациенти.

— Съжалявам, не знаех.

— Кога идвахте за последен път?

— Преди две години.

— Две години. — С химикалка в ръка сестра Тамура провери списъка на посетителите. — Искате да кажете, че цели две години не сте стъпвали тук?

— Точно така.

— Доколкото виждам, вие сте единственият роднина на господин Канава.

— Правилно.

Тя остави списъка върху бюрото и изгледа Тенго, без нищо да каже. Очите й не го коряха, просто сверяваха фактите. Очевидно Тенго не беше някакво особено изключение.

— В момента баща ви е на групова рехабилитация. Ще свърши след половин час. Тогава ще можете да го видите.

— Как е той?

— Физически е здрав. Няма особени проблеми. Но в другата област има сериозни колебания — рече сестрата и посочи с показалец слепоочието си. Оставям на вас да се убедите какво имам предвид, като казвам „колебания“.

Тенго й благодари и се отправи да чака във фоайето. Седна на диван, чиято миризма напомняше за някаква отминала епоха, и се зачете в книгата си. От време на време полъхваше ветрец и носеше уханието на море и охлаждащия шум на ветрозадържащите борове. Накацалите по клоните на дърветата цикади пищяха с все сила. Лятото бе в разгара си, но цикадите, изглежда, усещаха, че няма да е задълго.

По някое време се появи очилатата сестра Тамура и уведоми Тенго, че рехабилитацията била свършила и можел да види баща си.

— Елате да ви заведа до стаята му.

Тенго стана от дивана и едва когато мина покрай голямото стенно огледало, си даде сметка колко невзрачно е облечен: тениска от японското турне на рок китариста Джеф Бек под избелялата дънкова риза с разнообразни копчета, памучен панталон с петна от пица по едното коляно, отдавна непрани бежови маратонки и бейзболна шапка — абсолютно неподходящо облекло за тридесетгодишен син на първото си посещение от цели две години при болния си баща. Дори нищо дребно не носеше да му поднесе за случая. В джоба му беше само книжката за четене. Нищо чудно, че сестрата го бе изгледала с такова отвращение.

Докато пресичаха градината на санаториума към крилото, в което бе настанен баща му, сестрата му предложи кратко описание на заведението. Имало три крила, според степента на заболяването на пациентите. Засега баща му бил в „умереното“ крило. Хората обикновено постъпвали в „лекото“, после ги премествали в „умереното“, докато накрая стигали до „напредналото“. Като при вратите, които се отварят само в една посока, нямало възможност за връщане назад. И от „напредналото“ крило нямало накъде да се ходи — освен в крематориума. Тази последната забележка сестрата, естествено, не произнесе на глас, но смисълът на думите й бе напълно ясен.

Баща му бе в двойна стая, но съквартирантът му беше отишъл на някакво занимание. Санаториумът предлагаше няколко вида рехабилитационни занимания — грънчарство, градинарство и физически упражнения. Макар и насочени към „рехабилитацията“ на пациентите, нито едно не целеше тяхното „възстановяване“, а по-скоро да забави максимално напредъка на заболяването им. Или просто да убиват времето. Тенго завари баща си седнал на стол до отворения прозорец, загледан навън с ръце върху коленете. На близката маса стоеше цвете в саксия с няколко нежни жълти цветчета. Подът бе застлан с мека материя, за да не се нараняват пациентите при падане. Имаше две прости дървени кушетки, две бюра и две тоалетки. До всяко бюро имаше по една дървена етажерка за книги. Завесите бяха пожълтели от дългогодишния слънчев пек.

В началото Тенго не осъзна, че старецът до прозореца е баща му. Беше се смалил или, по-точно казано, спаружил. Косата му бе още по-къса и бяла, като покрита със слана ливада. Бузите му бяха хлътнали и вероятно по тази причина очните му кухини изглеждаха много по-големи отпреди. Три дълбоки бръчки пресичаха челото му. Главата му сякаш бе още по-деформирана отпреди, или поне така изглеждаше заради по-късата коса. Веждите му бяха станали страшно дълги и дебели и бели косми стърчаха и от двете му уши. Самите му уши, поначало големи и заострени, бяха пораснали още повече и вече приличаха на криле на прилеп. Само формата на носа му се беше запазила — кръгъл и месест, за разлика от ушите, и червено-черен на цвят. Устните му и в двата края бяха провиснали и като че във всеки момент от тях можеха да потекат лиги. Устата му бе леко разтворена, та се виждаха неравните му зъби. Така както седеше неподвижен до прозореца, напомни на Тенго за един от последните автопортрети на Ван Гог.

Когато Тенго влезе, баща му само за момент го погледна, после продължи да зяпа навън. Отстрани приличаше не толкова на човек, колкото на някакво наподобяващо плъх или катерица същество — създание, което може да не е съвсем чисто, но пък притежава всичката му необходима лукавост. Но извън всякакво съмнение това бе Тенговият баща — или по-скоро развалината на Тенговия баща. Двете изминали години му бяха отнели много във физическо отношение, по същия безмилостен начин, по който съдия-изпълнителят опразва от вещи дома на някое затънало в дългове семейство. Бащата, който Тенго си спомняше, бе суров трудолюбив мъж. Самовглъбяването и въображението може и да му бяха съвсем чужди, но притежаваше свой собствен морален кодекс и просто, но силно чувство на целенасоченост. Беше стоик; Тенго нито веднъж не го бе чувал да се оплаква или да се оправдава за нещо. Но от човека, когото помнеше, сега пред очите му бе останала само празна черупка — обезлюдена къща, лишена от всякаква топлина.

— Господин Кавана! — обяви сестрата ясно и бодро, както явно бе обучена да се обръща към пациентите. — Господин Кавана! Вижте кой е дошъл! Вашият син!

Старецът пак се извърна по посока на Тенго. Безизразните му очи заприличаха на сина му на две празни лястовичи гнезда под някоя с гряха.

— Здрасти — каза Тенго.

— Господин Кавана, дошъл е синът ви от Токио! — каза сестрата.

Бащата нищо не каза. Само изгледа Тенго, сякаш се мъчеше да прочете написана на чужд език обява.

— Вечерята е в 6:30 — обяви сестрата на Тенго. — Дотогава може да останете.

След като тя си отиде, Тенго се подвоуми за миг, после седна на другия стол срещу баща си — избелял тапициран стол, с белязани от дълга употреба дървени части. Очите на бащата следяха движенията му.

— Как си? — попита Тенго.

— Благодаря, много съм добре — отвърна официално бащата.

На Тенго не му идваше на ум какво да каже оттук насетне. Заигра се с третото копче на дънковата си риза, огледа боровете навън, после върна погледа си върху бащата.

— От Токио идвате, така ли? — попита бащата, като явно не можеше да се сети кой беше Тенго.

— Да, от Токио.

— С експреса трябва да сте дошли.

— Да. До Татеяма. А оттам взех пътническия дотук, до Чикура.

— На плаж ли идвате?

— Аз съм Тенго. Тенго Кавана. Твоят син.

— Къде живеете в Токио?

— В Коенджи. В района Сугинами.

Трите бръчки през челото на бащата се удълбочиха.

— Много хора лъжат, понеже не искат да си плащат абонаментната такса на Ен Ейч Кей.

— Татко! — провикна се Тенго. Произнесе за пръв път тази дума от много години. — Аз съм Тенго. Синът ти.

— Нямам син — заяви баща му.

— Нямаш син — повтори механично Тенго.

Бащата кимна.

— Какво съм ти аз тогава?

— Нищо не си — отвърна баща му и завъртя рязко два пъти главата си.

На Тенго дъхът му спря. Не намираше думи. А и баща му нямаше какво повече да му каже. Продължиха да седят и да мълчат, всеки заровен в обърканите си мисли. Само цикадите не объркваха песента си, а пищяха с все сила.

Може и истината да казва, рече си Тенго. Паметта му може и да е съсипана, мозъкът му може да се валя в кал, но думите от устата му вероятно са самата истина. Усети го някак си интуитивно.

— Какво искаш да кажеш? — попита.

— Ти си едно нищо — повтори баща му думите с абсолютно безизразен глас. — Беше нищо, сега си нищо и ще си останеш нищо.

Стига!, помисли си Тенго.

Идеше му на мига да стане от стола, да отиде пеша до гарата и да се върне обратно в Токио. Чул бе каквото искаше да чуе. Но не намери сили да се изправи. Изпадна в положението на младежа в котешкия град. Замъчи го любопитството. Да разбере какво се крие зад тези думи. Нужен му бе по-ясен отговор. Вярно, и някаква опасност дебнеше тук. Но изпуснеше ли сегашната възможност, можеше никога повече да не научи тайната за себе си. И тя щеше да потъне в тотален хаос.

Тенго запреподрежда думите в главата си, докато не прецени, че е готов да ги изрече. Ставаше дума за въпроса, който бе на границата да зададе още от ранното си детство, но така и не бе успял да се реши.

— Тоест, искаш да кажеш, че не ти си ми биологичният баща, така ли? И че между двама ни няма кръвна връзка, това ли е?

Баща му го изгледа безмълвно. От изражението му не се разбираше дали изобщо е схванал смисъла на Тенговия въпрос.

— Кражбата на радиовълни е забранена от закона — рече баща му, докато го гледаше право в очите. — По нищо не се различава от кражбата на пари и други ценности, не смятате ли?

— Прав си според мен. — Тенго реши засега да се съгласява с всичко.

Баща му кимна няколко пъти с явно задоволство.

— Те, радиовълните, не падат от небето като дъжда и снега — обяви баща му.

Стиснал устни, Тенго впери поглед в ръцете на баща си. Бяха положени примерно върху коленете — дясната върху дясното коляно, лявата — върху лявото и не помръдваха. Дребни, тъмни ръце, изгорели сякаш чак до костите от слънцето и от дългите години работа навън.

— Майка ми всъщност не е умряла от болест още докато съм бил малък, така ли? — попита Тенго бавно, като отделяше думите една от друга.

Баща му не отговори. Нито изражението си промени, нито мръдна ръце. Очите му се фокусираха върху Тенго, сякаш наблюдаваше непозната вещ.

Бащата кимна:

— Не бива да се крадат радиовълни. Рано или късно ще ви хванат. Не можете да правите каквото ви скимне.

Този човек разбира прекрасно въпросите, които му задавам, мина му през ум на Тенго. Просто не желае да ми дава конкретни отговори.

— Татко — обърна се Тенго към него. — Може и всъщност да не си ми баща, но засега поне така ще ти викам, понеже не зная как другояче да те нарека. Честно казано, никога не съм те обичал. Може дори да се каже, че през повечето време те мразех. Това ти е известно, нали? Но дори и да предположим, че не си истинският ми баща и че помежду ни няма кръвна връзка, вече нямам причини да те мразя. Не знам дали някога изобщо ще ми домилееш, но се надявам, че поне ще започна да те разбирам по-добре, отколкото съм успявал досега. Винаги съм копнял да науча истината за това кой съм аз и откъде съм. Само толкова. Но никой така и не ми каза. Ако ти сега ми кажеш истината, ще престана да те мразя, да не те харесвам. Напротив, ще съм благодарен за това, че няма да ми се налага нито да те ненавиждам повече, нито да те недолюбвам.

Бащата продължаваше да го гледа с безизразните си очи и без дума да обели, но на Тенго му се стори, че долови някъде дълбоко в празните лястовичи гнезда съвсем бегъл отблясък светлинка.

— Аз съм едно нищо, прав си — каза Тенго. — Аз съм захвърлен насред океана в нощната тъма човек, който се носи на повърхността съвсем сам. Протягам ръка, но около мен няма никого. Провиквам се, но никой не ми отговаря. Не съм свързан с абсолютно нищо. Ти си най-близкото нещо до семейството, което притежавам, но ти си се вкопчил в тайната и не желаеш дори да се опиташ да ми кажеш нещо. А междувременно в този крайбрежен градец паметта ти изживява своите колебания и ежедневно се руши. И както паметта ти, така и истината за мен е на път да изчезне. Без помощта на истината аз съм си едно нищо и никога няма да се превърна в нещо. И в това отношение си прав.

— Знанието е ценен обществен капитал — изрече монотонно бащата, макар и с малко по-тих отпреди глас, сякаш някой се бе пресегнал иззад него и бе намалил силата на звука. — Капитал, който следва да се трупа в огромни количества и да се използва най-грижовно. Да се предава от поколение на поколение в най-полезните му форми. И това е още една причина Ен Ейч Кей да настоява за вашата абонаментна такса и…

Това май му е станала някаква мантра, рече си Тенго. В това е била защитата му през всичките тези години — в рецитирането на подобни фрази. На Тенго му се стори, че е длъжен да извади живия човек иззад обграждащата го преграда.

— Що за човек беше майка ми? — прекъсна го. — Къде отиде? Какво се е случило с нея?

Баща му внезапно прекрати рецитацията си.

— Писна ми да живея сред омраза и обиди — продължи Тенго. — Писна ми да живея, без да мога никого да обичам. Нито един приятел си нямам. Нито един! А най-лошото е, че и себе си не мога да обичам. Защо? Защо не мога да обичам себе си? Защото не съм способен и другиго да обичам, затова! Човек се учи да се обича, като просто обича друг и бива обичан от друг. Разбираш ли какво ти говоря? Човек, който не може да обича друг, не може да обича истински и себе си. И не те виня теб за това. Като се замисля, по-скоро и ти си жертва на същото. Вероятно и ти не можеш да обичаш себе си. Или бъркам, а?

Баща му се бе обвил в мълчание, стиснал плътно устни. И бе невъзможно по изражението му да се прецени дали изобщо разбира Тенго, или не. И Тенго се умълча и се намести по-удобно на стола. През отворения прозорец лъхна ветрец, раздвижи изпечените от слънцето завеси и нежните листенца на цветето в саксията и се измъкна през отворената врата в коридора. Шепотът на триещите се една о друга борови иглички се смеси с писъка на цикадите.

Тенго сниши глас:

— Често ми се явява едно видение — едно и също, неизменно, откакто се помня. И подозирам, че не е толкова видение, колкото спомен от нещо случило се в действителност. Аз съм на годинка и половина и майка ми е до мен. Прегърнала се е с някакъв млад мъж. Но това не си ти. Нямам представа кой може да бъде, но съм сигурен, че не си ти. Не знам защо, но тази сцена се е запечатала в съзнанието ми.

Бащата нищо не каза, но очите му явно виждаха нещо друго — нещо, което не бе там. Двамата продължиха да мълчат. Тенго слушаше изведнъж засилилия се вятър. Нямаше представа какво слуша баща му.

— Чудя се дали мога да ви помоля да ми почетете малко — обяви с официален тон баща му след дълго мълчание. — Зрението ми се влоши дотам, че вече не мога да чета. А и не мога да следя дълго смисъла на думите по страницата. Там, на етажерката, има няколко книги. Вземете една по ваш избор.

Тенго се предаде, стана и отиде да огледа подредените на етажерката книги. Повечето бяха исторически романи за онези времена, когато по земите са скитали самураи. Налице бяха и всички томове на „Сабята на съдбата“[3].

Но Тенго нямаше сили да чете на баща си от някоя старовремска книга, пълна с архаични думи.

— Ако не възразяваш, ще ти прочета един разказ за град, в който живеят само котки — каза. — Самият аз го прочетох по пътя.

— Град, в който живеят само котки — повтори бащата, предвкусвайки удоволствието. — Прочетете ми го, стига да не ви затруднявам.

Тенго погледна часовника си.

— Ни най-малко. А и имам още много време до влака. Но разказът е доста странен; не знам дали ще ти хареса.

Извади книжката от джоба си и зачете „Котешкият град“. Баща му изслуша целия разказ докрай, без да помръдне на стола си. Тенго четеше бавно, с ясен глас, и на два-три пъти спря да си поеме дъх. При всяка пауза хвърляше поглед на баща си, но не успяваше да открие по лицето промяна в изражението му. Не можеше да разбере дали харесва разказа, или не. Когато свърши, баща му си остана седнал, неподвижен, със затворени очи. Имаше вид на дълбоко заспал човек, но не спеше. Просто се бе потопил дълбоко в повествованието и му беше нужно известно време да се съвземе. Тенго търпеливо го изчака. Следобедната светлина почна да отслабва и да се слива с настъпващата вечер. Океанският бриз все така поклащаше боровете.

— В този котешки град има ли телевизия? — попита баща му.

— Разказът е написан в Германия през 30-те години. По онова време телевизия още не е имало. Имало е радио обаче.

— Бях в Манджурия, но и радио си нямах. И радиостанции нямаше никакви. Вестниците често не стигаха или идваха с двуседмично закъснение. Нямаше какво да ядем, и жени си нямахме. Понякога ни навестяваха вълци. Там бяхме като на края на земята.

И се умълча, вероятно потънал в спомените за тежкия си живот като млад първопроходник в далечна Манджурия. Скоро и тези му спомени се обвиха в мъгла, погълнати от нищото. Тенго разчиташе движенията на бащиния ум по промените в изражението му.

— Кой го е построил този град? Котките ли? Или хората много отдавна, а после котките са се заселили? — заразпитва бащата с лице към прозореца, сякаш сам си говореше, макар въпросът му очевидно да бе насочен към Тенго.

— Нямам представа. Но имам чувството, че много отдавна са го създали хората. А после по някаква неизвестна причина са се махнали — или пък са измрели от някаква епидемия — и на тяхно място дошли котките.

Баща му кимна:

— Щом се образува вакуум, нещо трябва да го запълни. Защото всички правят така.

— Какво значи „всички правят така“?

— Същото.

— А ти какъв вакуум запълваш?

Бащата се намръщи. Дългите му вежди се спуснаха да закрият очите му. И попита със саркастичен тон:

— Нима не знаеш?

— Не знам — призна си Тенго.

Бащините му ноздри се разшириха. Едната му вежда леко се повдигна. Това бе изражението му, когато нещо го ядосаше.

— Щом не го разбираш без обяснение, и с обяснение няма да го разбереш.

Тенго присви очи с надеждата да разчете изражението му. Никога не бе чувал баща му да ползва подобен странен, насочващ стил на изказване. Винаги прибягваше до конкретни, практични фрази. Да казва само необходимото при необходимост — това бе непоклатимото му определение за разговор. Но лицето му пак бе станало безизразно.

— Разбирам — рече Тенго. — Значи, и ти самият запълваш някакъв вакуум. Но в такъв случай кой ще запълни вакуума, който ти ще оставиш след себе си?

— Ти — обяви баща му и насочи показалец право в Тенго. — Не е ли очебийно? Аз запълвам вакуум, създаден от някой друг, а ти ще запълниш създадения от мен вакуум. Всеки по реда си.

— Така, както и котките са запълнили града, след като хората са се махнали.

— Точно така. Изгубени като града — рече баща му. И загледа разсеяно протегнатия си показалец, сякаш имаше пред себе си някаква загадъчна, поставена не на мястото си вещ.

— Изгубени като града — повтори Тенго бащините си думи.

— Жената, която те роди, вече я няма никъде.

— Никъде. „Изгубена като града.“ Да не искаш да кажеш, че е мъртва?

Баща му не отговори на този въпрос. Тенго въздъхна:

— Кой тогава е баща ми?

— Някакъв вакуум. Майка ти съвкупи тялото си с един вакуум и те роди теб. А аз запълних този вакуум.

След всичките тези думи бащата затвори и очи, и уста.

— Съвкупи тялото си с един вакуум?

— Да.

— А ти ме отгледа. Това ли искаш да кажеш.

След церемониално прочистване на гърлото бащата като че се зае да обяснява проста истина на слабоумно дете:

— Нали затова ти казах: „Щом не го разбираш без обяснение, и с обяснение няма да го разбереш“.

— Значи, аз съм произлязъл от един вакуум, така ли излиза?

Пак никакъв отговор.

Тенго сплете ръце в скута си и отново погледна баща си право в лицето. Този човек изобщо не е празна черупка, обезлюдена къща. Ами си е човешко същество от плът и кръв, с тясна, упорита душа и замъглени спомени, оцеляващ на пресекулки на това парче земя до морето. Няма друг избор, освен да съществува съвместно с вакуума, който постепенно се разраства в него. Вакуумът и спомените му все още се борят помежду си, но независимо от желанията му, ще дойде ден, в който вакуумът ще погълне изцяло и последните останали му спомени. Въпрос единствено на време. Дали вакуумът, срещу който се бори сега, не е същият онзи вакуум, от който съм се родил аз?

На Тенго му се стори, че дочу далечния рев на морето, смесен с ранния вечерен бриз, промъкващ се през клонака на боровете. Макар че можеше да е и илюзия.

[1] The Beat Goes On — хит на американския вокален дует Sonny and Cher (1967). — Б.пр. ↑

[2] В разговор онлайн с редактор от сп. „Ню Йоркър“, където въпросният откъс от настоящия роман е публикуван в средата на август 2011 г., Мураками признава: „“Котешкият град" е измислен от мен разказ. Предполагам, че навремето съм прочел някъде нещо подобно, но нямам никакъв конкретен спомен за прочетеното". — Б.пр. ↑

[3] Монументален самурайски роман в 41 тома на Кайдзан Накадзато, написан 1913–1930 г. — Б.пр. ↑

ДЕВЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): КОЕТО СЕ ЯВЯВА ДАН ЗА ВИСШАТА ВИ БЛАГОДАТ

След като Аомаме влезе в съседната стая, Нула номер я последва и бързо затвори вратата. В стаята цареше пълен мрак. Прозорците бяха закрити с плътни завеси и всички лампи бяха угасени. Малкото светлина, струяща през тесния процеп между завесите, подчертаваше още повече тъмнината на всичко останало.

Трябваше й известно време да свикнат очите й с мрака, като при влизането в кино или планетарий. Първото, което успя да види, бе електрическият будилник на ниска масичка. Зелените му цифри показваха 7:20. След няколко секунди успя да забележи и голямото легло, опряно в задната стена. Часовникът бе близо до горната табла на леглото. Самата стая бе малко по-малка от просторното съседно помещение, но все пак доста по-голяма от нормална хотелска стая.

На леглото имаше нещо плътно, черно, приличащо на малка планина. Трябваше да мине известно време, преди Аомаме да установи, че неравното очертание указва присъствието на човешко тяло. През целия този интервал от време очертанието остана абсолютно неподвижно. Аомаме не забеляза никакви признаци на живот. Не успя да чуе дори дишане. Единственият шум идеше от леката струя хладен въздух откъм качения почти до тавана климатик. Но нямаше начин тялото да е мъртво. Всички действия на Нула номер се основаваха на предположението, че пред нея е живо човешко същество.

И то много едро същество, най-вероятно мъж. Нямаше как да се убеди, но й се стори, че човекът не е извърнат към нея и не е под завивките, а е по-скоро легнал по корем върху оправеното легло, като огромно животно в дъното на пещерата, стараещо се да не хаби физическите си сили, докато му зараснат раните.

— Време е — обяви Нула номер по посока на сянката. В гласа му се появи някаква липсваща дотогава напрегнатост.

Не стана ясно дали човекът е чул казаното от Нула номер. Тъмната купчина върху леглото си остана абсолютно неподвижна. Нула номер стоеше мирно до вратата и чакаше. Стаята бе потънала в такава дълбока тишина, че Аомаме чак чу как някой преглъща и едва после се усети, че преглъща самата тя. Стиснала с дясната си ръка сака, и Аомаме като Нула номер чакаше нещо да се случи. Дисплеят на будилника се смени на 7:21, после на 7:22, после на 7:23. Чак тогава очертанието върху леглото взе съвсем леко да се задвижва — слабото размърдване скоро премина в ясно обособено движение. Човекът или беше спал дълбоко, или бе в някакво състояние, подобно на дълбокия сън. Мускулите му се събудиха, горната част на тялото му взе да се надига и след време съзнанието му се върна. Сянката седна на леглото със сгънати нозе. Сто на сто е мъж, помисли си Аомаме.

— Време е — повтори Нула номер.

Аомаме чу как мъжът издиша продължително — като откъртила се от дъното на дълбок кладенец тежка въздишка. После чу шум от мощно вдишване — див и тревожещ, като вилнееща през гората буря. След което цикълът се повтори: два напълно различни вида звук, разсечени от дълга пауза. Аомаме започна да се чувства неловко. Осъзна, че се е навряла в съвсем непозната за нея област — в дълбока океанска падина, да речем, или на повърхността на неизвестен астероид: място, докъдето се стига с огромно усилие, но откъдето е невъзможно да се върнеш.

Очите й отказваха да се приспособят напълно към тъмнината. Вече виждаше до една определена точка, но не и по-нататък. Очите й достигаха само до черния мъжки силует. Не можеше да определи нито накъде е обърнат, нито накъде гледа. Личеше единствено, че мъжът е изключително едър и че раменете му се вдигат и спускат тихо — но с огромна амплитуда — при всяко вдишване и издишване. Но не ставаше дума за нормално, а по-скоро за дишане със специална цел и функция, изпълнявано с цялото тяло. Представи си мощните движения на свиващите и разтварящите се плещи и диафрагма. Няма нормално човешко същество, способно да диша с такава мощ. Ставаше дума за характерен начин на дишане, какъвто се усвоява само посредством продължителни и интензивни тренировки.

Нула номер стоеше до нея в поза „мирно“, с изпънат гръб и прибрана брадичка. За разлика от мъжа на леглото, дишаше плитко и учестено. Стараеше се да минимализира присъствието си, докато свършеше поредицата интензивни дълбоки вдишвания: явно бе дейност, която влизаше в редовния репертоар на мъжа. И Аомаме като Нула номер не можеше да стори нищо, освен да чака. Вероятно на онзи му се налагаше да мине през този процес, че да се събуди напълно.

Най-после специалното дишане приключи на етапи така, както спира да работи някоя огромна машина. Интервалите между вдишванията ставаха все по-дълги и завършиха с едно дълго издишване, което като че ли изстиска всичко до последно. И в стаята пак се възцари дълбока тишина.

— Време е — потрети Нула номер.

Главата на онзи бавно помръдна. Изглежда, сега се обърна с лице към Нула номер.

— Може да излезеш — рече. Гласът му бе дълбок ясен баритон — решителен и безпрекословен. Очевидно се бе събудил напълно.

Нула номер се поклони веднъж не много дълбоко в мрака и излезе от стаята по същия начин, по който влезе, без никакви излишни движения. Вратата се затвори и Аомаме остана сама в стаята с мъжа.

— Съжалявам, че е толкова тъмно — рече мъжът вероятно на Аомаме.

— Не ми пречи — каза тя.

— Наложи ни се да я затъмним — промълви тихо той. — Но не се бойте. Нищо няма да ви се случи.

Аомаме кимна. Но после се сети, че е на тъмно, и рече на висок глас:

— Разбирам. — Гласът й бе малко по-твърд и по-висок от обичайното.

Известно време мъжът я гледаше в тъмата. Тя усещаше интензивния му взор — прецизен и подробен. И той не толкова я разглеждаше, колкото оглеждаше. Изследваше буквално всеки сантиметър от тялото й. Стори й се, че за миг я е разсъблякъл и е останала чисто гола. Погледът чу обаче не спираше върху кожата; пронизваше мускулите и органите й, утробата й. Той вижда и в тъмното, мина й през ум. И долавя далеч повече неща, отколкото са видими с просто око.

— Нещата се виждат по-добре на тъмно — рече, сякаш бе прочел мисълта й. — Но колкото по-дълго останеш на тъмно, толкова по-трудно ти е да се върнеш към надземния свят, където е светлината. В определен момент се налага да спреш.

След тези думи прекара още един интервал от време в наблюдаване на Аомаме. В погледа му нямаше нищо сексуално. Просто я оглеждаше като вещ, така както пътникът от кораба оглежда отминаващия остров. Този тук обаче не бе някакъв обикновен пътник. А се мъчеше да прозре всичко възможно на този остров. Изложена така продължително на безмилостното му всепроникващо проучване, Аомаме почна да усеща несъвършенствата на собствената си плът. А това никак не бе обичайно за нея. Като се изключи големината на гърдите й, тя всъщност наистина се гордееше с тялото си. Тренираше го ежедневно и го поддържаше красиво. Мускулите й бяха гладки и стегнати, без грам тлъстина. Но така, както я обследваше този човек, нямаше как да не почувства, че плътта й е всъщност някаква износена стара торба месо.

Сякаш пак прочел мислите й, мъжът престана да се вторачва в нея. И тя усети как силата на погледа му изведнъж изчезна. Сякаш някой пръскаше вода с маркуч, а друг зад сградата му спря чешмата.

— Извинете, бихте ли разтворили съвсем леко завесите? — попита тихо мъжът. — Убеден съм, че и за вашата работа имате нужда от малко светлина.

Аомаме остави сака си на пода, отиде до прозореца и дръпна страничните шнурове — първо, за да отвори плътните тежки завеси, а след тях и дантелените бели пердета. Вечерните светлини на Токио се промъкнаха в стаята. Прожекторите около Токио Тауър, стълбовете покрай естакадата на високоскоростната магистрала, движещите се автомобилни фарове, запалените прозорци във високите жилищни блокове, шарените неонови реклами по покривите — всичко това се сливаше, за да освети хотелската стая с характерната за големия град смесица от цветове, но едва-едва, само колкото Аомаме да успее да различи част от мебелировката. Самата светлина Аомаме посрещна с болка, сякаш виждаше стара приятелка. Тази светлина идваше от света, към който самата тя принадлежеше. Изведнъж усети каква нужда има от такава светлина. Но колкото и слаба да бе тя, изглежда, бе прекалено силна за очите на мъжа. Все още в поза лотос, той закри лицето си с две огромни длани.

— Добре ли сте? — попита Аомаме.

— Не се притеснявайте.

— Да придърпам ли завесите?

— Не, няма нужда. Имам проблем с ретината на очите си. Нужно им е време, за да се приспособят към светлината. Само след минута ще ми мине. Седнете там.

Проблеми с ретината ли?, зачуди се Аомаме. Проблемите с ретината обикновено се явяват при ослепяващите. Това обаче поне засега не я засяга. Не е дошла тук да лекува зрението на този човек.

Седеше на дивана и го наблюдаваше, докато той с длани върху лицето чакаше очите му да свикнат с проникващата през прозореца светлина. Дошъл бе нейният ред да го изучи подробно.

Беше изключително едър човек. Не дебел, просто едър. Висок, широкоплещест, мощен на вид. При все че вдовицата бе споменала едрия му ръст, не беше очаквала да е чак толкова голям. Нямаше, естествено, никаква причина един религиозен гуру да не е огромен човек. Но като си помисли как този мъжага изнасилва десетгодишни момиченца, се намръщи. Представи си го гол, натиснал под себе си дребното дете. Момиченцата нямаха начин как да се съпротивляват. И възрастна жена би се затруднила. Мъжът бе обут в нещо като тънък памучен анцуг с ластици около глезените и едноцветна риза с дълъг ръкав и с лек копринен блясък. Свободната му риза бе закопчана отпред. Само горните две копчета бяха оставени разкопчани. Стори й се, че и анцугът, и ризата бяха или бели, или леко кремави на цвят. Не бе пижама, а нещо като удобен всекидневен екип, който би изглеждал съвсем нормално под палмите на някой южен остров. Босите му нозе й се сториха много големи. Едрият като каменен зид раменен пояс издаваше опитен специалист по бойни изкуства.

Мъжът се възползва от първата пауза в проучването на Аомаме, за да каже:

— Благодаря ви, че дойдохте днес.

— Това ми е работата — отговори напълно безизразно Аомаме. — Щом някой има нужда от мен, отивам. — Но едва произнесе тези думи, и се почувства като някоя проститутка, която се отзовава на всяко повикване. Дали пък не се дължеше на начина, по който я бе разсъблякъл с пронизващия си поглед в мрака?

— Какво знаете всъщност за мен? — попита я, все още закрил лицето си с длани.

— Какво знам за вас ли?

— Да.

— Почти нищо — отвърна Аомаме, като подбираше внимателно думите си. — Дори името ви не знам. Известно ми е само това, че оглавявате някаква религиозна организация в Нагано — или май беше в Яманаши, — че имате някакъв проблем със здравето и че евентуално мога да ви помогна.

Мъжът завъртя няколко пъти глава и сне длани от лицето си. Сега двамата с Аомаме се гледаха очи в очи.

Косата му бе дълга, буйна и се спускаше чак до раменете му. И имаше доста сиви кичури. По нейна преценка мъжът бе на около петдесет. Едрият му нос заемаше голяма част от лицето му. Бе възхитително прав и й напомни за снимката на Алпите, която бе виждала на някакъв календар. И планината притежаваше подобна широка основа и страхотна величественост. Носът бе първото, което човек забелязваше от лицето му, и контрастираше рязко с очите — толкова хлътнали, че трудно се разбираше накъде точно гледат. И лицето, като цялото му тяло, бе едро и месесто. Гладко обръснато, без никакви белези и бенки. Съчетанието на чертите му придаваше спокоен и интелигентен вид, но и нещо особено, необикновено, което не ти позволяваше да му се довериш веднага. Подобни лица поначало карат хората да се замислят след първия поглед. Може би се дължеше на прекалено големия нос, който вероятно лишаваше лицето от определено равновесие и бе основната причина гледащият го да се чувства неловко.

Но причината можеше да е и в хлътналите очи и в излъчвания от тях матов блясък на древен ледник. Или в усещането за жестокост, създавано от тънките устни, способни като че ли всеки момент да изплюят някакви непредвидими думи.

— Друго? — попита я.

— Почти нищо. Освен че трябва да съм готова да проведа сеанс по стречинг. Специалист съм по мускулите и ставите. Положението и личността на клиентите ми не ме интересуват от професионална гледна точка.

Съвсем като при курвите, мина й през ум.

— Разбирам ви — отвърна с плътен глас мъжа. — Но в моя случай може би се нуждаете от допълнителни пояснения.

— Готова съм да изслушам всичко, което пожелаете да споделите с мен.

— Викат ми Вожда. Но почти никога не показвам навън лицето си. Макар че живеем в едно и също селище, повечето наши вярващи нямат никаква представа как изглеждам.

Аомаме кимна.

— А ето че на вас позволявам да видите лицето ми. Първо на първо, не мога да очаквам да ме лекувате на тъмно или с превръзка на очите. А освен това е и въпрос на учтивост.

— Аз не провеждам лечение — поправи го спокойно Аомаме. — Просто ще разтегна мускулите ви. Нямам разрешително за извършване на медицински процедури. Моята цел е да принудя човек да разтегне онези мускули, които обикновено не използва или се затруднява да използва, като по този начин предотвратяваме влошаването на физическите му сили.

Мъжът като че се усмихна леко, но можеше и да е само привидно, причинено от лекото потръпване на лицевите му мускули.

— Всичко това ми е много добре известно. Казах „лекувате“ само за удобство. Не се притеснявайте. Исках само да спомена, че в момента виждате нещо, което не е позволено на повечето хора, и че държа да го знаете.

— Там — и Аомаме посочи вратата към съседната стая — ме предупредиха, че не трябва никому да казвам какво съм видяла. Но това изобщо не бива да ви притеснява. Нищо от видяното тук няма да спомена, след като изляза. В хода на работата си имам допир с телата на много хора. Вашето положение може да е много специално, но за мен сте просто поредният човек с мускулни проблеми. По отношение на вас се интересувам единствено от мускулите ви.

— Доколкото ми е известно, като дете сте били част от „Обществото на свидетелите“.

— Не по собствен избор. Просто така съм отгледана. А разликата между двете е огромна.

— Да, огромна е — съгласи се мъжът. — Но човек не може никога да се отърси напълно от онова, което му е било внушено през ранното му детство.

— За добро или лошо — добави Аомаме.

— Доктрините на „Свидетелите“ се различават коренно от религията, към която принадлежа. Лично аз смятам, че всяка религия, основана върху вярата за края на света, е повече или по-малко фалшива. Според мен, ако нещо има свой „край“, то е индивидът, а не светът като цяло. И въпреки всичко „Обществото на свидетелите“ е една невероятно издръжлива религия. Макар че съществува сравнително отскоро, издържала е какви ли не изпитания и постоянно увеличава броя на членовете си. А това е факт, от който може да се извлекат много поуки.

— Най-вече, изглежда, е доказателство за тесногръдието им. Колкото по-малка и по-тесногръда е една такава секта, толкова по̀ издържа на външен натиск.

— Може и да сте права в това отношение — каза мъжът след кратка пауза. — Но така или иначе, не сме се събрали да си говорим за религии.

Аомаме нищо не отвърна.

— Онова, което искам да ви обясня, е, че тялото ми притежава някои специални особености.

Аомаме продължи да седи на мястото си и да го изчаква да се изкаже.

— Както вече споменах, очите ми не понасят силната светлина. Симптомът се появи преди няколко години. Дотогава нищо не бях забелязал, но в един момент взе да ми прави впечатление. И най-вече затова престанах да се явявам пред хората. Прекарвам почти цялото си време в затъмнени помещения.

— Боя се, че никак не мога да ви помогна по отношение на зрението — рече Аомаме. — Както вече стана дума, специализирам изключително в областта на мускулатурата.

— Не споря. Естествено, допитвал съм се до много специалисти. Преглеждан съм от безброй очни лекари и са ми правени куп изследвания. Но всички са на мнение, че на този етап с нищо не могат да ми помогнат. Ретините ми са увредени, но не са наясно какво го е причинило. Симптомите бавно прогресират. Ако продължават с това темпо, скоро ще изгубя напълно зрението си. Този проблем, както изтъкнахте, няма нищо общо с мускулите. Но ми се ще да ви изложа всичките си здравни проблеми поред и чак тогава да преценим кое можете и кое не можете да направите.

Аомаме кимна.

— Другият ми проблем е, че мускулите ми често се вдървяват — каза мъжът. — Стига се дотам, че буквално не мога да помръдна нито един мускул. Стават твърди като камък и това трае цели часове. В такива моменти не ми остава нищо друго, освен да легна. Болка не изпитвам. Просто всички мускули по тялото ми се обездвижват. И пръст не мога да помръдна. Единственото, което мога да движа — и то с цената на огромна воля, — са очните ми ябълки. И това ми се случва веднъж-два пъти месечно.

— Появяват ли се някакви предварителни признаци, че ще ви се случи?

— Първо получавам спазми. Всичките ми мускули започват да контрактират в продължение на десет-двадесет минути. След което буквално умират, все едно някой е щракнал ключ. През десетте или двадесетте минути след появата на предизвестието си намирам място, където да легна, и лягам. Представете си как лодка търси убежище от бурята в някое заливче; и аз по същия начин изчаквам да ме отпусне парализата. Но независимо от пълната парализа, която ме обзема, умът ми остава съвсем буден. Бих казал дори, че придобивам особена яснота на мисълта.

— Но не изпитвате никаква болка, така ли?

— Преставам да усещам каквото и да било. И с игла да ме убодете, няма да усетя.

— Консултирали ли сте се с лекар?

— Бил съм в най-добрите болници при хиляди специалисти, но всичките са на мнение, че страдам от заболяване, пред което съвременната медицина е безсилна. Опитвал съм и традиционни китайски лечения, и остеопатия, и акупунктура, и моксибустия[1], и масажи, и минерални води — всичко, което може да ви дойде на ум, но без никакви съществени резултати.

Аомаме леко се намръщи:

— Моят подход стимулира единствено нормалните телесни функции. Съмнявам се да има особена полза при такива сериозни проблеми.

— И това ми е напълно известно. Но искам да опитам всичко възможно. Никой няма да ви обвинява за нищо, ако и вашият метод се окаже неефикасен. Просто правете с мен онова, което правите с всички останали. Ще ми се да видя как ще реагира тялото ми.

Аомаме си представи едрото мъжко тяло, строполило се неподвижно в някое тъмно място като животно, каращо своя зимен сън.

— Кога за последно се парализирахте?

— Преди десет дни. И… малко ми е неловко да ви го споменавам, но… има още едно нещо, което, струва ми се, би трябвало да знаете.

— Казвайте всичко, което намерите за необходимо.

— През цялото време, докато мускулите ми са в това неподвижно състояние, имам и ерекция.

Аомаме се намръщи още повече:

— Искате да кажете, че половият ви орган остава твърд в продължение на цели часове?

— Точно така.

— Но е безчувствен.

— Абсолютно. Нито пък изпитвам желание за секс. Просто се втвърдява. Като скала, както става и с всичките ми останали мускули.

Аомаме тръсна леко глава и си наложи да възвърне нормалната си физиономия.

— Боя се, че и в това отношение нищо не мога да направя. Надхвърля далеч възможностите ми.

— Много ми е трудно да зачеквам тази тема и подозирам, че и на вас няма да ви е приятно, но може ли да ви спомена още някои неща?

— Моля ви. Тайните ви няма да излязат от мен.

— Става така, че през въпросния интервал се съвкуплявам физически с момичета.

— Момичета ли?

— Около мен винаги има няколко момичета. И щом се парализирам, те се изреждат да се качват отгоре ми и да правят секс с мен. Но аз нищо не чувствам. Нито изпитвам някакво сексуално удоволствие. Но еякулирам. С всяко едно от тях.

Аомаме нищо не каза. А той продължи:

— Става дума за три момичета, всичките тийнейджърки. Предполагам, че се питате защо държа такива млади момичета около себе си и защо им се налага да правят секс с мен.

— Възможно ли е да е някаква религиозна практика?

Все още седнал с кръстосани нозе върху леглото, мъжът пое дълбоко въздух:

— Смята се, че тези мои парализи са някаква висша благодат, свещено състояние. И когато изпадна в такова състояние, момичетата идват и се съвкупляват с мен. С цел да забременеят. С моя наследник.

Аомаме не откъсваше очите си от него, но без да говори. И той млъкна.

— Тоест целта на тези момичета според вас е да забременеят. Да се сдобият с дете от вас, така ли? — попита Аомаме.

— Точно така.

— И през въпросния няколкочасов период, докато сте парализиран, еякулирате три пъти с тези три момичета.

— Точно така.

Аомаме не можеше да се отърси от усещането, че се е навряла в ужасно сложна ситуация. Канеше се да убие този човек, да го изпрати в отвъдното. А ето че той й споделяше странните тайни на своята плът.

— Боя се, че не разбирам точно естеството на проблема ви. Веднъж или два пъти месечно получавате парализа на всички мускули в тялото ви. И когато се случи, трите ви приятелки идват да правят секс с вас. Вярно, не звучи съвсем нормално в общоприетия смисъл, но…

— Те не са ми „приятелки“ — прекъсна я мъжът. — Обслужват ме в качеството си на жрици от храма. Да се съвкупляват с мен им влиза в задълженията.

— Задължения ли?

— Възложено им е да забременеят с моя наследник.

— Кой им го възлага?

— Дълга история — рече мъжът. — Проблемът е, че всичко това води неотклонно към рушенето на моята плът.

— Те не са ли вече бременни?

— Още не. И вероятността да забременеят е много малка. Все още не е започнало месечното им кръвотечение. Но се надяват на чудо благодарение на висшата благодат.

— Нито една не е бременна. Нито една не е почнала да менструира. И плътта ви се руши.

— Времетраенето на всеки пореден паралитичен епизод постепенно се увеличава. А и самите епизоди се случват все по-често. Започнаха преди седем години. В началото ми се случваха по веднъж на всеки два-три месеца. Сега стават веднъж или два пъти месечно и след края на всеки епизод тялото ми се разкъсва от убийствени болки и изтощение. А те траят по цяла седмица, че и повече. Сякаш цялото ми тяло го пронизват дебели игли. Изпитвам силно главоболие и цялостно изтощение. Не мога да заспя, а и няма лекарство, което да облекчи болките ми.

Мъжът въздъхна и пак поде:

— Втората седмица след епизода е по-поносима от първата, макар болката така и да не ме напуска напълно. По няколко пъти дневно ме заливат вълни от силни болки. Става ми тежко да дишам. Органите ми отказват. Ставите ми скърцат като несмазан механизъм. Нещо разяжда плътта и изсмуква кръвта ми. Усещам го. Но онова, което ме яде, не е нито рак, нито някакъв паразит. Какви ли не изследвания са ми правили и нито едно не е посочило на какво се дължи. Според докторите аз съм олицетворение на здравето. Медицината не е в състояние да обясни мъките ми. Единственото заключение е, че това е цената, която плащам за изживяваната от мен висша благодат.

Този човек се е запътил право към разрухата си, помисли си Аомаме. Но не виждаше никакви признаци на атрофия. Мъжът изглеждаше съвсем здрав външно, а, изглежда, притежаваше и дисциплината, необходима за понасянето на изключителни болки. И въпреки всичко усещаше се, че плътта му се руши безвъзвратно. Този човек е болен. Нямам представа каква може да е болестта му, но дори и нищо да не предприема за ликвидирането му тук и сега, той ще продължи да изпитва мъчителните болки, докато тялото му бавно се руши и накрая стигне до неизбежната смърт.

— Не мога да спра напредъка й — каза мъжът, сякаш прочел мислите й. — Всяка част от мен се разяжда, тялото ми като че се изтърбушва отвътре и ме чака ужасна, болезнена смърт. Накрая те ще ме изхвърлят като ненужна стара таратайка.

— „Те“ ли? — попита Аомаме. — Кои „те“?

— Онези, които разяждат така плътта ми. Но това няма значение. В случая търся начин за облекчаване донякъде на моята крайно реална болка. Имам нужда точно от това, дори ако решението е непълно. Тази болка е нетърпима. Понякога — в определени моменти — се задълбочава драматично, сякаш е свързана директно с центъра на Земята. Вид болка, която никой друг освен мен не може да си представи. Дълбоката, специалната болка ме дарява с дълбока, специална благодат — не че тази благодат ми облекчава болката; ни най-малко. Нито е в състояние да предотврати предстоящата разруха.

Настъпи няколкосекундна дълбока тишина.

Накрая Аомаме успя да каже:

— Знам, че се повтарям, но все стигам до извода, че техниките, с която разполагам, не могат да облекчат почти с нищо вашето страдание — особено ако приемем, че то се явява дан за висшата ви благодат.

Вождът изправи гръб и изгледа Аомаме с малките си, хлътнали, приличащи на ледник очи. После отвори дългите си тънки устни.

— Не. Аз смятам, че ще можете да направите нещо за мен — нещо, на което единствено вие сте способна.

— Дано сте прав.

— Уверен съм, че съм прав — каза мъжът. — Знам много неща. И ако нямате нищо против, бих желал да започнете незабавно. Правете онова, което винаги правите.

— Ще се постарая — каза Аомаме с напрегнат глух глас. Каквото винаги правя, повтори си наум.

[1] Нагряване на акупунктурните точки. — Б.пр. ↑

ДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ВИЕ ОТХВЪРЛЯТЕ НАШАТА ОФЕРТА

Тенго се сбогува с баща си малко преди шест. Докато чакаха таксито му, седяха един срещу друг до прозореца, без да си говорят. Тенго се занимаваше със своите спокойни мисли, а баща му гледаше намръщено навън. Слънцето се бе снишило и бледосиньото небе бавно потъмняваше.

Толкова много въпроси искаше да зададе, но си даваше сметка, че отговори няма да получи. Личеше си по здраво стиснатите бащини устни. Явно баща му бе решил да не приказва повече, та и Тенго реши да не пита повече. Както каза баща му: „Щом не го разбираш без обяснение, и с обяснение няма да го разбереш“.

Погледна баща си, но в изражението му нищо не се бе променило.

— Много неща бих искал да те питам още, но знам, че те само ще ти причинят болка. Не ми остава друго, освен да разгадая останалото по онова, което вече ми каза. Ти вероятно не си биологичният ми баща. До такъв извод стигам. Подробности не са ми известни, но в най-общи линии е така. Ако греша, моля те да ме поправиш.

Баща му нищо не каза.

— Ако предположението ми е вярно, това много ме улеснява. Не защото те мразя, а защото — както вече споменах — не ми се налага да те мразя повече. Ти според мен ме отгледа като свой син въпреки липсата на кръвна връзка помежду ни. За което би трябвало да съм ти благодарен. За жалост, не сполучихме особено в ролите си на баща и син, но това е отделен проблем.

Бащата продължаваше да мълчи, приковал поглед в гледката навън като войник на пост, решен да не пропуска следващата сигнална ракета от племето диваци върху далечния хълм. Тенго се опита да проследи линията на бащиния му поглед, но не видя нищо, което да прилича на сигнална ракета. Пред очите му имаше единствено борове, оцветени от приближаващия залез.

— Мъчно ми е да ти го кажа, но на практика не мога нищо да сторя за теб — освен да се надявам, че оформящият вакуума в теб процес е безболезнен. Сигурен съм, че много си се напатил. Явно си обичал майка ми с всичката сила, на която си бил способен. Не знам защо, но го усещам. Но тя те е напуснала. Нямам представа дали мъжът, с когото е тръгнала, е биологичният ми баща, или не, а и ти очевидно нямаш никакво намерение да ми кажеш. Но така или иначе, тя те е зарязала. Зарязала е и мен, бебето. Възможно е да си решил да ме отгледаш, понеже си се надявал, че докато съм с теб, тя може да се върне. А тя така и не се е върнала — нито при теб, нито при мен. И това те е съсипвало. Като да живееш в безлюден град. Но независимо от всичко, ти ме отгледа в този безлюден град — сякаш за да запълниш вакуума.

Изражението на баща му не се променяше. Тенго не можеше по нищо да познае дали той го разбира и дали изобщо го слуша.

— Но може и да бъркам в предположенията си, което е още по-добре. И за двама ни. Но като разсъждавам по този начин, всякакви неща се подреждат в ума ми и съмненията ми намират донякъде своето потвърждение.

Ято гарвани премина с грачене по небето. Тенго погледна часовника си. Време му беше да върви. Изправи се, отиде до баща си и положи длан върху рамото му.

— Довиждане, татко. Аз скоро пак ще дойда.

С ръка върху дръжката на вратата, Тенго се извърна за сетен път и се шокира от вида на единствената сълза, която се стичаше от окото на баща му. Флуоресцентното осветление на тавана й придаваше матов сребърен блясък. Изглежда, баща му бе вложил последните си силици да я изстиска от малкото останали му чувства. Сълзата се процеди бавно по бащината буза и капна в скута му. Тенго отвори вратата и излезе от стаята. Отиде с таксито до гарата и се качи на влака, с който бе дошъл.

* * *

Експресът от Татеяма за Токио бе много по-пълен и по-шумен от сутрешния. Пътниците бяха предимно връщащи се от плажа семейства. Като ги видя, Тенго се сети за основното училище. Семейните излети му бяха абсолютно непознато изживяване. И по време на фестивала „Бон“[1], и на Нова година баща му само спеше у дома като някаква мърлява машина, на която са спрели тока.

Седна и реши да си дочете книжката, но установи, че я е забравил в стаята на баща си. Въздъхна, но после си даде сметка, че така може би беше по-добре. Каквото и да прочетеше сега, надали щеше да успее да го възприеме. Пък и „Котешкият град“ бе история, която щеше да е по̀ на място в бащината му стая, отколкото в неговата.

Пейзажите сега прелитаха покрай прозореца в обратен ред: дългото, притиснато от планините обезлюдено крайбрежие постепенно отстъпи място на по-просторната крайбрежна индустриална зона. Макар че вече бе нощ, повечето заводи работеха. В тъмното се издигаше цяла гора от комини, които плюеха огън така, както змия изстрелва дългия си език. Шосето се къпеше от мощните фарове на големите камиони. А океанът зад тях приличаше на гъста черна кал.

Добра се до дома си чак към десет. В пощенската му кутия нямаше нищо. След като си отключи и влезе, апартаментът му се видя по-празен от обикновено — същият вакуум, който бе оставил след себе си сутринта. Захвърлената на пода риза, изключената текстообработваща машина, въртящият се стол с отпечатъка от тялото му, трохичките от гумата върху бюрото. Изпи две чаши вода, съблече се и веднага си легна. Сънят го пребори моментално. Такъв дълбок сън отдавна не му се беше случвал.

* * *

Когато се събуди след осем на другата сутрин, Тенго осъзна, че е станал съвсем нов човек. Дори да се събужда му беше приятно. Мускулите на ръцете и краката му бяха напълно отпуснати и готови да се справят с всеки благоразумен стимул. Физическата умора се бе изпарила. Изпитваше онова чувство, което помнеше от детството си, когато разтваряше новия учебник в началото на учебната година — нямаше представа от съдържанието му, но предчувстваше новите знания, които ще извлече от него. Отиде в банята и се обръсна. Подсуши лицето, плисна малко лосион за след бръснене, огледа се в огледалото и потвърди впечатлението си, че наистина е съвсем нов човек.

Събитията от предишния ден сякаш се бяха случили в някакъв сън, а не в действителност. Колкото и ярко да се открояваше всяко едно, по краищата им витаеха признаци на нереалност. Качил се бе на влака, посетил бе „котешкия град“ и се бе прибрал. За щастие — и за разлика от главния герой на разказа, — успя да хване обратния влак. Но изживяванията му в този град го бяха променили из основи.

Естествено, не бе настъпила никаква промяна в действителната ситуация, в която се намираше — принуден бе да стъпва по опасна, непозната почва. Нещата се бяха развили по един абсолютно непредвиден начин и нямаше и най-малката представа какво му предстои тепърва. Но това не му пречеше да има силното чувство, че все някак си ще преодолее опасността.

Най-после успях да стигна до стартовата линия, рече си Тенго. Не че се появиха някакви нови, решителни факти, но от казаното от баща му и от самото отношение на баща му бе успял да извлече някакви смътни изводи за собствения си произход. Значи, онзи „образ“, който отдавна го тормозеше и объркваше, не е бил някаква безсмислена халюцинация. Не можеше да прецени с каква точност е бил отражение на действителността, но бе единствената информация, оставена му от майка му, и — за добро или лошо — представляваше основата на живота му. Изяснил си веднъж този въпрос, Тенго като че бе смъкнал огромен товар от плещите си. И едва сега, след като го остави на земята, си даде сметка колко много му е тежал открай време.

* * *

Изминаха две необичайно тихи и спокойни седмици, като тихо море. През лятната ваканция преподаваше по четири дни в школата за зубрене, а през останалото време пишеше романа си. Никой не го потърси. Нямаше представа докъде са стигнали нещата с изчезването на Фука-Ери и дали вървят продажбите на „Въздушната какавида“. Тези въпроси ни най-малко не го интересуваха. Светът да си върви така, като си иска. Ако нещо го засяга, ще му се обади.

Свърши август и дойде септември. Докато вареше сутрешното си кафе, Тенго тайно си мечтаеше това спокойствие да трае вечно. Но ако го изречеше на глас, току-виж някой дявол с остър слух го чул отнякъде. Тъкмо затова пазеше в тайна желанието си за постоянно спокойствие. Но нещата никога не стават така, както ни се иска, та и неговият случай не бе някакво изключение.

* * *

Телефонът иззвъня току след десет. Остави го да звъни няколко пъти, предаде се, пресегна се и вдигна слушалката.

— Може ли да дойда — попита приглушен глас. Доколкото му беше известно, на този свят само един човек бе в състояние да задава въпросите си по този начин — без въпросителна интонация. Шумовият фон се състоеше от някаква обява по високоговорител и рева на автомобилни ауспуси.

— Къде си?

— Пред главния вход на „Марушо“.

Апартаментът му бе на по-малко от двеста метра от супермаркета. Явно му се обаждаше от автомата отпред.

Тенго огледа инстинктивно квартирата си.

— Не мислиш ли, че е рисковано? Някой може да наблюдава апартамента ми. Ти нали трябва да си „в неизвестност“.

— Някой може да наблюдава апартамента ти — повтори тя думите му като папагал.

— Да. Около мен стават какви ли не странни работи, вероятно във връзка с „Въздушната какавида“.

— Понеже хората са бесни.

— Вероятно. Бесни са ти на теб, а имам чувството, че са донякъде бесни и спрямо мен. Затова, че пренаписах „Въздушната какавида“.

— Не ми пука — каза Фука-Ери.

— Не ти пука. — Сега пък Тенго повтаряше нейните думи като папагал. Навикът й явно бе заразен. — От кое?

— Че наблюдават апартамента ти. Ако наистина е така.

Той загуби за миг дар слово.

— Но пък на мен може да ми пука — каза най-сетне.

— Трябва да сме заедно — рече Фука-Ери. — Да обединим сили.

— Сони и Шер — каза Тенго. — Най-якият дует от мъж и жена.

— Най-якият кое?

— Няма значение. Моя си лична шега.

— Аз идвам.

Тенго тъкмо се канеше да й каже нещо, когато чу, че тя затвори. Всички му затваряха телефона. Все едно прерязваха въжения му мост.

* * *

Фука-Ери цъфна след десет минути с по една найлонова торба от супермаркета във всяка ръка. Облечена бе в риза с дълъг ръкав на сини райета и тесни джинси. Ризата бе мъжка, неогладена, грабната направо от простора. На едното й рамо висеше брезентова торба. Сложила си бе за маскировка огромни слънчеви очила, но те по-скоро привличаха вниманието на околните, отколкото да служат за дегизация.

— Май трябва да се запасим с храна — каза Фука-Ери, докато прехвърляше съдържанието на найлоновите торби в хладилника. Беше напазарувала предимно готови храни, нуждаещи се единствено от затопляне в микровълнова фурна. Освен тях бе купила солени бисквити и сирене, ябълки, домати и няколко консерви.

— Къде ти е микровълновата? — попита и се огледа из кухнята.

— Нямам такава — отвърна Тенго.

Фука-Ери сбърчи нос и се замисли, но нямаше какво да каже. Изглежда, й беше трудно да си представи свят без микровълнови фурни.

— Смятам да отседна при теб — рече, сякаш изтъкваше обективен факт.

— За колко време? — попита Тенго.

Фука-Ери завъртя глава. Което означаваше, че не знае.

— Какво стана с досегашното ти убежище?

— Не ща да съм сама, когато нещо стане.

— Ти смяташ, че предстои да стане нещо ли?

Фука-Ери не му отвърна.

— Не искам да се повтарям, но тук никак не е безопасно — каза Тенго. — Имам чувството, че някакви хора ме следят. Все още не мога да кажа какви точно са, но…

— Безопасни места не съществуват — каза Фука-Ери и присви многозначително очи, докато дърпаше месестата част на ухото си.

Този език на тялото бе неразгадаем за Тенго. Вероятно нищо не значи.

— Така че за теб няма значение къде се намираш — рече Тенго.

— Безопасни места не съществуват — повтори Фука-Ери.

— Може и да си права — предаде се Тенго. — След определена точка разликите в нивата на опасността престават да са от значение. Така или иначе, време ми е да тръгвам за работа.

— В школата за зубрене.

— Да.

— Аз оставам.

— Ти оставаш — повтори като ехо Тенго. — Така и трябва. Само не излизай навън и никому не отваряй, ако почука. И не вдигай телефона, ако звъни.

Фука-Ери кимна безмълвно.

— Та какво става с професор Ебисуно?

— Вчера правиха обиск в Сакигаке.

— Искаш да кажеш, че полицията е претърсила селището на Сакигаке да те търси ли? — изненада се Тенго.

— Ти не четеш ли вестници.

— Аз не чета вестници — повтори като ехо Тенго. — Напоследък не ми се четат. Така че не съм в течение. Но имам чувството, че на хората от Сакигаке никак не им е било приятно.

Фука-Ери кимна.

Тенго въздъхна дълбоко:

— Сигурно са по-ядосани и отпреди, като гнездо на оси.

Фука-Ери присви очи и замълча. Вероятно си представяше как ято обезпокоени оси излита бясно от кошера си.

— Сигурно — рече с несигурно гласче.

— И успяха ли да научат нещо за родителите ти?

Фука-Ери завъртя отрицателно глава. Нищо още не знаели за тях.

— Но така или иначе, организацията е бясна — каза Тенго. — А ако полицията разбере, че цялото ти изчезване е било инсценирано, и спрямо теб ще побеснеят. А и спрямо мен, за това, че те укривам, макар да знам истината.

— Точно по тази причина трябва да обединим силите си — рече Фука-Ери.

— „Точно по тази причина“ ли каза току-що?

Фука-Ери кимна:

— Сбърках ли нещо.

— Ни най-малко — завъртя отново глава Тенго. — Просто думите ти прозвучаха много свежо.

— Ако толкова ти преча, мога да отида другаде.

— Нямам нищо против да останеш тук — предаде се Тенго. — Сигурен съм, че нямаш къде другаде да отидеш, нали?

Фука-Ери му кимна рязко в отговор.

Тенго извади от хладилника студен ечемичен чай и го изпи.

— Бесните оси може и да не те приветстват с „добре дошла“, но съм сигурен, че ще съумея да се грижа за теб.

Фука-Ери впери за няколко секунди погледа си в него. После рече:

— Променил си се.

— Какво искаш да кажеш?

Тя изви устните си под някакъв особен ъгъл, после ги върна на мястото им:

— Не мога да го обясня.

— Не го обяснявай — каза Тенго. Щом не го разбираш без обяснение, и с обяснение няма да го разбереш.

На излизане от апартамента Тенго й нареди:

— Ако аз те търся, ще позвъня три пъти и ще затворя, после пак ще ти се обадя. Чак тогава вдигни телефона. Окей?

— Окей — каза Фука-Ери. — Звъниш три пъти, затваряш, пак звъниш, отговарям. — Звучеше така, сякаш превеждаше на глас някакъв древен надпис върху скала.

— Много е важно, така че не го забравяй — рече Тенго.

Фука-Ери кимна два пъти.

* * *

Тенго изкара двата учебни часа, върна се в учителската стая и се накани да си върви у дома. Жената от рецепцията обаче дойде да му съобщи, че пак се е появил онзи Ушикава. Изрече го с извинителен тон, като добър по душа вестоносец, доставящ лоша новина. Тенго й се усмихна чаровно и й благодари. Не бива да вини вестоносеца.

Ушикава го чакаше в кафетерията до предното фоайе и пиеше кафе с мляко — напитка, която според Тенго най-малко подхождаше на Ушикава, чиято странна външност изглеждаше още по-странна на фона на енергичните млади студенти. Онази част от помещението, в която се намираше, сякаш имаше някакво свое земно притегляне, плътност на въздуха и пречупване на светлината. Дори отдалече се усещаше безпогрешно, че носи лоши вести. В междучасието кафетерията бе препълнена, но никой друг не седеше на неговата маса с шест стола. По някакъв инстинкт учащите отбягваха Ушикава така, както антилопата отбягва дивите кучета.

Тенго си взе кафе от бара, отправи се към масата и седна срещу Ушикава, който май току-що бе приключил с една крем пита. На масата бе останала само смачканата хартийка, а по устните му още имаше трошици. И крем питите май никак не подхождаха на Ушикава.

— Отдавна не сме се виждали, господин Кавана, нали? — каза Ушикава и леко се надигна от стола си. — Съжалявам, че пак така внезапно ви се явявам.

Тенго претупа учтивостите и премина към деловата част:

— Сигурен съм, че сте дошли за моя отговор. На последната ви оферта, имам предвид.

— Да, действително е така — отвърна Ушикава. — В определен смисъл.

— Господин Ушикава, дали да не ви помоля днес да говорите по-конкретно и директно? Какво точно искате вие и вашите хора от мен срещу така наречената ви субсидия?

Ушикава се огледа предпазливо, но наблизо нямаше никого, а кафетерията така гъмжеше от шумни курсисти, че беше изключено някой да успее да ги подслуша.

— Добре. В такъв случай, позволете ми да ви съобщя окончателните ни условия и да сложа картите на масата — рече Ушикава и се приведе над масата, като в същото време леко снижи глас. — Парите не са нищо повече от претекст. Като начало, самата субсидия не е чак толкова значителна. Най-важното, което клиентът ми ви предлага, е вашата собствена безопасност. Другояче казано, че няма да ви се случи нищо лошо. Ние ви го гарантираме.

— В замяна на какво? — попита Тенго.

— От вас желаем в замяна единствено да мълчите и да забравите. Участвали сте в тази афера, но не сте знаели в какво се замесвате. Били сте най-обикновен изпълнител на заповеди. Така че никой няма да ви търси лична отговорност. От вас се иска само да забравите за всичко. Ние ще направим така, сякаш нищо не се е случило. И никой няма да разбере, че анонимно сте пренаписали „Въздушната какавида“. Никога — и по никакъв начин — няма да бъдете свързан с цялата тази история. Само това искат те от вас. Не вярвам да не виждате, че то ще е и във ваша полза.

— Аз няма да пострадам. Но, с други думи, останалите участници ще пострадат, така ли? Това ли искате да ми кажете?

— Ще третираме всеки отделен случай според обстоятелствата, както се казва — изрече с явно затруднение Ушикава. — Не съм аз този, който ще взема решенията, така че не мога да бъда по-конкретен, но ми се струва, че ще се предприемат определени стъпки.

— И ръцете ви са и дълги, и силни.

— Точно така. Много дълги и много силни, както вече ви споменах. Така че на какъв отговор можем да разчитаме от вас, господин Кавана?

— Да започнем с това, че в никакъв случай не мога да приема пари от вас и вашите хора.

Без да проговори, Ушикава свали очилата си и старателно избърса стъклата с извадената от джоба носна кърпа, после пак си ги сложи, сякаш съществуваше някаква връзка между зрението му и току-що чутото.

— Да разбирам ли, че вие току-що отхвърлихте нашата оферта?

— Съвсем правилно.

Ушикава загледа Тенго през очилата си така, както се гледа облак със странна форма:

— И на какво се дължи това? Според моето скромно мнение сделката не е никак лоша за вас.

— В крайна сметка всички ние, свързаните с тази история, сме пътници в една и съща лодка. Изключено е аз да съм единственият, който ще избяга.

— Аз съм озадачен! — възкликна Ушикава, все едно наистина се беше озадачил. — Не ви разбирам. И може би не бива да ви го казвам, но нито един от останалите май не го е грижа ни най-малко за вас. Истината ви говоря. Хвърлят ви по някоя дребна монета и ви използват както си искат. И накрая вие се оказвате в най-дълбоката мръсотия. Мен ако ме питате, имате пълни основания да ги пратите всички по дяволите. Аз на ваше място щях да съм бесен. А вие се каните да ги защитавате. „Изключено е аз да съм единственият, който ще избяга“, вика! Лодки-млодки! Просто недоумявам! Защо не искате да приемете?

— Една от причините е жената на име Киоко Ясуда.

Ушикава грабна изстиналото си кафе и направи кисела физиономия, когато отпи.

— Киоко Ясуда ли?

— Вие и вашите хора знаете нещо за Киоко Ясуда — каза Тенго.

Ушикава остави ченето си да увисне, все едно нямаше представа за какво говори Тенго.

— Честна дума, изобщо не познавам жена с това име. Кълна ви се. Коя е тя?

Тенго изгледа за известно време в мълчание Ушикава, но не успя да прочете нищо по лицето му.

— Една моя позната.

— Случайно да имате с нея някаква… така да се каже… връзка?

Тенго не отговори на въпроса му.

— Искам само да знам какво сте й направили.

— Какво сме й направили ли? От къде на къде ще й правим нещо? Нищо не сме й направили — заяви Ушикава. — Не ви лъжа. Както вече ви казах, нямам никаква представа коя е тя. А как можеш да направиш нещо на човек, за когото дори не си чувал?

— Но казахте, че сте наели много способен „изследовател“, който ме е проучил из основи. Дори е надушил факта, че съм пренаписал повестта на Ерико Фукада. И за личния ми живот е научил куп неща. Логично е да знае и за връзката ми с Киоко Ясуда.

— Да, вярно е, че наехме способен „изследовател“. И че той разкри сумата подробности около вас. Така че напълно е възможно да е разкрил и връзката ви с Киоко Ясуда, както казвате. Но дори да приемем, че я е разкрил, такива сведения не са стигнали до мен.

— Доста време се срещах с Киоко Ясуда — каза Тенго. — Виждахме се веднъж седмично. Тайно. Понеже е омъжена. Но един ден най-внезапно, без дума да ми каже, тя изчезна.

С кърпата, с която бе изтрил очилата си, Ушикава сега попи избилата по върха на носа му пот.

— И това ви навежда на мисълта, господин Кавана, че сме свързани някак си с изчезването на тази омъжена жена?

— Предполагам, че сте уведомили съпруга й за срещите ни.

Ушикава сви устни, все едно се е шокирал:

— Че за какво ни е да вършим подобно нещо?

Тенго сви юмруци в скута си:

— Сетих се за нещо, което ми казахте по време на последния ни разговор по телефона.

— А именно?

— Че след като преминел човек определена възраст, животът му се превръщат изцяло в процес на постоянна загуба на едно нещо подир друго. Че нещата почвали да му се изплъзват от пръстите така, както зъбите се ронят от гребена. И хората, които обичат, почвата един след друг да изчезват. Думи в този смисъл. Нима не си ги спомняте?

— Спомням си ги. Наистина казах нещо от този род. Но това, господин Кавана, беше най-общо казано. Предлагах ви собствения си скромен възглед относно болката и мъките на стареенето. Изобщо нямах предвид някоя си конкретна… как й беше името… Ясуда.

— На мен обаче ми прозвуча като предупреждение.

Ушикава завъртя енергично глава няколко пъти:

— Нищо подобно! Ни най-малко не съм искал да ви отправям никакви предупреждения. Изказвах само лично мнение. Кълна ви се, наистина не знам нищо за никаква госпожа Ясуда. Изчезнала, казвате?

— Освен това рекохте, че ако отказвам и в бъдеще да се вслушам във вас и вашите хора, това ще се отрази нежелателно на всички около мен.

— Да, наистина казах нещо подобно.

— И то ли не е предупреждение?

Ушикава напъха носната кърпа в джоба на сакото си и въздъхна:

— Наистина може да е прозвучало като предупреждение, но и в този случай говорех най-общо. Казвам ви, господин Кавана: нищо не знам за никаква госпожа Ясуда. Дори името й не съм чувал. Кълна се във всички богове и богини на небето и на земята.

Тенго пак огледа внимателно лицето на Ушикава. Човекът май наистина не знаеше нищо за Киоко Ясуда. Изписаната на лицето му почуда изглеждаше неподправена. Но пък, от друга страна, това, че той нищо не знае, не значеше задължително, че те нищо не са й сторили. Може просто да не са го уведомили.

— Не че ми влиза в работата, господин Кавана, но да се поддържа връзка с омъжена жена, е опасно. Вие сте млад, здрав, неженен мъж. Би трябвало да си намирате безброй неомъжени момичета, без да прибягвате до подобни рискове. — При тези думи Ушикава сръчно облиза трохичките от ъгъла на устата си.

Тенго го наблюдаваше мълчаливо.

— Разбира се, взаимоотношенията между мъжа и жената невинаги се подчиняват на логиката и здравия разум. Дори един моногамен брак носи в себе си цял ред противоречия. Но за ваше добро ви го казвам: ако ви е напуснала, може би ще е най-добре да оставите ситуацията такава, каквато е в момента. И по-точно, да ви внуша: има на този свят неща, които е по-добре да си останат неизвестни. Като например въпроса с майка ви. От истината само ще ви заболи. Научите ли я веднъж, ще трябва в крайна сметка да поемете известна отговорност за нея.

Тенго се смръщи и задържа дъха си за няколко секунди:

— Научили сте нещо за майка ми ли?

Ушикава облиза устни:

— Да, до определена степен. Нашият „изследовател“ много подробно проучи тази област. Така че, ако някога ви се прииска да ги проучите, мога да ви предам всички материали за майка ви такива, каквито са. Доколкото разбирам, израсли сте, без да знаете абсолютно нищо за нея. Но досието й може да съдържа и не особено приятна информация.

— Моля ви да си вървите, господин Ушикава — бутна стола си назад Тенго и се изправи. — Нямам никакво желание да разговарям повече с вас. Нито да виждам отсега нататък лицето ви. Каквото и да ме „сполети“, все ще е по-приятно в сравнение с необходимостта да се разправям с вас. Не ви ща нито „субсидията“, нито гаранциите за „безопасност“. Искам едно-единствено нещо: и то е да не ви виждам никога повече.

Ушикава не реагира видимо на тези му думи. Вероятно през живота си бе чувал много по-лоши неща. В очите му даже заблещука намек за усмивка.

— Чудесно! — каза Ушикава. — Много се радвам, че успях най-сетне да получа вашия отговор. А той е категорично „не“. Вие отхвърляте нашата оферта. Кратко и ясно. Ще го предам на моите началници точно в този му вид. Аз съм просто едно момче вестоносец. Но това, че вашият отговор е „не“, изобщо не значи, че неприятностите ще ви сполетят на мига. Макар че и това е възможно. Но може и никога да не стане. На което се и надявам. Наистина, моля се с цялото си сърце за това. Понеже сте ми симпатичен, господин Кавана. Сигурен съм, че това е последното нещо, което бихте си пожелали — на мен да сте ми симпатичен — но това е самата истина. Тоя смахнат тип с неговите смахнати оферти, направо отвратителен за гледане! Никога не съм имал проблема да бъда прекалено харесван. Но простият факт е, че храня добри чувства към вас, господин Кавана, колкото и да не ви е приятно това. И се надявам, че ще постигнете големи успехи в живота.

След като изрече всичко това, Ушикава се зае да разглежда пръстите на ръцете си — къси, дебели пръсти. Обърна ги няколко пъти да ги види и отгоре, и отдолу. После се изправи.

— Надявам се да нямате нищо против да си вървя. И, както сам отбелязахте, надали повече ще се срещнем. Да, ще направя всичко възможно да се съобразя с желанията ви. Дано в бъдеще ви потръгне. Сбогом.

Ушикава взе оставеното на стола охлузено кожено куфарче и се скри сред тълпата в кафетерията. Масата курсисти — и момчета, и момичета — се раздели естествено да му направи път, както селянчетата през Средновековието са се отдръпвали от пътя на някой страшен търговец на роби.

* * *

Тенго набра домашния си номер от автомата във фоайето на школата. Канеше се да затвори на третото позвъняване, но Фука-Ери вдигна още на второто.

— Щях да го оставя да звъни три пъти и да затворя, после пак да се обадя. Нали имахме уговорка — рече Тенго с досада.

— Забравих — отвърна безразлично Фука-Ери.

— Но аз изрично те помолих да не забравяш.

— Искаш ли пак да позвъниш.

— Няма смисъл. Вече разговаряме. Нещо необичайно да е станало в мое отсъствие?

— Никой не се е обаждал. Никой не е идвал.

— Хубаво. Аз свърших работа и тръгвам да се прибирам.

— Един голям гарван кацна отвън на прозореца и заграчи.

— Всяка вечер идва. Не му се притеснявай. Просто се отбива на гости. Както и да е, до седем ще се върна.

— Няма да е лошо да побързаш.

— Защо?

— Човечетата се размърдват.

— Човечетата се размърдват — повтори Тенго думите й. — В моя апартамент?

— Не. Другаде.

— Къде другаде?

— Много, много надалече.

— Но ти ги чуваш.

— Чувам ги.

— И какво означава това?

— Че започва нещо не обикновено.

На Тенго му потрябва време, за да проумее, че тя иска да каже „необикновено“.

— И за какво необикновено нещо става дума?

Фука-Ери завъртя глава. И по телефона я усети. С което искаше да му каже, че не знае.

— Гледай да се прибереш, преди да започнат гръмотевиците.

— Гръмотевици ли?

— Ако влакът спре, ще сме разделени.

Тенго погледна навън през прозореца. Тиха лятна вечер, без нито едно облаче по небето.

— Не ми изглежда като че ще има буря.

— С гледане не можеш да познаеш.

— Ще бързам.

— Побързай — каза Фука-Ери и затвори телефона.

Тенго излезе, хвърли още един поглед на ясното вечерно небе и със забързана крачка се отправи към метростанцията Йойоги. Думите на Ушикава отекваха в главата му като пуснат на автоматично просвирване запис:

Има на този свят неща, които е по-добре да си останат неизвестни. Като например въпроса с майка ви. От истината само ще ви заболи. Научите ли я веднъж, ще трябва в крайна сметка да поемете известна отговорност за нея.

А там някъде човечетата се размърдват. Явно имат някаква връзка с наближаващото ни необикновено събитие. Небето все още е красиво и ясно, но с гледане не можеш да познаеш. Току-виж затрещели гръмотевици, ливнал дъжд и влаковете спрат. Трябва бързо да стигна до апартамента си. Гласът на Фука-Ери звучеше особено завладяващо:

„Трябва да обединим сили.“

Отнякъде към тях се протягат нечии дълги ръце. Трябва да обединим сили. За да станем най-якият дует от мъж и жена на света.

Ритъмът не замлъква.

[1] Bon или Obon — японски будистки обичай, при който се отдава почит на духовете на предците. Отбелязва се по различно време в различните части на Япония — Б.пр. ↑

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ДОБРОТО Е В САМОТО РАВНОВЕСИЕ

Аомаме разстла синята си постелка за йога върху мокета. После накара мъжа да съблече горнището си. Той слезе от леглото и свали ризата. На голо изглеждаше още по-едър. Мощна гръд, набъбнали мускули, никакви провиснали тлъстини. На вид съвсем здраво тяло.

По нареждане от Аомаме легна по корем върху постелката. Тя хвана китката и провери пулса му — силен и равномерен.

— Занимавате ли се с редовни упражнения? — попита го.

— Не бих казал. Само дишане.

— Само дишане?

— Дихателните упражнения не са като нормалното дишане.

— Като онова, което правехте одеве в тъмното ли? Дълбоки, многократни вдишвания и издишвания с участието на всички телесни мускули.

Така както лежеше по корем, той леко кимна.

На Аомаме просто не й се вярваше. Дори да приемеше, че енергичното му дишане наистина изисква доста физически усилия, нима е възможно само с дишане човек да поддържа такова стегнато, мощно тяло?

— Онова, което ще направя след малко, е доста болезнено — каза с равен глас Аомаме. — За да е полезно, трябва да ви причинява известна болка. От друга страна, аз съм в състояние да регулирам силата на болката. Така че, ако ви заболи прекалено, не си трайте, а кажете.

Мъжът замълча за секунда, преди да каже:

— Ако има болка, каквато досега не съм изпитвал, бих желал да я опитам. — Изказването му й прозвуча малко саркастично.

— Никой не изпитва удоволствие от болката.

— Но болезнената техника е по-ефикасна, нали? В състояние съм да понеса всякаква болка, стига да има смисъл.

В полумрака Аомаме си позволи да направи за миг физиономия. После каза:

— Разбирам. Да опитаме тогава.

Както винаги, Аомаме започна с разтягане на раменния пояс. И първото нещо, което й направи впечатление при допира с плътта му, бе колко е гъвкава. Хубава, здрава плът, коренно различна по състав от уморената, схваната плът на гражданите, които я посещаваха в клуба. В същото време обаче усети безспорно, че нещо възпрепятства естествения й „поток“, така както течението на реката се затруднява временно от плаващи дънери и друг боклук.

Стовари цялата си тежест върху лакътя си и изтегли със стискане нагоре рамото на мъжа — отначало бавно, но с постепенно увеличаване на силата. Даваше си сметка, че го боли — всеки друг човек би изкрещял от такава силна болка. Но той я понасяше стоически. Дишането му си остана равномерно, лицето му не се смръщи дори леко. Много добре понася болката, рече си. И реши да опита до каква степен. При следващия си натиск не спести никакви усилия, докато в един момент раменната става изпука кухо и тя усети, че е преминала на друг коловоз. Дишането на мъжа секна за миг, после моментално възобнови своя тих, равномерен ритъм.

— Имахте някакъв ужасен блокаж в лопатката, но го премахнах — обясни му Аомаме. — Потокът се върна в нормалното си русло.

Заби пръсти под лопатката, близо до втория прешлен. Тук мускулите трябваше да са гъвкави и с премахването на блокажа трябваше бързо да възстановят нормалното си състояние.

— Много по-добре го чувствам — измърмори мъжът.

— Сигурно много ви заболя.

— Не извън рамките на поносимото.

— Самата аз също издържам много на болка, но ако някой на мен ми го беше направил, сигурно щях да изрева.

— В повечето случаи всяка болка се облекчава или потиска от друга. Сетивата са в крайна сметка нещо относително.

Аомаме положи длан върху лявата му лопатка, опипа с пръсти мускулите и установи, че и те са горе-долу в същото състояние, в което бяха и десните. Да видим този път до каква относителност ще стигнем.

— Сега ще повторя същото отляво. Болката ще е, общо взето, същата, каквато бе и отдясно.

— Правете всичко, каквото е необходимо. Не се тревожете за мен.

— Искате да кажете, изобщо да не се въздържам?

— Не е нужно.

Аомаме повтори процедурата, за да коригира прешлените и мускулите и на лявата лопатка. Без да се въздържа, както й бе наредено. А след като й бе наредено изобщо да не се въздържа, Аомаме, без да се колебае, възприе най-краткия път. Мъжът го прие още по-спокойно в сравнение с дясната страна. Понесе болката напълно невъзмутимо, само веднъж преглътна шумно. Добре, да видим сега коя е най-силната болка, която може да понесе, рече си Аомаме.

Захвана се с мускулите му един подир друг; разпускаше ги в съответствие със списъка в главата си. Трябваше просто да следва механично обичайния ред, така както опитният и безстрашен нощен пазач обикаля с фенерчето си всички точки на сградата.

Всичките му мускули бяха блокирани в една или друга степен, като пострадал от страхотно бедствие район: затлачени канали, разрушени диги. Нормален човек не би могъл да се изправи — не би могъл да диша като хората — в подобно състояние. Този мъж обаче се крепеше на здравата си плът и могъщата си воля. При всичките му отвратителни деяния Аомаме не можеше да сдържи професионалното си възхищение от способността му да понася в пълно мълчание толкова силни болки.

Обработваше мускулите един подир друг, принуждаваше ги да се движат, да се огъват и разтягат докрай и всеки път разблокираше някоя става с глухо пукане. Напълно си даваше сметка, че действията й граничат с изтезание. Прилагала бе този вид мускулен стречинг върху много спортисти — калени мъже, свикнали с физическата болка, — но и най-суровите от тях в даден момент надаваха крясък или нещо, наподобяващо крясък, от причинената им болка. Имаше дори няколко случая на напикаване. Този тук обаче дори не изпъшка. Впечатляваше я. И все пак можеше да прецени каква болка изживява по стичащата се по тила му пот. И Аомаме почваше да се поти.

Нужни й бяха към тридесет минути да разпусне гръбната му мускулатура. Когато приключи, спря за миг да изрие потта от челото си.

* * *

Много странно, мислеше си Аомаме. Дойдох да убия този човек. В чантата ми е свръхфиното ледокопче, което лично изработих. Щом насоча връхчето му към правилната точка на тила и ударя леко дръжката, всичко ще свърши в един миг. Той няма дори да усети какво го е сполетяло; ще издъхне мигновено и ще се пресели в друг свят. И по този начин тялото му ще се отърси на практика от всички болки. Но вместо това аз влагам цялата си енергия да облекча страданията му на този действителен свят.

Върша го вероятно, понеже са ми го възложили. Щом ми възложат нещо, влагам всичките си сили в изпълнението му. Такава съм си по характер. Ако ми е възложено да лекувам страдащи мускули, именно в тази насока ще вложа всичките си усилия. И когато ми е казано да убия някого и ми е указана надлежната причина, и в това ще вложа всичките си сили.

Но очевидно не мога да върша и двете неща едновременно. Двете задачи имат противоречащи си цели и изискват несъвместими методики. Мога да ги осъществя само една по една. Затова в момента се мъча да възвърна възможно най-нормалното състояние на гръбните мускули на този човек. Съсредоточила съм мисълта си върху тази задача и мобилизирам всички възможни сили за изпълнението й. А за другата задача ще мисля чак след като приключа с тази.

В същото време Аомаме не можеше да потисне и любопитството си. Далеч не обичайният характер на заболяването на този човек; хубавата, здрава мускулатура, която то блокираше; могъщата воля и мощната плът, позволяващи му да понася страхотната болка, която според него била „дан за висшата му благодат“ — всичко това разпалваше любопитството й. Интересно й бе какво ще може да направи за този човек и каква ще е реакцията на плътта му. Въпрос бе както на професионално, така и на лично любопитство. Пък и ако го убия сега, ще трябва веднага да си тръгна. А свърша ли прекалено рано, онези двамата в другата стая може да се усъмнят. Нали от самото начало им казах, че ще ми е нужен поне час.

— Стигнахме до средата. Сега ще се заема с другата половина. Бихте ли се обърнали по гръб, ако обичате?

Мъжът се извъртя бавно, като изхвърлено на брега огромно морско животно.

— Болката осезаемо намаля — каза, след като вдиша и издиша продължително. — Нищо, което съм опитал в миналото, не успя да постигне подобен ефект.

— Но аз все пак се боря със симптомите, а не решавам основния проблем. А докато не се установи причината, всичко вероятно ще се повтаря.

— Знам. Мислех си дори да опитам с морфин, но предпочитам да не прибягвам до дрога. Дълготрайната й употреба разрушава мозъчната дейност.

— Сега ще проведа втората част от сеанса — каза Аомаме. — Струва ми се, че не възразявате да не си налагам задръжки, нали?

— Разбира се от само себе си.

Аомаме прогони всички мисли от ума си и се съсредоточи изцяло върху мускулатурата на мъжа. В професионалната й памет бе вписана структурата на всеки един мускул в човешкото тяло — функциите му, костите, с които е свързан, характеристиките и чувствителността му. Изследваше, разтърсваше и въздействаше ефективно върху всеки мускул и всяка става по същия начин, по който старателните инквизитори са изучавали всяка точка на болката в телата на жертвите си.

* * *

Тридесет минути по-късно и двамата бяха облети в пот и дишаха тежко като любовници, току-що приключили с чудодеен дълбок секс. Мъжът мълча известно време, а и Аомаме не намираше думи.

Най-накрая мъжът проговори:

— Не искам да преувеличавам, но имам чувството, че всяка част от тялото ми е подменена с нова.

— До довечера може да изпитате известно влошаване. През нощта мускулите ви може да се схванат и да запищят от болка, но не се тревожете — на сутринта всичко ще е нормално.

Ако изобщо доживееш до сутринта, рече си.

Седнал с кръстосани нозе върху постелката за йога, мъжът вдиша няколко пъти дълбоко, като да изпробва състоянието на тялото си:

— Изглежда, наистина притежавате специална дарба.

Докато бършеше потта от лицето си, Аомаме му отвърна:

— Моята работа е чисто практическа. В университета изучавах структурата и функцията на мускулатурата, после посредством практиката разширих познанията си. С малки промени в техниките успях да си създам своя система с акцент върху онова, което е очевидно и разумно. В най-общи линии, „истината“ тук е наблюдаема и доказуема. Но, естествено, включва и голяма доза болка.

Мъжът отвори очи и изгледа доста заинтригуван Аомаме:

— Това, значи, е вашето верую.

— Какво имате предвид?

— Че истината трябва да е задължително наблюдаема и доказуема.

Аомаме леко присви устни:

— Не твърдя, че важи за всички истини, но е валидно поне в моята професионална област. Но ако важеше във всички области, нещата, разбира се, щяха да се схващат много по-лесно.

— Не е вярно — рече мъжът.

— Защо?

— Повечето хора не търсят доказуеми истини. Както сама отбелязахте, истината често се придружава от силна болка, а малцина са онези, които се стремят към болезнени истини. Хората се нуждаят по-скоро от красиви, утешителни истории, които привидно дават някакъв смисъл на живота им. И точно тук е произходът на религията.

Мъжът разкърши врат няколко пъти, преди да продължи:

— Ако дадено убеждение — да го наречем „убеждение А“ — придава на живота на някой мъж или жена нещо като дълбок смисъл, тогава за истина се приема „убеждение А“. А щом „убеждение Б“ прави животът им да изглежда безсилен и хилав, „убеждение Б“ се превръща в лъжа. Границата е съвсем ясна. И захване ли се някой да твърди, че „убеждение Б“ е истина, най-вероятно е хората да го намразят, да не му обърнат внимание, а в отделни случаи — и да му се нахвърлят. Това, че „убеждение Б“ е логично или доказуемо, ни най-малко не ги смущава. Повечето хора едва успяват да запазят нормалността си, като отричат или отхвърлят представите за себе си, че са безсилни и хилави.

— Но човешката плът — всичката плът, с някои минимални различия — е нещо безсилно и хилаво. Това поне, струва ми се, няма да отречете.

— Не го и отричам — каза мъжът. — Всичката плът, с някои минимални различия, е нещо безсилно и хилаво, обречено на скорошен разпад и изчезване. Това е неоспорима истина. Но какво да кажем в такъв случай за човешкия дух?

— Налагам си, доколкото ми е възможно, да не мисля за духа.

— А защо?

— Защото не виждам особена нужда да размишлявам по въпроса.

— Как така не изпитвате особена нужда да мислите за духа? Дори ако оставим настрана въпроса дали изобщо има практически смисъл да го обмисляте, все пак мисленето за собствения дух е едно от най-необходимите човешки задължения, не смятате ли?

— Аз имам любов — обяви Аомаме.

О, не, какво правя?, запита се Аомаме. Тръгнала съм да говоря за любов на човека, когото се каня да убивам!

Така както ветрецът набраздява повърхността на притихналата вода, по лицето на мъжа пробяга лека усмивка — израз на естествена, та дори и дружелюбна емоция.

— Нима смятате, че човек се нуждае единствено от любов? — попита я.

— Да.

— Добре. Тази ваша „любов“ насочена ли е случайно към някой конкретен индивид?

— Да — отвърна Аомаме. — Насочена е към един конкретен мъж.

— Безсилна, хилава плът и абсолютна любов без никакви сенки… — промърмори той. И след кратка пауза добави: — На вас религия май изобщо не ви е нужна.

— Може би нищо не ми е нужно.

— Но пък самото ви отношение олицетворява същността на религията, така да се каже.

— Вече отбелязахте, че религията предлага не толкова истини, колкото красиви хипотези. Къде тогава е мястото на религията, която вие оглавявате?

— Да ви кажа истината, изобщо не смятам за религиозна дейност това, което правя — отговори мъжът. — Аз само слушам гласовете и ги препредавам на хората. Друг освен мен не чува тези гласове. Това, че аз ги чувам, е неоспорима истина, но не мога да докажа, че съобщенията им са истината. По силите ми е единствено да олицетворявам придружаващите ги следи от висшата благодат.

Аомаме прехапа леко устна и остави кърпата. Идеше й да го попита за каква благодат става дума, но се възпря. Така можеха да карат до безкрай. А нея я чакаше важна задача.

— Бихте ли се извърнали пак по корем? Искам да поразпусна още малко вратните ви мускули.

Мъжът пак просна огромното си тяло върху постелката за йога и оголи едрия си врат пред Аомаме.

— Така или иначе, притежавате magic touch — каза той като прибягна до английския израз.

— Magic touch ли?

— Вълшебни пръсти, притежаващи невероятна сила. Страхотен усет да откривате специалните точки по тялото. Способност, каквато малко хора притежават. Нещо, което не се учи нито от книгите, нито от практиката. И аз притежавам нещо — съвсем различно нещо, — с което се сдобих по същия начин. Но както и при останалите форми на висшата благодат, всеки заплаща за получените дарове.

— Никога не съм го обмисляла откъм тази му страна — призна си Аомаме. — Просто разработих техниките си с учене и много практика. Никой не ми ги е „дарил“.

— Нямам намерение да навлизам в спор с вас. Но едно помнете: боговете дават, но боговете и вземат. Дори да не съзнавате, че онова, което притежавате, ви е било дарено, боговете помнят какво са ви дали. Нищичко не забравят. Затова трябва да използвате дарените ви способности с изключително внимание.

Аомаме огледа десетте си пръста. После ги положи върху гърба му и концентрира възприятията си изцяло върху върховете на пръстите си. Боговете дават, но боговете и вземат.

— След малко свършвам. Това ще е финалното опипване — обяви тя сухо на мъжкия гръб. Стори й се, че някъде надалече прогърмя. Вдигна лице и погледна през прозореца. Не видя нищо освен тъмното небе. Звукът се повтори и отекна глухо из тихата стая.

— Всеки момент ще завали — обяви мъжът с равнодушен глас.

* * *

С ръце върху мощния мъжки врат Аомаме затърси специалната точка. За това й беше необходимо да се съсредоточи докрай. Затвори очи, затаи дъх и се заслуша в движението на кръвта. Върховете на пръстите й се мъчеха да разчетат подробната информация по еластичността на кожата и потока на телесната топлина. Точката бе само една, и то изключително малка. Лесно се откриваше по някои хора, много по-трудно по други. Така нареченият Вожд явно бе от втория тип. Все едно търсеше опипом — при това, без да вдига шум — самотна монета в абсолютно тъмна стая. Най-после напипа точката. Постави пръста си отгоре й и запечата в ума си усещането и точното й място, все едно го отбеляза на карта — специално умение, което й бе дадено.

— Моля ви да не мърдате — каза на просналия се мъж. Пресегна се към синия сак и извади кутийката с ледокопчето. — На врата ви има една точка, където енергийният ви поток продължава да е блокиран — продължи спокойно Аомаме, — но не съм в състояние да го отключа само с натиск на пръстите. Ако успея да премахна блокажа, болката ви ще се облекчи значително. Налага ми се да ви убода с една проста игла за акупунктура. Не се притеснявайте. Много пъти съм го правила. Нали нямате нищо против?

Мъжът изпусна дълбоко насъбралия се у него въздух.

— Оставям нещата във ваши ръце. Готов съм да приема от вас всичко, което би изтрило мъчещата ме болка.

Тя извади ледокопа от кутийката и сне корка от връхчето му, което както винаги бе смъртоносно остро. Хвана го с лявата си ръка, а с показалеца на дясната затърси намерената преди малко точка. Ето я, точно тук. Натисна я с пръст и пое дълбоко въздух. Сега трябваше само да нанесе удар с дясната ръка като с чук и да вкара изключително острото връхче дълбоко под кожата. И всичко щеше да приключи.

Нещо обаче я задържа. По неизвестна за нея причина не можа да стовари вдигнатия си юмрук. Само този удар и край, рече си. С един замах ще изпратя този човек в отвъдното. После ще изляза най-спокойно от стаята, ще сменя лицето и името си и ще получа нова самоличност. Мога го. Без страх, без угризения на съвестта. Този човек е извършил многократно отвратителни деяния, които без никакво съмнение заслужават единствено смърт. И въпреки всичко не можа да накара себе си да го стори. Онова, което задържаше дясната й ръка, бе някакво неясно, но упорито съмнение. Всичко дотук минава прекалено лесно, предупреждаваха я инстинктите й.

И това нямаше никаква връзка със здравия разум. Просто усещаше: нещо не е наред. Нещо не е както трябва. В нея се сблъскваха всичките й сили и способности; отделните им елементи водеха люта битка помежду си. В тъмното лицето й се кривеше силно.

— Какво става? — попита на висок глас мъжът. — Докога ще чакам? Хайде, свършете го веднъж завинаги.

Едва когато чу тези думи, Аомаме осъзна най-сетне какво точно я е задържало. Той знае. Знае какво се каня да му сторя.

— Няма място за двоумение — изрече спокойно мъжът. — Всичко е наред. И аз желая онова, което и вие желаете.

Гръмотевицата продължаваше да буботи, но само като тътен от далечна артилерийска канонада, без присвятквания. Бойното поле бе все още далече. А мъжът продължи:

— Това е най-идеалното лечение, съществувало някога. Много внимателно разтегнахте всичките ми мускули. Изпитвам само най-дълбоко уважение към уменията ви. Но както и сама изтъкнахте, в крайна сметка не е нищо повече от третиране на симптомите. А болката ми напредна до стадий, в който може да се премахне единствено като прекъснете живота ми от корените му, като слезете в мазето и дръпнете шалтера. И вие точно това се каните да направите.

Аомаме задържа позата си: лявата ръка държеше връхчето на иглата върху специалната точка на тила, а дясната бе вдигната във въздуха. Но нито едната, нито другата можеше да мръдне ни нагоре, ни надолу.

— Ако наистина желаете да сложите край, което се каните да направите, можете да го постигнете по няколко начина. Много е просто. Опитайте се да ударите с дясната си ръка.

Аомаме наистина опита да стовари ръката си. Но тя отказваше да помръдне. Стоеше си замръзнала във въздуха като ръка на статуя.

— Ето, тази сила притежавам аз — макар никога да не съм я желал истински. Добре, сега вече можете да мърдате дясната си ръка. И изцяло държите властта върху живота ми.

Аомаме усети, че наистина е в състояние да движи дясната си ръка свободно. Стегна юмрук, после го отпусна. Усещаше го съвсем нормално. Изглежда, бе й въздействал хипнотично. Но каквото и да беше, беше страшно силно.

— Те ми дариха тези специални способности, но в замяна ми наложиха и някои задължения. Техните желания да станат и мои желания — непреклонни желания, на които не мога да се противопоставя.

— „Те“ ли? Човечетата ли имате предвид?

— Значи и вие знаете за тях. Чудесно! Ще ми спести куп обяснения.

— Знам само името. Но нямам представа кои или какво са тези човечета.

— Предполагам, че никой не знае със сигурност кои са човечетата — отвърна мъжът. — Хората успяват единствено да разберат, че те съществуват. Чели ли сте „Златната клонка“ на Фрейзър[1]?

— Не съм.

— Крайно интересна книга, от която много можем да научим. В определени периоди от историята — в най-древните времена, естествено — на няколко места по света имали обичая да убиват краля си в края на владичеството му, което обикновено траело десет до дванадесет години. Щом изтечал този срок, народът се събирал и го заколвал. Смятало се, че е за благото на обществото, и самите крале го приемали най-доброволно. Самото убийство трябвало да бъде извършено по жесток, кървав начин, а онзи, който бил крал, смятал, че му се оказва огромна чест. Добре, но за какво им е било да убиват кралете си? Защото в онези времена кралят бил този, който чувал гласовете в качеството си на посредник на народа. Именно той се нагърбвал със задачата да служи за връзка между „нас“ и „тях“. А народът имал неотменното задължение да убие онзи, който чувал гласовете, за да запази равновесието между умовете на живеещите на земята и властта, притежавана от човечетата. В древността да „управляваш“ било синоним на това да чуваш гласовете на боговете. Разбира се, с течение на времето изоставили тази система. Престанали да убиват кралете, а да си крал станало светска и наследствена длъжност. По този начин хората престанали да чуват гласовете.

Аомаме слушаше разказа му и несъзнателно свиваше и разпускаше вдигнатия във въздуха десен юмрук.

— Наричали ги с най-различни имена, но в повечето случаи никак не ги наричали. Те просто съществували. Понятието „човечета“ е просто за удобство. Дъщеря ми ги нарече така, когато бе много малка и ги доведе със себе си.

— И тогава вие станахте крал.

Мъжът пое дълбоко въздух през носа си и го задържа известно време в дробовете си, преди бавно да го изпусне.

— Не съм никакъв крал. Станах онзи, който чува гласовете.

— И сега искате да бъдете заклан.

— Не, до клане не е нужно да се стига. Все пак живеем в 1984 година посред огромен град. Не е необходимо убийството да е жестоко, с проливане на кръв. От вас се иска само да ми отнемете живота. Чисто и просто.

Аомаме поклати глава и отпусна мускулите на тялото си. Връхчето на иглата все още натискаше точката на тила му, но усети, че й е невъзможно да събере воля да убие този човек.

— Изнасилили сте много млади момичета — рече, — някои само на по десет години, други може би още по-малки.

— Вярно е — каза мъжът. — Признавам, че стореното от мен има определени аспекти, които може да се разглеждат по този начин в светлината на общоприетите концепции. В очите на земните закони аз съм един престъпник. Наистина имах физически взаимоотношения с все още незрели момичета — макар лично аз да не съм се стремял към подобно нещо.

Аомаме не можеше да направи нищо, освен да вдиша дълбоко, после да издиша. Нямаше ни най-малка представа как да укроти мощните емоционални потоци, бушуващи из тялото й. Лицето й бе ужасно разкривено, а в същото време дясната и лявата й ръка сякаш се стремяха към коренно противоположни действия.

— Желанието ми е да ми отнемете живота — каза мъжът. — Не виждам повече смисъл да живея на този свят. Нужно е да ме унищожите, за да възстановите световното равновесие.

— И какво ще стане, след като ви убия?

— Човечетата ще се лишат от онзи, който чува гласовете им. Аз и досега нямам наследник.

— Как може да очаквате от мен да повярвам на всичко това? — буквално изплю думите през стиснатите си устни Аомаме. — Ами ако се окажете просто един перверзен тип, мъчещ се да оправдае отвратителните си действия с удобни умотворения? Ако се окаже, че няма никакви „човечета“, никакви гласове на боговете, никаква висша благодат? Какво пречи да сте поредният самозван пророк или водач на секта?

— Виждате ли будилника там? — попита мъжът, без да вдигне глава. — Върху десния скрин с чекмеджетата?

Аомаме погледна надясно. Върху кръглия, висок до кръста скрин стоеше монтиран в мраморна рамка будилник — явно доста тежък предмет.

— Гледайте го. Не откъсвайте очи от вето.

Аомаме изви врат и фиксира будилника с поглед, както й беше наредено. А под пръстите си усети как всеки мускул в тялото на мъжа като че се вкамени и се изпълни с невероятна мощ. И сякаш в отговор на тази мощ мраморният будилник се отлепи бавно от повърхността на скрина. Видя го как взе да трепери, все едно се колебаеше, и спря на десетина сантиметра над скрина и остана така цели десет секунди. После мускулите на мъжа изгубиха силата си, а будилникът тупна глухо върху скрина, като да се бе сетил внезапно за съществуването на земното притегляне. Мъжът взе да издиша дълго, бавно, уморено.

— Дори едно такова дребно нещо изцежда огромна част от енергията ми — рече, след като се бе освободил от всичкия въздух в организма си. — Толкова, колкото да ми съкрати живота. Но, надявам се, ви убедих, че не съм никакъв самозванец.

Аомаме не отговори. На мъжа му потрябва доста време да си възвърне силите с поредица дълбоки вдишвания. Часовникът продължи да показва времето, все едно нищо не се беше случило. Само дето бе застанал леко диагонално върху скрина. Аомаме не отмести очите си, докато стрелката на секундарника не направи пълен оборот.

— Вие наистина притежавате специални способности — рече сухо.

— Както сама се убедихте.

— Доколкото си спомням, в „Братя Карамазови“ имаше една сценка между дявола и Христос, където Христос е подложен на жестоки изпитания в пустошта, а дяволът го предизвиква да сътвори чудо — да превърне някакви камъни в хляб. Христос обаче не му обръща внимание. Чудесата са изкушението на дявола.

— Да, знам. И аз съм чел „Братя Карамазови“. И в едно отношение сте права: с демонстрации нищо не се постига. Но не виждах друг начин да ви убедя в краткото време, с което разполагаме, затова прибягнах до въпросното изпълнение.

Аомаме нищо не каза.

— На този свят няма абсолютно добро и абсолютно зло — рече мъжът. — Доброто и злото не са някакви фиксирани, стабилни стойности, а постоянно си разменят местата. Само за една секунда доброто може да се превърне в зло. И обратното. Точно това става в света, описан от Достоевски в „Братя Карамазови“. Най-важното е да се поддържа равновесието между постоянно движещото се добро и зло. Наклониш ли се прекалено в едната посока, много ще ти е трудно да поддържаш действителен морал. В този смисъл доброто е в самото равновесие. Точно това имам предвид, когато ви казвам, че трябва да умра, за да поддържам равновесието на нещата.

— Но аз не изпитвам нуждата да ви убия тук, сега — обяви Аомаме. — Както вероятно знаете, дошла съм с цел да ви убия. Не мога да оставя жива личност като вас. И бях решена да ви затрия от този свят. Но вече не изпитвам първоначалната решимост. Усещам, че ужасно страдате. Затова заслужавате да умрете бавно, да се разпадате постепенно на парчета, измъчван от ужасни болки. Не намирам у себе си основание, което да ме накара да ви даря с лесна смърт.

Все още легнал по корем, мъжът реагира с леко кимване.

— Ако ме убиете, хората ми неминуемо ще ви намерят. Те са абсолютни фанатици, имат власт и са безкрайно упорити. След смъртта ми религията ни ще изгуби своята центростремителна сила. Но веднъж оформена, системата възприема свой собствен живот.

Аомаме го слушаше, докато бе проснат с лице към пода.

— Онова, което причиних на приятелката ви, бе много лошо.

— На приятелката ми ли?

— Вашата приятелка с белезниците. Забравих й името…

Някакво ледено спокойствие обзе Аомаме. Вътрешният й конфликт се изпари. Сега над нея надвисна тежка тишина.

— Аюми Накано — рече.

— Горкото момиче.

— Ваше дело ли беше? — попита с леден глас Аомаме. — Вие ли убихте Аюми?

— Съвсем не. Не съм я убил аз.

— Но по някаква причина ви е известно… че някой я е убил.

— Нашият разследващ узна за случая. Не знаем кой е убиецът. Известно ни е само, че вашата приятелка, полицайката, е била удушена в един хотел.

Дясната ръка на Аомаме пак се сви в юмрук.

— Но вие казахте: „Онова, което причиних на приятелката ви, бе много лошо“.

— В смисъл, че не успях да го предотвратя. Който и да я е убил, факт е, че винаги се насочват към най-слабата ви точка — точно както вълците се хвърлят на най-слабите овце в стадото.

— И според вас Аюми е била моя слаба точка, така ли?

Мъжът не й отговори.

Аомаме затвори очи.

— Но защо е трябвало да я убиват? Тя беше толкова добро същество! Никому нищо лошо не бе сторила. Защо? Само заради моето участие в цялата работа ли? Ако е заради това, нима нямаше да е достатъчно мен да ме унищожат?

— Вас не могат да ви унищожат.

— Защо не? Как така не могат да ме унищожат?

— Защото отдавна сте станали специално същество.

— Специално същество ли? В какъв смисъл „специално“?

— Някой ден ще разберете.

— Кой „някой ден“?

— Когато му дойде времето.

Аомаме пак разкриви физиономията си:

— Изобщо не ви разбирам.

— И това ще стане някога.

Аомаме поклати глава:

— Добре де, в момента явно не могат да ме нападнат. Затова са се прицелили в слаба точка близо до мен. За да ме предупредят. Да ми попречат да ви отнема живота.

Мъжът запази мълчание. Знак, че е съгласен с думите й.

— Но това е ужасно! — възкликна Аомаме. И пак завъртя глава. — Какво значение може да е имало за тях убийството й?

— Не, те не са убийци. Никога не унищожават някого със собствените си ръце. Онова, което е убило приятелката ви, е нещо, което е носела в себе си. Рано или късно тази трагедия е щяла да се случи. Животът й е бил изпълнен с риск. А те само са предоставили стимула. Все едно са променили настройката на часовниковия механизъм.

Настройката на часовниковия механизъм ли?

— Та тя да не беше някаква готварска фурна! Беше жив човек от плът и кръв! Какво, като животът й е бил изпълнен с риск? Беше ми много близка приятелка. И вие с вашите хора ми я отнехте като едното нищо. Безсмислено. Коравосърдечно.

— Гневът ви е напълно оправдан. И следва да го насочите към мен.

Аомаме поклати глава:

— Дори да ви отнема сега живота, това няма да ми върне Аюми.

— Не, но ще е донякъде реакция спрямо човечетата. Вашето отмъщение, един вид. Понеже те все още не желаят смъртта ми. Ако умра тук, сега, ще се получи вакуум — най-малкото временен вакуум, докато се появи наследник. Ще бъде удар срещу тях. А в същото време ще е от полза и за вас.

— Някой беше казал навремето, че нищо не струва по-скъпо и не носи по-малка полза от отмъщението — рече Аомаме.

— Уинстън Чърчил. Но, ако не ме лъже паметта, изрекъл го е под формата на извинение за бюджетния дефицит на Британската империя. Така че не носи никакъв морален заряд.

— Да оставим морала настрана. Независимо дали ще вдигна ръка срещу вас, или не, ще умрете в адски мъки, докато нещо странно ви разяжда отвътре. И в това отношение ни най-малко не мога да ви съчувствам. Дори ако светът остане съвсем без морал и се разпадне на парчета, вината няма да е у мен.

Мъжът пак пое дълбоко въздух:

— Добре. Разбирам ви. А какво ще кажете за следното предложение. Да сключим сделка: ако ми отнемете живота тук, сега, ще помилвам живота на Тенго Кавана. Поне дотолкова все още имам власт.

— Тенго — повтори Аомаме. И усети как всичките й сили я напуснаха. — И това ли ви е известно?

— Няма нищо, или по-точно казано — няма почти нищо, което да не знам за вас.

— Изключено е обаче чак дотам да се простират знанията ви. Та името на Тенго не е направило дори една крачка извън сърцето ми.

— Моля ви, госпожице Аомаме! — каза мъжът. После пусна кратка въздишка. — Няма на този свят нищо, което никога да не е направило и една крачка извън нечие сърце. И по някакво случайно стечение на обстоятелствата (нали мога така да се изразя?) в момента Тенго Кавана е лице, което представлява немалък интерес за нас.

Аомаме не можеше дума да обели. А мъжът продължи:

— Но пък и съвпадението няма нищо общо тук. Съдбите на двама ви не са се пресекли по някаква чиста случайност. Двамата сте пристъпили на този свят, понеже ви е било предначертано да влезете в него. А сега, след като сте влезли, независимо дали ви харесва, или не, всеки от вас ще си получи отредената му роля.

— Да пристъпим на този свят ли?

— Да. През настоящата 1Q84 година.

— 1Q84-та ли? — съвсем се разкриви лицето на Аомаме. Та това число аз го измислих!

— Вярно, това число вие го измислихте — рече мъжът, сякаш прочел мислите й. — Аз просто го взех назаем от вас.

Аомаме оформи числото 1Q84 в устата си.

— Няма на този свят нищо, което никога да не е направило и една крачка извън нечие сърце — повтори тихичко Вождът.

[1] The Golden Bough (1890) от шотландския антрополог сър Джеймс Джордж Фрейзър (1854–1941) — класическо проучване, посветено на магията, митологията и религията. — Б.пр. ↑

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ПОВЕЧЕ, ОТКОЛКОТО ПРЪСТИТЕ НА ДВЕТЕ МИ РЪЦЕ

Тенго успя да се прибере преди началото на дъжда. Стигна с бърза крачка от метростанцията до блока. На вечерното небе нямаше нито един облак, нито един признак, че иде дъжд, нито намек дори за далечни гръмотевици. И никой от минувачите не носеше чадър. Бе приятна вечер в късно лято, когато на човек му се приисква да изпие някоя и друга наливна бира, докато гледа бейзболен мач. Но напоследък Тенго бе възприел нов начин на мислене, според който всичко казано от Фука-Ери можеше да се окаже истина. По-добре да вярваш, отколкото да не вярваш, викаше си Тенго, като се уповаваше не толкова на законите на логиката, колкото на личния си опит.

Надникна в пощенската си кутия и видя канцеларски плик без обратен адрес. Веднага го отвори. Съдържаше съобщение, че сумата от 1 627 534 йени е преведена по електронен път в банковата му сметка. Платецът бе упоменат като „Офис ЕРИ“, което сто на сто беше фалшивата компания на Комацу. Освен ако преводът не бе разпореден от професор Ебисуно. Комацу бе уведомил Тенго, че ще получава част от приходите от „Въздушната какавида“ под формата на хонорар, и вероятно това бе „частта“. Без съмнение плащането е било оформено като „възнаграждение за оказана помощ“ или „хонорар за изследователска дейност“. След като се убеди отново в числото, Тенго върна съобщението в плика и го напъха в джоба си.

Милион и шестстотин хиляди йени си беше солидна сума за Тенго (той всъщност никога до този момент не бе получавал подобна сума), но тя нито го зарадва, нито го изненада. На този етап от живота парите не му бяха основен проблем. Редовните му доходи му позволяваха да живее, без да се напъва особено, и поне засега не изпитваше особени притеснения по отношение на бъдещето. И въпреки това бе заобиколен от предложения да му дават големи суми. Странен свят.

Що се отнасяше поне до пренаписването на „Въздушната какавида“, Тенго имаше лекото подозрение, че 1,6 милиона йени изобщо не го овъзмездяват за намесването му в цялата афера. Но пък, от друга страна, ако някой го попиташе директно: „Добре де, каква сума би била справедливо обезщетение?“, на Тенго щеше да му е безкрайно трудно да спомене някакво число. Първо на първо, не бе наясно дали изобщо съществува нещо като „справедливо обезщетение“ за ядовете му. Не че в света няма най-различни ядове, които не подлежат на такава оценка или за които никой не желае да плаща. Явно продажбите на „Въздушната какавида“ все още вървяха добре, което означаваше, че тепърва ще има още преводи по сметката му, но колкото повече нарастваха тези депозити, толкова повече проблеми щяха да породят. Защото всяко нарастване на обезщетението просто увеличаваше степента на Тенговото участие във „Въздушната какавида“ като свършен факт.

Помисли си дали да не върне парите на Комацу още на следващото утро. По този начин щеше да се отърве поне от малко отговорност. А и сигурно щеше да изпита душевно облекчение. Поне щеше да установи факта, че е отхвърлил обезщетението. Не че то щеше да заличи моралната му отговорност или да оправдае предприетите от него действия. Можеше единствено да му осигури „евентуални облекчаващи вината обстоятелства“, но пък, от друга страна, ефектът можеше да се окаже точно обратният — да придаде на действията му още по-подозрителен вид, все едно е върнал парите заради угризения на съвестта.

От всичките тези терзания по паричния въпрос го заболя главата, та реши да престане. Щеше да го дообмисли после, като му останеше свободно време. Парите не са живи. Няма да избягат. Ще го чакат. Вероятно.

* * *

На първо време обаче ми трябва да се преборя с проблема как да започна живота си наново, мислеше си Тенго, докато изкачваше трите реда стъпала, водещи до апартамента му. След посещението при баща си на южния връх на полуостров Босо се беше убедил в общи линии, че този човек не е истинският му баща. Освен всичко друго, бе стигнал и до една повратна точка в живота си. Очевидно пред него се разкриваше идеална възможност да остави всички неприятности зад гърба си и да започне живота си на чисто: нова работа, на ново място, с нови взаимоотношения. Макар и не напълно сигурен, имаше нещо като предчувствие, че наистина може да води някъде много по-нормален живот от досегашния.

Но преди това трябваше да се погрижи за доста неща. Не можеше просто да зачеркне Фука-Ери, Комацу и професор Ебисуно и да изчезне нанякъде. Не че им бе длъжен за нещо, нито носеше някаква морална отговорност към тях. Както каза Ушикава, по текущия въпрос тъкмо те се възползваха от Тенго. Но колкото и да твърдеше, че едва ли не насила е бил въвлечен в ситуацията, без да подозира за заговора в основата й, оставаше си фактът, че така или иначе е бил замесен. Не можеше просто да си вдигне шапката и да каже: „Край, повече не участвам. Правете каквото искате.“ Независимо накъде щеше да поеме оттук нататък, ще трябва първо да доведе нещата до някакъв определен край и да подреди личните си дела. В противен случай новият му живот можеше да се окаже опетнен от самото му начало.

Като си каза „опетнен“, се сети пак за Ушикава. Ох, този Ушикава!, въздъхна Тенго. Добрал се бе до някакви сведения относно майката на Тенго, които можел да му предостави.

Ако някога ви се прииска да ги проучите, мога да ви предам всички материали за майка ви такива, каквито са. Но досието й може да съдържа и не особено приятна информация.

Тенго дори не беше си направил труда да му отговори. Нямаше никакво желание да научи новините за майка си от устата на Ушикава. Всякаква такава информация щеше да е опетнена от мига, в които излезеше от устата му. Не, Тенго не желаеше да чува такива сведения от ничия уста. Всякакви вести, свързани с майка му, трябваше да дойдат не на парче, а като „всеобхватно откровение“. Като някакъв ослепителен космически пейзаж, толкова пространен, че да му се разкрие пред очите за частица от секундата.

Тенго, естествено, не знаеше дали едно такова драматично откровение го чака в някой момент в бъдещето. И дали изобщо ще му се яви. Но се нуждаеше от нещо тъй огромно, тъй зашеметяващо в мащабите си, че да конкурира, та дори и да засенчи внушителните образи на онзи „буден сън“, който така го дезориентираше, разтърсваше и измъчваше през всичките изминали години. Трябваше му нещо, което да прочисти тези образи веднъж завинаги. С фрагментирана информация нямаше да постигне същия ефект.

Тъкмо тези мисли занимаваха Тенго, докато изкачваше трите реда стъпала.

* * *

Тенго застана пред вратата на апартамента, извади ключа от джоба си, пъхна го в бравата и го завъртя. Но преди да отвори вратата, почука три пъти, изчака, после чукна още два пъти. И чак тогава полека открехна.

Фука-Ери седеше на масата и пиеше доматен сок от висока чаша. Беше облечена в онези дрехи, с които пристигна — раираната мъжка риза и тесните джинси. И въпреки това създаде у Тенго коренно различно впечатление от сутрешното. Трябваше му известно време, за да осъзнае в какво се състои разликата: бе прибрала косите си, така че се виждаха ушите й и тилът й. Розовите й ушенца като да бяха напудрени с мека четка и създадени съвсем наскоро по чисто естетически причини, а не с практичното предназначение да чуват звуци. Или поне на Тенго така му се стори. Тънкият, добре оформен врат под ушите блестеше матово, като отгледан на изобилно слънце зеленчук — идеален, привикнал към утринната роса и калинките. За пръв път я виждаше с вързана коса и гледката му се стори чудодейно интимна и красива.

Тенго протегна ръка зад себе си и затвори вратата, но остана на място. Оголените й уши и шия го объркаха не по-малко, отколкото ако бе видял чисто гола жена. Като пътешественик, открил тайния извор, от който започва реката Нил, Тенго, все още хванал дръжката на вратата и напълно онемял, впери във Фука-Ери присвитите си очи.

— Взех си душ — каза тя на омагьосания Тенго. Говореше с такъв сериозен тон, сякаш разказваше за някакво важно събитие. — Използвах ти шампоана и балсама.

Тенго й кимна. После изпусна насъбралия се в гърдите му въздух, откъсна ръка от дръжката и заключи вратата. Шампоанът и балсамът? Пристъпи напред, към средата на стаята.

— Звънял ли е телефонът, откакто ти се обадих?

— Хич — каза Фука-Ери. И леко поклати глава.

Тенго отиде до прозореца, разтвори леко завесите и погледна навън. В гледката от третия етаж нямаше нищо необичайно — никакви шляещи се подозрителни типове, нито паркирани пред сградата съмнителни автомобили; беше си най-нормален пейзаж от разпрострял се жилищен квартал. Деформираните дървета от двете страни на улицата бяха покрити с пласт сива прах. Бордюрът, маркиращ тротоара, бе доста поочукан. Покрай пътя лежаха зарязани ръждясали велосипеди. На една от стените имаше поставена от полицията табела: „Шофирането в пияно състояние — еднопосочна улица към съсипан живот“. (Да не би в полицията да работят специалисти по писането на поучителни сентенции?) Някакъв гаден на вид старец разхождаше тъпото си на вид псе. Една тъпа на вид жена мина с грозната си градска кола. Противни жици висяха между отвратителните стълбове. Изобщо цялата гледка през прозореца като да подсказваше, че светът се е спрял някъде по средата между състоянията на „жалко“ и „безрадостно“ съществуване и се състои от безкрайно струпване на всякакви случайно оформени микрокосмоси.

Но пък в същото време на света съществуваха и такива неоспоримо красиви гледки като ушите и врата на Фука-Ери. На коя от всичките тези гледки да се довери? Никак не бе лесно да реши. Като голямо объркано куче Тенго издаде едно леко изръмжаване, затвори завесите и се върна в своя си малък свят.

— Професор Ебисуно знае ли, че си тук?

Фука-Ери поклати глава. Професора не знаел.

— Няма ли да му кажеш?

Фука-Ери пак поклати глава:

— Не може да се свързвам с него.

— Защото е опасно ли?

— Може да подслушват телефона му. А по пощата няма да стигне.

— Аз ли съм единственият, който знае, че си тук?

Фука-Ери кимна.

— Носиш ли си дрехи за преобличане и други работи?

— Малко — отговори Фука-Ери и хвърли бегъл поглед към брезентовата си торба. А тя не бе особено голяма.

— Не ми пречи — каза момичето.

— Е, щом на теб не ти пречи, значи, няма да ми пречи и на мен.

Тенго отиде в кухнята, сложи чайника да заври и сипа в каничката малко чаени листенца.

— Твоята приятелка продължава ли да идва.

— Вече не — отвърна съвсем накратко Тенго.

Фука-Ери впери смълчан поглед в него.

— Засега — добави Тенго.

— Аз ли съм виновна.

— Не знам кой е виновен — поклати глава Тенго. — Но според мен не си ти. По-скоро вината е у мен. И донякъде и у нея.

— Но тя така или иначе вече не идва.

— Да. И надали ще дойде някога. Предполагам. Така че може да останеш.

Фука-Ери обмисли думите му в продължение на няколко секунди.

— Тя женена ли беше.

— Да, с две деца.

— Не от теб.

— Разбира се, че не от мен. Родила ги е, преди да се запознаем.

— Ти обичаше ли я.

— Предполагам — каза Тенго. При определени ограничени обстоятелства, добави на себе си.

— А тя теб обичаше ли те.

— Предполагам. Донякъде.

— Двамата сношавахте ли се.

На Тенго му трябваше цяла секунда да схване думата „сношавахте“. Трудно му бе да я възприеме от устата на Фука-Ери.

— Разбира се. Ти да не мислиш, че е идвала всяка седмица да си играем на „Монопол“.

— „Монопол“ ли — попита тя.

— Няма значение.

— Но вече няма да идва.

— Така поне ми бе съобщено. Че повече няма да идва.

— Тя ли ти го съобщи.

— Не, не ми го каза лично тя. Каза ми го мъжът й. Че била безвъзвратно изгубена и нямало повече да идва.

— Безвъзвратно изгубена.

— И аз не знам какво точно означава. Не можах да го накарам да ми обясни. Доста въпроси му зададох, но на много малко ми отговори. Като нарушен търговски баланс, нали разбираш? Искаш ли чай?

Фука-Ери кимна.

Тенго наля врялата вода в каничката, похлупи я и зачака.

— Какво да се прави — каза Фука-Ери.

— За кое говориш? За малкото отговори ли? Или за това, че е изгубена?

Фука-Ери не му отвърна.

Тенго се предаде и наля чай в две чаши.

— Захар?

— Равна лъжичка — рече Фука-Ери.

— Лимон или мляко?

Фука-Ери завъртя глава. Тенго сипа лъжичка захар в чашата й, бавно я разбърка и я постави пред момичето. Не добави нищо към своя чай, взе чашата си и седна срещу Фука-Ери.

— Ти обичаш ли да се сношаваш — попита Фука-Ери.

— Дали съм обичал да се сношавам с приятелката си ли? — парафразира думите й Тенго в обикновен въпрос.

Фука-Ери кимна.

— Мисля, че да. Повечето хора изпитват удоволствие от сношаването с лице от противоположния пол, към което изпитват някакви чувства.

Но на себе си добави: А и нея много си я биваше. Така както във всяко село има поне по един фермер — майстор по поливното дело, така и тя бе майстор в секса. Обичаше да изпробва всякакви методи.

— Мъчно ли ти е, че тя вече не идва.

— Предполагам — рече Тенго. И отпи от чая.

— Понеже не можете да се сношавате.

— И затова, естествено.

Фука-Ери пак впери в нето безмълвния см поглед. Изглежда, през ума й минаваха някакви мисли за сношението. Но за какво точно си мислеше, никой не можеше да каже.

— Гладна ли си?

Фука-Ери кимна.

— От сутринта почти нищо не съм яла.

— Сега ще направя вечерята — каза Тенго.

И той почти не бе ял от сутринта и изпитваше глад. А и не можеше да измисли какво друго да прави в момента, освен да сготви.

* * *

Тенго изплакна ориза, сипа го в електрическия уред за варене на пара и го включи. Докато го чакаше да се сготви, свари супа мисо с водорасли вакаме и пресен лук, изпече на скарата една веяна скумрия, извади от хладилника малко тофу и го оваля в джинджифил, настърга парче ряпа дайкон и претопли няколкото останали му отпреди варени зеленчука. Приготви за добавяне към ориза няколко резенчета туршия от ряпа и няколко сини сливи, също от туршия. Кухничката изглеждаше възтясна за едрата му фигура, но това не го притесняваше. Беше свикнал да се оправя в нея.

— Съжалявам, но нищо по-сложно не мога да приготвя — каза.

Фука-Ери най-подробно оглеждаше умелите му действия из кухнята. После, явно силно впечатлена, разгледа подредения върху масата плод на усилията му и рече:

— Знаеш да готвиш.

— Отдавна живея сам. Готвя колкото за себе си с максимална бързина, после сам си го изяждам с максимална бързина. Станало ми е навик.

— Винаги ли ядеш сам.

— Общо взето, да. Много рядко ми се случва да седна с някого. По едно време обядвах заедно с жената, за която говорехме. Но сега, като си помисля, много отдавна не ми се е случвало да вечерям с друг човек.

— Притесняваш ли се.

Тенго завъртя глава:

— Не особено. Най-обикновена вечеря. Но все пак ми е леко непривично.

— Аз се хранех заедно с много хора. Живеехме всички накуп, когато бях малка. И след като се пренесох при Професора, пак се хранех с най-различни хора. То все имаше гости.

За пръв път чуваше Фука-Ери да произнесе толкова много изречения накуп.

— Но докато се криеше, се хранеше сама, нали?

Фука-Ери кимна.

— Къде се беше скрила?

— Надалече. Професора ми го уреди.

— И какво ядеше, докато беше сама?

— Готови неща. Пакетирани храни. Отдавна не съм яла нещо готвено като това.

Фука-Ери посвети сума време на отделянето с клечките на месото на скумрията от костите. После поднасяше парченцата риба към устата си и посвещаваше още куп време на дъвченето им, сякаш опитваше някаква рядко срещана нова храна. Накрая отпи от супата мисо, повъртя я из устата си да й усети вкуса, остави клечките на масата и продължи да размишлява.

* * *

Малко преди девет на Тенго му се стори, че дочу далечен тътен. Разтвори леко завесите и надникна навън. По съвсем почернялото вече небе се носеха злокобни на вид облаци.

— Права беше — рече, след като притвори завесите. — Навън се очертава някакво много гадно време.

— Понеже човечетата се размърдват — каза с най-сериозен вид Фука-Ери.

— И това тяхно размърдване действа по особен начин на времето ли?

— Зависи. Времето зависи от това как го гледаш.

— Какво значи „зависи от това как го гледаш“?

Фука-Ери поклати глава:

— И аз не знам точно.

Тенго също не бе наясно. Според него времето бе някакво самостоятелно, обективно състояние. Но дори и да упорстваше, надали щеше да научи нещо повече. Затова реши да й зададе съвсем различен въпрос:

— Според теб човечетата са ядосани за нещо, така ли?

— Нещо ще стане.

— От какъв род „нещо“?

Фука-Ери поклати глава:

— Скоро ще видим.

Измиха заедно чиниите, подсушиха ги и ги прибраха, после пак седнаха един срещу друг на масата и продължиха да пият чай. Лично той би предпочел да пие бира, но при създалите се обстоятелства реши, че ще се въздържи от пиене този ден. Долавяше някаква заплаха във въздуха и му се щеше да е с ясно съзнание, ако нещо наистина се случи.

— Най-добре ще е да си легнем рано — каза Фука-Ери, стиснала бузите си с две длани като онзи, пищящия на моста в картината на Мунк. Само дето не пищеше, а просто й се спеше.

— Окей. Можеш да спиш на леглото ми — рече Тенго. — Аз пак ще преспя на дивана. Не ме притеснява. Навсякъде мога да спя.

Което си беше вярно. Тенго бе в състояние да заспи където и да било. Беше му нещо като дарба.

Фука-Ери само кимна. После остана загледана в Тенго за известно време, без да коментира. Накрая докосна наскоро произведените си уши, като да провери дали са си още на мястото.

— Ще ми услужиш ли с пижама. Не си нося моята.

Тенго извади втора пижама от скрина в спалнята и я връчи. Беше същата, която бе ползвала при предишното си идване — синя пижама дюс, изпрана и сгъната оттогава. Тенго я поднесе към носа си да провери дали не мирише, но не усети никакво ухание. Фука-Ери я взе, влезе в тоалетната да се преоблече, после се върна на масата. Косата й вече бе спусната. Маншетите на ръкавите и крачолите бяха навити както преди.

— Още няма девет — хвърли Тенго поглед на стенния часовник. — Ти винаги ли си лягаш толкова рано?

Фука-Ери завъртя глава:

— Днес е специален ден.

— Понеже навън се размърдват човечетата ли?

— И аз не знам. Просто се чувствам уморена.

— Вярно е, че имаш сънлив вид — призна Тенго.

— Би ли ми прочел или разказал нещо за „лека нощ“ — попита Фука-Ери.

— Разбира се — каза Тенго. — И без това нямам какво да правя.

Вечерта бе задушна, гореща, но щом легна, Фука-Ери издърпа юргана до брадичката си, като да постави плътна преграда между външния и нейния си собствен свят. В леглото имаше вид на не повече от дванадесетгодишна. Иззад прозореца гръмотевиците ставаха все по-силни, като че ли почваха да падат все по-наблизо. При всеки гръм стъклата на прозорците се раздрънкваха. Но най-странното бе, че светкавици изобщо не се забелязваха; по абсолютно черното небе пробягваха единствено мощни светкавици. И за дъжд нямаше никакви признаци. Очевидно някакво равновесие бе нарушено.

— Наблюдават ни — рече Фука-Ери.

— За човечетата ли говориш? — попита Тенго.

Фука-Ери не му отвърна.

— И те знаят, че сме тук?

— Разбира се, че знаят — каза Фука-Ери.

— Какво ли са намислили да ни направят?

— Нищо не могат да ни направят.

— Това е хубаво.

— Засега поне.

— Засега не могат ни пипна — повтори неуверено Тенго. — Но не се знае докога.

— Никой не може да каже — обяви убедено Фука-Ери.

— Но макар на нас да не могат нищо да ни сторят, могат вместо това да направят нещо на хората около нас, а?

— Възможно е.

— Да им сторят ужасни неща?

Фука-Ери присви за известно време очите си с крайно сериозен вид, като да се вслушваше в песента на някой корабен призрак.

— В определени случаи — рече.

— Предполагам, че човечетата са използвали силата си срещу моята приятелка. За да ме предупредят.

Фука-Ери измъкна ръка изпод завивката и почеса наскоро създаденото си ухо. После пак я пъхна отдолу.

— Човечетата са ограничени в онова, което могат да правят.

Тенго прехапа устна за миг, преди да каже:

— А на какво по-точно са способни?

Фука-Ери понечи да изкаже мнението си по въпроса, но размисли и се отказа. Неизказаното й мнение потъна там, откъдето бе тръгнало — в някакво дълбоко, тъмно, непознато място.

— Ти каза, че човечетата притежават мъдрост и сила.

Фука-Ери кимна.

— Но имат и известни ограничения.

Фука-Ери кимна.

— И това се дължи на факта, че са хора от гората; докато са в гората, не могат лесно да отприщват възможностите си. А пък на този свят има някакви ценности, които позволяват човек да се съпротивлява на тяхната мъдрост и сила. Правилно ли те разбирам?

Фука-Ери не му отвърна. Може би въпросът му бе прекалено дълъг.

— Ти някога срещала ли си ги тези човечета?

Фука-Ери го изгледа с празен поглед, сякаш не проумяваше смисъла на въпроса му.

— Виждала ли си ги някога в действителност? — парафразира Тенго въпроса си.

— Да — рече Фука-Ери.

— Колко човечета си видяла?

— Не знам. Повече, отколкото пръстите на двете ми ръце.

— Тоест не само едно.

— Понякога са повече, понякога по-малко, но никога не е само едно.

— Така, както си ги описала във „Въздушната какавида“.

Фука-Ери кимна.

Тенго се възползва от тази възможност да зададе на Фука-Ери въпроса, който отдавна го мъчеше:

— Я ми кажи: доколко „Въздушната какавида“ е действителна? Кое в нея наистина се е случило?

— Какво означава „действителна“ — попита Фука-Ери с равна интонация.

На което Тенго, естествено, нямаше отговор.

* * *

И пак мощен тътен се разнесе от небето. Прозорците задрънчаха. Но и този път нямаше светкавица, нито се чуха дъждовни капки. Тенго се сети за един стар подводничарски филм. Дълбочинните бомби се пръскаха една след друга и разтърсваха подводната лодка, но всички моряци бяха заключени в тъмния стоманен съд и не виждаха какво става навън. За тях оставаха само непрестанният тътен и разтърсващите подводницата трусове.

— Нали ще ми прочетеш или разкажеш нещо — напомни му Фука-Ери.

— Разбира се. Но не се сещам за подходяща за четене на глас книга. Затова мисля да ти разкажа една история, озаглавена „Котешкият град“, от книга, която не е тук.

— „Котешкият град“.

— Разправя се за един град, който се управлява от котки.

— Разкажи ми я.

— Малко е страшничка обаче за преди сън.

— Няма значение. Мога да спя след какъвто и да е разказ.

Тенго придърпа стол до леглото, седна, хвана ръце в скута си и на музикалния фон от гръмотевиците взе да й разправя за котешкия град. Вече беше чел разказа два пъти във влака и веднъж на глас на баща си, така че го помнеше доста подробно. Пък и нито сюжетът му бе нещо особено сложно, нито стилът му кой знае колко изискан, така че не се колебаеше ни най-малко да го променя на места по свое усмотрение, да прескача по-скучните пасажи или да добавя разни епизоди, които му хрумваха, докато го разправяше на Фука-Ери.

Оригиналният разказ не бе особено дълъг и въпреки това му отне доста повече време, отколкото бе предполагал, понеже Фука-Ери не спираше да му задава всякакви въпроси. И всеки път Тенго прекъсваше разказа си, за да й отговори най-внимателно как е изглеждал точно градът, как са се държали котките и що за характер е имал главният герой. Ако всички тези подробности липсваха в разказа (а то най-често бе така), Тенго си ги измисляше, както бе постъпил и в случая с „Въздушната какавида“, Фука-Ери сякаш изпадна изцяло в плен на „Котешкият град“. Умората й неусетно се стопи. От време на време затваряше очи и си представяше разни сценки от града с котките. После ги отваряше и молеше Тенго да кара нататък. А когато той стигна до края, тя ококори очи и се втренчи в него така, както една котка разтваря зениците си, за да се вгледа в нещо в мрака.

— Ти ходи ли в котешки град — попита тя Тенго, като че го притискаше да й признае истината.

— Кой, аз ли?

— Ти си отишъл в твоя котешки град. После си се върнал с влака.

— Такова чувство ли имаш?

С дръпнат до под брадичката й тънък летен юрган Фука-Ери му кимна бързо, кратко.

— Права си — призна Тенго. — Отидох до един град с котки и се върнах с влак.

— Подложи ли се след това на пречистване?

— На пречистване ли? Не, не съм, поне засега.

— Трябва да се пречистиш.

— По какъв начин?

Вместо отговор Фука-Ери рече:

— Ако си ходил в котешки град, но после не си сторил нищо, може да ти се случат лоши работи.

Страхотен гръм сякаш разцепи небосвода на две. Трясъците ставаха все по-мощни. Дори легналата Фука-Ери подскочи от страх.

— Ела да ме гушнеш — рече. — Ще трябва заедно да отидем в един котешки град.

— Защо?

— Човечетата могат да намерят входа.

— Понеже не съм се пречистил ли?

— Понеже ние двамата сме едно — каза момичето.

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): БЕЗ ТВОЯТА ОБИЧ

— 1Q84-та — повтори Аомаме. — Искате да кажете, че сега живея в 1Q84 година, а не в реалната 1984-та, така ли?

— Кое точно е реалният свят: изключително труден въпрос — отвърна все още легналият по корем Вожд. — Какво точно е той, е метафизично твърдение. Но че това е реалният свят, е извън всякакво съмнение. Болката, която човек изпитва на този свят, е напълно реална. Смъртта, която сполетява човека на този свят, е напълно реална. Пролятата на този свят кръв е реална. Този свят в никакъв случай не е някаква имитация, не е въображаем, не е метафизичен свят. Това ви го гарантирам. И все пак това не е онази 1984 година, която познавате.

— Нещо като паралелен свят ли е?

Раменете на мъжа се разтресоха от смях.

— Прекалено много научна фантастика сте изчели. Не, това не е никакъв паралелен свят. Не става дума за някаква 1984 година тук и някакво разклонение наречено 1Q84, при което двата свята вървят по успоредни коловози. Годината 1984-та вече не съществува никъде. И за вас, и за мен единственото вече съществуващо време е в тази година — 1Q84-та.

— Тоест влезли сме веднъж завинаги в нейния поток.

— Точно така. Влезли сме в това място, където и двамата се намираме в момента. Или, така да се каже, потокът на времето е влязъл у нас веднъж завинаги. И, доколкото знам, вратата се отваря само в едната посока. Връщане назад няма.

— Предполагам, че е станало при слизането ми по аварийната стълба от градската високоскоростна магистрала.

— Коя градска високоскоростна магистрала?

— Там, близо до Сангенджая.

— Мястото е без значение. За вас може да е станало и при Сангенджая. Но въпросът не е до конкретното място. Въпросът в този случай опира до времето. Там се е сменил коловозът и светът се е преобразувал в 1Q84-та.

Аомаме си представи как куп човечета успяват с общи усилия да преместят стрелката, която води към другия коловоз. Посред нощ. На бледата светлина на луната.

— Излиза, че в тази 1Q84 година на небето има две луни, така ли?

— Правилно: луните са две. Това е знакът, че коловозът се е сменил. Точно по това се различават двата свята. Но не всички хора виждат двете луни. Напротив: повечето хора изобщо не знаят за тази промяна. Другояче казано, броят на онези, които знаят, че се намираме в 1Q84 година, е доста ограничен.

— Повечето хора на този свят не съзнават, че потокът на времето е тръгнал по другия коловоз, така ли?

— Точно така. За повечето хора този свят си остана обикновеният стар свят, който открай време познават. Това имам предвид, когато казвам, че „това е реалният свят“.

— Значи, коловозът е сменен — повтори Аомаме. — И ако не беше сменен, нямаше сега да се срещнем на това място. Това ли искате да ми кажете?

— Това е едно от нещата, които никой не знае. Въпрос на вероятност. Но най-вероятно случаят е точно такъв.

— Казаното от вас обективен факт ли е, или е само хипотеза?

— Прекрасен въпрос. Макар на практика да е невъзможно да се направи разлика между двете. Нали помните онази стара песен, в която се пее „Без твоята обич всичко е низ от кръчми“? — И той изтананика мелодията. — Позната ли ви е?

— „Най-обикновена хартиена луна“.

— Точно така. В смисъл на начина им на действие между 1984 и 1Q84 година няма фундаментална разлика. Ако не вярвате на света и ако в него няма обич, всичко е фалш. Без значение за кой свят говорим, без значение за какъв вид свят говорим, линията, която отделя факта от хипотезата, е практически невидима за човешкото око. Може да се види единствено с вътрешното око, окото на ума.

— И кой превключи стрелката?

— Кой превключи стрелката ли? Ето ви още един труден въпрос. Тук логиката на причинно-следствената връзка почти не играе никаква роля.

— Но, така или иначе, мен в този свят от 1Q84 година ме е прехвърлила някаква воля — каза Аомаме. — Чужда воля при това, а не моята.

— Вярно е. Пренесли са ви в този свят, когато са сменили стрелката пред влака, с който сте пътували.

— Човечетата имат ли нещо общо с всичко това?

— На този свят наистина съществуват така наречените човечета. Или поне така ги наричат на този свят. Но те невинаги имат форма или име.

Аомаме прехапа замислено устна. После каза:

— Думите ви съдържат много голямо противоречие. Да приемем за момент, че тъкмо човечетата са превключили стрелката и са ме отправили към този свят на 1Q84 година. За какво им е било да го правят, след като не желаят да ви сторя онова, което се каня? Не би ли им било далеч по-лесно просто да се отърват от мен?

— Никак не е лесно да ви го обясня — рече мъжът с абсолютно равен глас. — Но пък мисълта ви е много бърза. Може и да схванете, макар и съвсем бегло, какво се мъча да ви кажа. Както вече ви споменах, най-важното нещо на света, в който живеем, е да се поддържа равновесието между доброто и злото. Така наречените човечета — или съответните прояви на определена воля — наистина притежават огромна сила. Но колкото повече я използват, толкова повече насреща й се поражда автоматично друга сила, която й противодейства. Именно по този начин светът успява да поддържа деликатното си равновесие. Този фундаментален принцип е залегнал в основите на всеки един свят. И важи по абсолютно същия начин и за света на 1Q84 година, в който сме в момента. Щом човечетата почнат да проявяват своята огромна сила, автоматично се поражда и сила, която им противодейства. И тъкмо тази противоположна движеща сила ви е въвлякла в годината 1Q84. — Проснал се върху синята постелка за йога като изхвърлен на брега кит, огромният мъж изпусна мощно въздух: — И ако продължим да се придържаме към аналогията с влака, те са могли да превключат стрелката, така че влакът да навлезе в сегашния си коловоз — линията 1Q84. Но онова, което не са успели да сторят, е, че не са направили разлика между отделните му пътници — да подберат само някои от тях. А това ще рече, че във влака може да има и пътници, които за тях са нежелателни.

— Неканени пътници.

— Точно така.

Пак се чу далечен гръм. Но този път по-силен от предишния. И пак нямаше светкавица. Само тътен. Странно, рече си Аомаме. Толкова наблизо гърми, а не святка. И не вали.

— Дотук разбрахте ли какво ви казах?

— Слушам ви — отвърна Аомаме, вече махнала иглата от точката на врата му. Умишлено я държеше насочена към празното пространство. Съсредоточила бе цялото си внимание върху думите му.

— Щом има светлина, трябва да има и сянка, а щом има сянка, значи има и светлина. Няма сянка без светлина, нито светлина без сянка. Точно това пише и Карл Юнг за сянката в една от книгите си: „Колкото по-положителни сме ние, толкова по-голямо зло е тя… колкото по-отчаяно се стремим да сме добри, чудесни и идеални, толкова повече развива сянката една категорична воля да е черна, зла и разрушителна… Фактът, че човек се напряга пряко сили да е безупречен, кара сянката да слезе в ада и да се превърне в сатаната. Понеже от гледната точка и на природата, и на истината е еднакво грешно както човек да надмине себе си, така и да не достигне себе си“.

Не ни е известно дали така наречените човечета са добри, или лоши. В определен смисъл това надхвърля нашите разбирания и нашите определения. Живеем с тях много, много от отдавна — преди още да са се появили понятията за добро и зло, когато човешкият ум все още е тънел в невежество. Но важно е другото: че независимо дали те са добри, или зли, дали са сянка, или светлина, щом почнат да проявяват силата си, възниква и противодействащата сила. В моя конкретен случай, когато аз станах „посредник“ на — така наречените човечета, дъщеря ми стана нещо като посредник на силите, които противостоят на човечетата. По този начин равновесието се запази.

— Дъщеря ви ли?

— Да. Тя бе първата, която въведе човечетата. Тогава беше на десет години. Сега е на седемнадесет. В един момент човечетата излязоха от мрака, дойдоха тук чрез нея и ме направиха свой посредник. Дъщеря ми стана „възприемник“, а аз — „приемник“. Очевидно по природа сме се оказали подходящи за тези си роли. Но, така или иначе, те нас ни откриха. Не ние ги открихме.

— И поради това изнасилихте собствената си дъщеря.

— Съчетах се с нея. Този израз е по-близо до истината. А онази, с която се съчетах, бе, най-строго погледнато, моята дъщеря като концепция. „Да се съчетаеш с някого“ е двусмислен израз. Основното в случая бе да се слеем в едно — в качеството ни на възприемник и приемник.

Аомаме поклати глава:

— Изобщо не ви разбирам. Правили ли сте секс с дъщеря си, или не?

— В крайна сметка отговорът на въпроса ви е — и да, и не.

— Това и за малката Цубаса ли се отнася?

— По принцип, да.

— Но матката на Цубаса е съсипана — и то не „по принцип“, а в действителност.

Мъжът завъртя глава:

— Видяното от вас е само външната изява на една концепция, а не действителната й субстанция.

Аомаме взе да изтървава нишката на бързо протичащия им разговор. Спря да овладее дишането си и чак тогава попита:

— Според вас излиза, че концепцията е възприела човешка форма и е избягала със собствените си два крака, така ли?

— Най-просто казано.

— И че видяната от мен Цубаса не е била действителна субстанция?

— Именно затова бе възвърната.

— Възвърната ли?

— Бе възвърната и сега оздравява. Под необходимите й грижи.

— Не ви вярвам — каза Аомаме.

— Не ви виня — рече безизразно мъжът.

Аомаме дълго време не можа нищо да каже. После зададе следващия си въпрос:

— Поругавайки собствената си дъщеря — концептуално и двусмислено, — вие сте станали посредник на човечетата. Но в същото време дъщеря ви е компенсирала това ваше действие, като ви е напуснала и е станала, така да се каже, противник на човечетата. Това ли твърдите всъщност?

— Правилно. Но за да го стори, наложи й се да се лиши от своята доота. Но на вас това нищо не ви говори, нали?

— Доота?

— Нещо като жива сянка. Тук обаче се намесва друго действащо лице — стар мой приятел. Човек, на когото имам пълно доверие. Поверих дъщеря си на него. След известно време обаче се намеси още едно действащо лице, добре известно ви под името Тенго Кавана. По чисто стечение на обстоятелствата Тенго и дъщеря ми се събраха в един екип.

Изведнъж времето сякаш спря. Аомаме загуби дар слово. Смрази се от глава до пети и зачака времето пак да тръгне. А мъжът продължи:

— Всеки един от тях притежава качества, които липсват у другия. Онова, което Ерико притежава, липсва у Тенго, а което й липсва на Ерико, се притежава от Тенго. Така че двамата обединиха силите си да довършат една творба. А рожбата на тяхното сътрудничество се оказа изключително влиятелна. Казано най-вече в контекста на организирането на опозиция срещу човечетата.

— Създали са екип, казвате.

— Изобщо не може да става дума за романтична или физическа връзка. Така че това не бива да ви тревожи — ако точно за това си мислите. Ерико никога няма да завърже романтична връзка с никого. Тя е надраснала тези неща.

— И коя по-точно е рожбата на тяхното сътрудничество.

— За да ви стане ясно, ще ми се наложи да прибягна към втора аналогия. Двамата са изобретили, така да се каже, антитяло против определен вирус. Ако приемем, че вирусът са действията на човечетата, Тенго и Ерико създадоха и разпространиха необходимото за борбата против него антитяло. Тази моя аналогия, естествено, е съвсем едностранчива. От гледната точка на самите човечета преносителите на вируса са тъкмо Тенго и Ерико. Всичко е подредено като монтирани едно срещу друго огледала.

— И това според вас е „компенсаторната функция“?

— Точно така. Мъжът, когото обичате, и дъщеря ми са обединили силите си и са успели да породят именно такава функция. Или, казано иначе, на този свят вие двамата с Тенго сте буквално в крачка един с друг.

— И според вас това не е никаква случайност. Вие казвате, че съм въведена на този свят по силата на някаква воля. Нали така?

— Точно така. Вие дойдохте в този свят на 1Q84 година с определена цел, водена от един вид воля. Така че никак не е случайно това, че вие двамата с Тенго сте дошли тук, за да оформите едно определено взаимоотношение — независимо в каква форма.

— За каква воля става дума и за каква цел?

— Не ми е дадено да ви го обясня, за съжаление — рече мъжът.

— Защо не сте в състояние да го обясните?

— Не че смисълът му не може да се обясни. Но има определени значения, които се губят завинаги в момента, в който бъдат изказани с думи.

— Добре. Да опитам тогава с друг въпрос. Защо точно мен са ме избрали?

— Все още не сте разбрали, така ли?

Аомаме завъртя енергично главата си няколко пъти.

— Не разбирам. Изобщо.

— Всичко е крайно просто всъщност. Понеже двамата с Тенго се привличате взаимно с такава сила.

* * *

Аомаме дълго мълча. Усети как от порите на лицето й взе да избива лека пот. Сякаш цялото бе покрито с невидима с просто око мембрана.

— Привличаме се взаимно — повтори.

— Да, взаимно. С голяма сила.

Някакво чувство, наподобяващо гняв, се надигна изневиделица в нея, придружено с мъглявото усещане, че й се повдига.

— Не мога да го повярвам. Той надали изобщо ме помни.

— Напротив. Тенго знае прекрасно, че съществувате на този свят, и ви желае. До днес не се е влюбвал нито веднъж в друга жена освен вас.

Аомаме затърси думи, с които да отговори, а през това време мощните гръмотевици почнаха да се разнасят на кратки интервали и най-после като че заваля. По хотелския прозорец затропаха едри капки дъжд, но звукът им едва достигаше до Аомаме.

— Дали вярвате, или не, си е ваша работа — рече мъжът. — Но моят съвет е да вярвате, понеже е неоспоримата истина.

— Искате да кажете, че все още ме помни, макар от последната ни среща да са минали двадесет години? И макар че никога не сме си разменили дори една дума?

— В онази празна класна стая вие сте го стиснали здраво за ръката. А сте били само на десет години. Наложило ви се е да съберете цялата си налична смелост.

Лицето на Аомаме съвсем се разкриви:

— Как е възможно изобщо да знаете за този случай?

Мъжът не й отговори.

— Тенго също не го е забравял дори за миг. И не е спрял да мисли за вас оттогава. И най-добре ще е да го повярвате. Много неща са ми известни. Знам например, че и досега, докато мастурбирате, си мислите за Тенго. Представяте си го. Така е, нали?

Аомаме леко зяпна с уста, но нямаше думи. Само взе да диша плитко и начесто.

— В това няма нищо срамно — продължи мъжът. — Става дума за естествена човешка функция. И Тенго прави същото. Само за вас си мисли в такива моменти, дори сега.

— Но как е възможно…?

— Как е възможно да знам всичко това ли? Като слушам внимателно. Това ми е работата — да слушам гласовете.

Идеше й да се разсмее на глас, а и да заплаче. Но не успя нито в едното, нито в другото. Можеше само да стои втрещена някъде между двете състояния, да не накланя центъра на тежестта си нито в едната посока, нито в другата, онемяла.

— Не бива да се боите — каза мъжът.

— Да се боя ли?

— Вие се боите. Така както хората във Ватикана са се бояли да възприемат теорията на Коперник. Не че са били убедени в непогрешимостта на Птолемеевата теория. Но са се бояли от новата ситуация, която е щяла да се създаде, ако приемели теорията на Коперник. Страхували са се да преподредят съзнанието си и да я приемат. Строго казано, Коперниковата теория и досега не е публично приета от Католическата църква. И вие сте като тях. И вас ви е страх да снемете бронята, зад която толкова дълго сте се крили.

Аомаме закри лицето си с ръце и изхлипа няколко пъти неконтролируемо. Колкото и да искаше да не го прави, не можа да се възпре. Предпочиташе мъжът да си помисли, че се смее, но това бе изключено.

— Вие двамата с Тенго влязохте в този свят на един и същи влак, ако може така да се каже — изрече тихо мъжът. — Благодарение на съюза си с дъщеря ми Тенго се е опълчил срещу човечетата, а вие искате да ме унищожите по съвсем други причини. Казано с други думи, всеки от вас двамата върши посвоему нещо опасно в едно много опасно място.

— Да не искате да кажете, че някаква воля ни налага да вършим тези неща?

— Възможно е.

— С каква цел би могло да е това? — Но още в мига, в който въпросът излетя от устата й, Аомаме усети колко е безсмислен. Нямаше начин да получи някога отговор.

— Най-желаното разрешение ще е двамата да се срещнете някъде и да напуснете този свят, хванати ръка за ръка — каза мъжът, без да отговори на въпроса й. — Но това никак няма да е лесно.

— Никак няма да е лесно — повтори несъзнателно Аомаме.

— Никак няма да е лесно и това, за съжаление, е най-меко казано. На практика е почти невъзможно. Защото, независимо с какво име го наричате, вашият противник е една изключително свирепа сила.

— Тогава… — понечи да каже Аомаме с пресъхнало гърло. Прокашля се. Вече бе овладяла объркването си. Сега не е време за плач, рече си. — Тогава стигаме до вашето предложение, така ли? Аз ви осигурявам безболезнена смърт, а в замяна вие ми давате нещо… нещо като друг избор.

— Много бързо схващате — каза лежащият по корем мъж. — Точно за това става дума. Моето предложение е избор, свързан с вас и Тенго. Вероятно не е най-приятният. Но поне ви оставя възможност да избирате.

* * *

— Човечетата се боят да не ме изгубят — каза мъжът. — Все още съм им нужен. Полезен съм им като техен посредник. Много трудно ще ми намерят заместник. И досега не са ми подготвили наследник. За да станеш техен посредник, трябва да отговаряш на ред трудни условия, на които аз по случайност напълно отговарям, което ме прави рядка находка. Затова ги е страх да се лишат от мен. Ако ме изгубят сега, тук, ще се породи временен вакуум. Именно затова се мъчат да ви попречат да ми отнемете живота. Искат поне още малко да поживея. Гръмотевиците, които чувате навън, са признак на гнева им. Но не могат да вдигнат пряко ръка срещу вас. Могат само да ви предупредят, че са гневни. По същата причина и вероятно с помощта на непочтени методи са подтикнали приятелката ви към смъртта й. И ако нещата продължат в същата насока, почти сигурно е, че ще навредят по някакъв начин и на Тенго.

— Да навредят на Тенго ли?

— Тенго е написал повест за човечетата и делата им. Основният сюжет му е дала Ерико, а Тенго просто го е усъвършенствал в писмен вид. Това е съвместната им творба и тя се явява въпросното антитяло, което възпира енергията на човечетата. Излязла е като книга и е станала бестселър, в резултат на което, макар и само временно, някои пътища са се затворили пред човечетата и някои от действията им са се ограничили. Предполагам, че сте чули за тази книга. Озаглавена е „Въздушната какавида“.

— Видях няколко рецензии във вестниците — кимна Аомаме. И реклами от издателството. Но самата книга не съм я чела.

— Написал я е всъщност Тенго. Който сега работи върху свой роман. Открил е сюжета му във „Въздушната какавида“, тоест в описания там свят с две луни. Като първокласен възприемник Ерико е вдъхновила сюжета като антитяло в самия него. А самият Тенго, изглежда, е притежавал превъзходни качества за приемник. Вероятно тъкмо тази негова способност ви е довела тук, или с друга думи, ви е качила на онзи влак.

В полумрака лицето на Аомаме силно се разкриви. Напъваше се с всички сили да следи мисълта на мъжа.

— Да не искате да кажете, че съм пренесена в този друг свят на 1Q84 година от уменията на Тенго като разказвач… или, както вие му викате, заради качествата му на приемник?

— Лично аз поне стигам до този извод.

Аомаме впери поглед в ръцете си. Пръстите й бяха мокри от сълзи.

— Ако нещата продължат сегашния си ход, най-вероятно е да ликвидират Тенго. В момента той представлява заплаха номер едно за така наречените човечета. И не забравяйте, че се намираме в реалния свят, където кръвта, която се пролива, е реална, и смъртта, която сполетява човека, е реална. А смъртта, естествено, е вечна.

— Така че бих желал да възприемете нещата по следния начин — каза мъжът. — Ако ме убиете тук и ме премахнете от този свят, човечетата ще се лишат от повод да навредят на Тенго. Престана ли да съществувам като канал, Тенго и дъщеря ми ще могат да запушват този канал колкото си искат, без да представляват никаква заплаха за тях. Човечетата тогава ще престанат да се занимават с тях двамата и ще започнат да си търсят канал другаде — канал с друг произход. Това ще се превърне в основната им цел. Разбирате ли какво ви говоря?

— Поне на теория, да — отвърна Аомаме.

— От друга страна пък, ако ме убиете, създадената от мен организация няма да ви остави на мира. Може и да мине време, докато ви открият, понеже вие сто на сто ще смените името си, местоживеенето си, та дори вероятно и лицето си. Но това няма да им попречи да ви намерят и да ви накажат жестоко. Защото такава е създадената от нас система: сплотена, насилствена и необратима. Това е единият от вариантите, сред които ще трябва да избирате.

На Аомаме й бе нужно известно време да подреди мислите си около току-що чутото. Мъжът изчака логиката да се настани в ума й, после продължи:

— И обратно, ако не ме убиете тук и сега, какво би могло да стане? Вие просто ще си заминете, а аз ще остана жив. И тогава човечетата ще използват всичките си сили, за да елиминират Тенго, за да ме защитят мен, техния посредник. Защитният плащ, в който се е увил, още не е достатъчно силен. Ще намерят слабата му точка и ще направят всичко възможно да го унищожат, тъй като не могат да допуснат по-нататъшното разпространение на антитялото. Но пък тогава вие ще престанете да сте заплаха за тях и те ще се лишат от повод да ви убиват. Това е другият ви избор.

— При който — обобщи чутото Аомаме — Тенго загива, а аз оставам жива. Тук, в света на 1Q84 година.

— Вероятно — отвърна той.

— Но за мен е безсмислено да живея в свят, в който Тенго вече не съществува. Възможността да се срещнем ще се изгуби напълно.

— Да, от ваша гледна точка може и така да изглежда.

Аомаме прехапа с все сила устната си, докато си представяше едно такова състояние на нещата.

— Но цялата ми информация по въпроса е изцяло от вас — изтъкна тя. — Задължава ли ме нещо да ви вярвам? Не можете ли да ми представите някакво основание или доказателства?

— Права сте — поклати глава мъжът. — Липсват всякакви основания и доказателства. Остават единствено моите думи. Но преди малко ви демонстрирах специалните си сили. Този часовник не е вързан с някакви невидими нишки, а е и доста тежък. Отидете и го разгледайте. Въпросът е дали приемате казаното от мен, или не. И вие трябва да решите: да или не. Не ни остава много време.

Аомаме изгледа часовника върху скрина. Стрелките му сочеха няколко минути преди девет. Самият часовник стоеше леко накриво, под ъгъл, след като бе повдигнат във въздуха и пак пуснат на място.

— В настоящия момент от 1Q84 година — рече мъжът, — изглежда, не съществува възможност да се спасите и двамата едновременно. Пред вас стоят два варианта. В единия най-вероятно умирате вие, а оцелява Тенго. В другия най-вероятно оцелява той, а вие умирате. Както вече отбелязах, изборът не е никак приятен.

— Други варианти изобщо не съществуват, така ли?

Мъжът завъртя глава:

— На този етап може да избирате само между тези два.

Аомаме напълни дробовете си с въздух и бавно го издиша.

— Жалко за вас — рече мъжът. — Ако си бяхте останали в 1984 година, нямаше да ви се налага да правите този избор. Но пък, от друга страна, ако бяхте останали в 1984 година, надали щяхте изобщо да разберете, че Тенго през всичките тези години не е спрял да копнее за вас. Прехвърлили са ви в 1Q84 именно за да научите този факт — че сърцата ви са в определен смисъл сплетени.

Аомаме затвори очи. Няма да плача, заповяда си. Още не му е времето за плач.

— Тенго наистина ли копнее за мен? Можете ли да се закълнете в това най-честно?

— До ден-днешен Тенго никога не е обичал друг освен вас с цялото си сърце. Това е факт. Няма място и за капка съмнение.

— Но пък изобщо не ме е търсил.

— Е, и вие не сте го търсили. Не е ли така?

Аомаме затвори очи и за част от секундата през съзнанието й минаха всичките тези дълги години: все едно бе застанала на ръба на отвесна скала и гледаше океана далече под себе си. Дори усети мириса на морето. И чу дълбоката въздишка на вятъра. После каза:

— Сигурно е трябвало да наберем смелост да се търсим един друг много по-рано. Тогава сме щели да се съберем в първоначалния ни свят.

— Напълно възможно от теоретическа гледна точка — отчете мъжът. — Но в света на 1984 година подобна мисъл изобщо не би ви минала през ум. Съществува една такава усукана връзка между причината и следствието. И колкото и светове да струпате накуп, тази връзка няма да се разплете.

От очите на Аомаме рукнаха сълзи. Плачеше за всичко онова, което бе загубила. И за всичко онова, което тепърва щеше да изгуби. Докато в един момент — колко ли дълго бе плакала? — стигна дотам, че повече не можеше да плаче. Сълзите й пресъхнаха, все едно чувствата й се бяха блъснали в някаква невидима стена.

— Добре — каза Аомаме. — Да приемем, че липсва някакво твърдо основание. Нищо не е доказано. Не съм наясно и с всички подробности. Но в крайна сметка ще трябва да приема предложението ви. В съответствие с желанието ви ще ви премахна от този свят. Ще ви осигуря безболезнена, мигновена смърт, за да може Тенго да остане жив.

— Което ще рече, че сте съгласна със сделката, която ви изложих, така ли?

— Да. Приемам сделката.

— Но вероятно самата вие ще загинете вследствие на нея, нали разбирате? Ще ви преследват и ще ви накажат. При което наказанието може би ще е ужасно. Ще си имате работа с фанатици.

— Все ми е едно.

— Понеже притежавате обич.

Аомаме кимна.

— „Без твоята обич всичко е низ от кръчми“, както се казва в песента — рече мъжът.

— Но сте сигурен, че Тенго ще остане жив, ако ви убия?

Мъжът помълча известно време, преди да каже:

— Тенго ще остане жив. Можете да ми вярвате. Поне толкова мога да ви гарантирам в замяна на моя живот.

— И на моя — добави Аомаме.

— Някои неща стават само в замяна срещу живот — каза мъжът.

Аомаме сви юмруци:

— Най-откровено казано, бих предпочела и аз да остана жива и да се съберем с Тенго.

В стаята настъпи кратка тишина. Дори гръмотевиците замлъкнаха. Всичко притихна.

— Жалко, че не мога да уредя по този начин нещата — промълви мъжът. — Но, за съжаление, такъв вариант не съществува. Няма го нито в 1984 година, нито в 1Q84-та, в различен смисъл в двата случая.

— Какво искате да кажете? Че и в 1984 година пътищата ни — моят и на Тенго — е нямало да се пресекат?

— Точно така. Помежду ви нямаше да съществува никаква връзка и вероятно щяхте да остареете самотни, само с мислите си един за друг.

— А през 1Q84-та поне ще знам, че умирам заради него.

Мъжът пое дълбоко въздух, но нищо не каза.

— Едно нещо държа да ми кажете — рече Аомаме.

— Стига да мога — отвърна лежащият по корем мъж.

— Ще научи ли Тенго под някаква форма, че съм умряла за него? Или никога няма да му стане известно?

Мъжът дълго обмисля въпроса й.

— Вероятно зависи от самата вас.

— От мен ли? — смръщи се леко Аомаме. — Какво имате предвид?

Мъжът безмълвно поклати глава:

— Ще ви се наложи да се подложите на тежко изпитание. Но след това ще трябва да сте в състояние да виждате нещата такива, каквито са. Само толкова мога да ви кажа. Никой не знае със сигурност какво означава да умреш, докато не го изживее в действителност.

* * *

Аомаме взе хавлиена кърпа и старателно подсуши потеклите по лицето й сълзи. После огледа финото ледокопче в ръката си, за да се убеди, че острото връхче не се е пречупило. И пак напипа с десния си показалец смъртоносната точка на врата на мъжа. Толкова ярко се бе запечатала в съзнанието й, че го стори мигновено. Натисна точката леко с пръст, прецени съпротивителната й сила и се убеди повторно, че интуицията й не я е подвела. След като вдиша и издиша бавно няколко пъти, успокои пулса си и възбудените си нерви. Съзнанието й трябваше да е кристалночисто. Прогони за миг от него всички мисли за Тенго. В отделен ъгъл запечата омразата, гнева, объркването, милозливостта си. Недопустимо бе да направи грешка. Длъжна бе да съсредоточи цялото си внимание върху самата смърт, да го насочи като тънкия лъч на фенерче.

— Да довършим започнатото — каза спокойно Аомаме. — Ще трябва да ви премахна от този свят.

— Което ще ми позволи да оставя зад себе си всичката болка, която ми е дадена.

— Ще оставите зад себе си всичката болка, човечетата, един преобразуван свят, всичките хипотези… и обичта.

— И обичта. Много сте права — рече мъжът сякаш на себе си. — Имаше хора, които обичах. Добре, хайде всеки един от нас да свърши своята работа. Вие сте една страхотно способна личност, Аомаме. Личи си веднага.

— И вие — отвърна Аомаме. Гласът й придоби необичайна прозрачност, като у човек, който се кани да причини нечия смърт. — Несъмнено вие също сте една много способна, висша личност. И съм убедена, че съществува и свят, в който нямаше да ми се наложи да ви убивам.

— Такъв свят вече не съществува — каза мъжът.

Това бяха последните му думи.

Такъв свят вече не съществува.

Аомаме опря острия връх в нежната точка на тила му. Съсредоточи вниманието си и коригира ъгъла на ледокопа. После вдигна десния си юмрук. Задържа дъх и зачака да получи сигнал. Край на мисленето, заповяда си. Всеки от нас трябва да си свърши работата. Нищо повече. Няма нужда от мисли, нито от обяснения. Изчакай само сигнала. Юмрукът й бе твърд като скала, абсолютно безчувствен.

Навън гръмотевиците без светкавици тътнеха все по-силно. Капките дъжд биеха по прозореца. Двамата се намираха в древна пещера — тъмна, влажна, прихлупена. Около входа й се въртяха черни зверове и духове. За частица от секундата светлината и сянката около нея се сляха в едно. По далечния канал долетя безименен вятър. Това беше сигналът. Аомаме стовари юмрук с кратко, точно движение.

Всичко свърши в мълчание. Зверовете и духовете издишаха насъбралия се в гърдите им въздух, вдигнаха обсадата и се прибраха в дебрите на гората, която бе загубила сърцето си.

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): КУТИЙКАТА В РЪКАТА МУ

— Ела да ме гушнеш — каза Фука-Ери. — Ще трябва пак заедно да отидем в котешкия град.

— Да те гушна ли? — попита Тенго.

— Не желаеш ли да ме гушнеш — попита Фука-Ери с равна интонация.

— Не че не желая. Просто… не бях сигурен, че точно това каза.

— Това ще е пречистване — уведоми го тя с равен глас. — Ела да ме гушнеш. Облечи си и ти пижамата и угаси осветлението.

Тенго изпълни нареждането й и угаси лампата на тавана на спалнята. Съблече се, извади пижамата си и я облече. Кога я прах за последно?, попита се. Явно, че щом не помнеше, трябва да е било много отдавна. За щастие, не вонеше на пот. Тенго поначало не се потеше много, а и тялото му не миришеше силно. Все пак, рече си, няма да е зле да си пера по-често пижамата. Животът е пълен с изненади: никога не знаеш какво ще ти се наложи. И единият от начините да се справиш с тези изненади е да си переш по-често пижамата.

Легна и обви неловко с ръце Фука-Ери, а тя положи глава на дясното му рамо. Лежеше съвсем кротко, като животно, канещо се да започне зимен сън. Тялото й бе топло и толкова пухкаво, че направо създаваше чувство за беззащитност. Но и тя не се потеше.

Гръмотевиците се усилиха и започна да вали. Сякаш полудели от гняв, дъждовните капки биеха косо по стъклата. Въздухът бе влажен и лепкав и светът като че бавно се изнизваше към своя тъмен край. Сигурно така е било и при Ноевия потоп. И вероятно е било ужасно потискащо в една такава гръмотевична буря да заселваш тесния ковчег с носорози, лъвове, питони — все по двойки, всички свикнали на свой си начин на живот, с ограничени способности да комуникират помежду си и сред най-отвратителната възможна воня.

При думата „двойки“ Тенго се сети за Сони и Шер, макар че Сони и Шер надали бяха най-подходящата двойка представители на човечеството, която да бъде качена в Ноевия ковчег. А пък може и да не бяха най-неподходящата. Но сто на сто би могло да се намери и по-подходяща двойка, по-достойни представители на човешкия род.

Прегърнал Фука-Ери по този начин, както бе облечена в собствената му пижама, Тенго изпита странно чувство — че едва ли не прегръща част от себе си; че е прегърнал някого, с когото има обща плът и телесна миризма, чийто мозък е също свързан с неговия.

И си представи, че те двамата са избрани като двойка, която да се качи на Ноевия ковчег вместо Сони и Шер. Но и той, и Фука-Ери надали бяха най-подходящите представители на човечеството. Самият факт, че сме се прегърнали по този начин в леглото, не е никак уместен, както и да го разглеждаш. Тази мисъл не позволяваше на Тенго да се отпусне. Затова реши, че ще е по-добре да си представи как Сони и Шер се сприятеляват с двойката питони в ковчега — абсолютно безсмислено упражнение, но поне му позволи да изпусне насъбралото се в тялото му напрежение.

Сгушилата се в обятията му Фука-Ери не говореше. Нито помръдваше, нито отваряше уста. И Тенго мълчеше. Дори както бе обгърнал Фука-Ери, не чувстваше нищо, което би могло да се нарече сексуално желание. А за Тенго сексуалното желание се явяваше най-вече продължение на едно средство за комуникиране. Така че му се струваше съвсем неуместно да търси сексуално желание в ситуация, в която не съществуваше никаква възможност за комуникиране. Даде си сметка, че и самата Фука-Ери също не търси сексуалното му желание. От него й трябваше нещо съвсем друго, но какво точно — не можеше да прецени.

И все пак, дори и ако се абстрахираше от целите й, самото усещане, че държи в обятията си едно красиво седемнадесетгодишно момиче, не бе никак неприятно. Ухото й го допираше по бузата от време на време. Топлият й дъх галеше шията му. За това слабо нейно тяло гърдите й бяха изненадващо едри и твърди. Усещаше натиска им някъде над стомаха си. От кожата й се разнасяше едно прекрасно ухание — онзи специален мирис на живот, който може да издава единствено плът, която все още се оформя, като аромата на окъпани от росата цветя в средата на лятото. Често бе долавял това ухание в основното училище на път за ранната утринна физзарядка, която им провеждаха по радиоточката.

Само ерекция да не получа, молеше се Тенго. Защото така, както сме легнали, веднага ще я усети. И ако това стане, ще се получи крайно неловка ситуация. С какви думи и в какъв контекст ще обясни на едно седемнадесетгодишно момиче, че ерекцията понякога се получава от само себе си, без никакво участие на сексуалното желание? Добре, че — поне засега — нямаше нито ерекция, нито признак за такава. Стига съм си мислил за ухания. По-добре да съсредоточа мисълта си върху неща, които са максимално отдалечени от секса.

И пак взе да си представя общуването между Сони и Шер и двойката питони. Дали има за какво да си говорят? И ако има, какво ли ще е то? Накрая, след като се изчерпаха всичките му възможности да размишлява за ковчега посред бурята, се зае да умножава наум трицифрени числа. Често го бе правил по време на секс с по-възрастната си приятелка. По този начин успяваше да отдалечи момента на еякулацията (а тя особено държеше на въпросния момент на еякулацията). Тенго нямаше представа дали ще му помогне и да предотврати ерекцията, но пък по-добре това да прави, отколкото нищо. Все някаква полза би трябвало да има.

— Няма да се притесня, ако стане твърд — каза Фука-Ери, като да бе прочела мислите му.

— Няма да се притесниш ли?

— Няма нищо лошо в това.

— Няма нищо лошо в това — повтори като ехо думите й Тенго. То стана като в час по полова просвета в прогимназията: — „В ерекцията няма нищо лошо, нито срамно, момчета. Но все пак е хубаво да подберете подходящо време и подходящ случай“.

— Та какво стана с пречистването? Започна ли вече? — попита Тенго, само и само да смени темата.

Фука-Ери не му отвърна. Красивото й ушенце сякаш се мъчеше да долови нещо в тътена на гръмотевиците. Това поне усети Тенго и реши да не пита повече. Спря и умножението на трицифрените числа. Щом Фука-Ери няма да се притесни, какво толкова, като получа ерекция? Така или иначе, пенисът му до този момент не помръдваше. Засега дремеше кротко в калта.

* * *

— Много харесвам оная ти работа — разправяше по-възрастната му приятелка.

— Че какво толкова има за харесване?

— Как да няма? — попита тя и пъхна длан под омекналия му пенис, сякаш поемаше спяща животинка и преценяваше теглото й.

— Откъде да знам? — рече Тенго. — Сигурно защото не съм си го избрал аз.

— Голям чешит си — заяви приятелката му. — Имаш много особен начин на мислене.

Всичко това се бе случило много отдавна. Преди Ноевия потоп вероятно.

* * *

Топлият тих дъх на Фука-Ери галеше шията на Тенго с равномерен ритъм. Тенго успяваше да види ухото й на слабата зелена светлина от електрическия будилник и на периодичните светкавици, които най-сетне се бяха появили. Ухото й приличаше на мека тайна пещера. Ако това момиче ми беше любовница, никога нямаше да ми омръзне да я целувам по това място, мислеше си Тенго. Докато съм в нея, все ще целувам това ухо, ще го ръфам леко, ще го облизвам с език, ще дишам в него, ще вдишвам аромата му. Не че точно сега бих го направил. Всичко това бе само мигновена фантазия, основаваща се на една чисто хипотетична мисъл какво би правил, ако тя му беше любовница. От морална гледна точка нямаше от какво да се срамува — вероятно.

Но независимо от това дали въпросът имаше морална страна, или не, подобни мисли не биваше да го занимават. Пенисът му взе да се пробужда от кротката си дрямка в калта, сякаш някой го бе сръчкал с пръст по гърба. Пенисът се прозя и бавно надигна глава, взе постепенно да се втвърдява и — като яхта с издути от сатен северозападен попътен вятър платна — в един момент постигна пълна, безусловна ерекция. И нямаше как този втвърдил се пенис да не натисне бедрото на Фука-Ери. Тенго въздъхна силно наум. Повече от месец не бе правил секс, откакто изчезна приятелката му. Да беше продължил с умножението на трицифрените числа.

— Не се притеснявай — каза Фука-Ери. — Втвърдяването е нещо съвсем естествено.

— Благодаря — рече Тенго. — Но човечетата сигурно ни наблюдават отнякъде.

— Само гледат. Нищо не могат да ни направят.

— Хубаво — рече Тенго с несигурен глас. — Но не ми е особено приятно да ме наблюдават.

Нова светкавица разсече небето на две, все едно разкъса стара завеса, а от гръмотевицата прозорецът силно се раздруса, като че те наистина се мъчеха да счупят стъклото. Съвсем скоро ще се счупи, изглежда. Прозорецът има яка алуминиева рамка, но и тя надали ще издържи много на такова мощно блъскане. Едри, твърди капки продължаваха да барабанят по стъклото, като куршуми, плющящи по кожата на стар елен.

— Гръмотевиците изобщо не се отдалечават — отбеляза Тенго. — Такива бури обикновено не траят толкова дълго.

Фука-Ери погледна тавана:

— Ще се задържи за известно време.

— Колко дълго е това „известно време“?

Фука-Ери не му отговори. Тенго продължи да я държи неловко в обятията си, докато и въпросите му без отговор, и безполезната му ерекция си оставаха без развитие.

— Пак ще ходим в котешкия град — каза Фука-Ери. — Затова ще трябва да заспим.

— Ти изобщо смяташ ли, че ще можем да заспим при цялата тази дандания? А и е все още само девет и нещо — запритеснява се Тенго.

И заподрежда в ума си математически формули. Задачата изискваше приложението на дълги, сложни математически формули, но Тенго вече знаеше отговора. Целта бе да установи как най-бързо и по най-кратък път да стигне до отговора. Незабавно пусна мисълта си в ход — да експлоатира безмилостно мозъка си. Но и това не спомогна за спадането на ерекцията му. Напротив, стори му се, че става още по-твърда.

— Ще можем да заспим — каза Фука-Ери.

И се оказа права. Дори посред мощната буря, заобиколен от разтърсващите сградата гръмотевици и измъчван от разклатените си нерви и упоритата си ерекция, Тенго неусетно се унесе. Струваше му се невъзможно, но…

Пълен хаос — помисли си Тенго в мига, преди да заспи. Длъжен съм да намеря най-краткия път до решението. Времето изтича, а и на листа, който раздадоха за изпита, има съвсем малко място. Тик-так, тик-так, отмерваше прилежно времето будилникът.

* * *

Когато се събуди, бе съвсем гол; гола беше и Фука-Ери. Абсолютно, напълно гола. Гърдите й представляваха две идеални полукълба. Зърната им не бяха прекомерно големи, а бяха меки, все още напъващи се към очакващата ги зрялост. Но самите й гърди бяха едри и напълно зрели. И като че ли не се влияеха от земното притегляне; зърната бяха извити красиво нагоре, като устремили се към слънцето нови лозови филизи. Следващото нещо, което Тенго осъзна, бе, че Фука-Ери няма никакви срамни косми. На мястото им имаше само гладка гола бяла кожа и белотата й сякаш подчертаваше пълната й беззащитност. Краката й бяха разтворени; виждаше се вагината й. И тя като доскоро разглежданото от него ухо сякаш бе току-що произведена. И нищо чудно да бе създадена наистина само преди секунди. Между вида на току-що произведено ухо и току-що произведена вагина няма особена разлика, мина му през ум. И двете като да бяха извърнати навън и се мъчеха да доловят нещо — нещо като далечен камбанен звън.

Заспал съм, осъзна Тенго. И то — с ерекция. Която и в момента съществуваше. Да не би през цялото време да е спал в това състояние? Или бе получил нова ерекция след спадането на първата (нещо като втория министерски кабинет на еди-кой си министър-председател)? И колко ли време съм спал? Но какво значение може да има в крайна сметка? Ерекцията си е ерекция и няма намерения да спада. Не бяха помогнали нито Сони и Шер, нито умножението на трицифрените числа, нито сложните математически уравнения.

— Не ме притеснява — каза Фука-Ери. Краката й бяха разтворени и притискаше току-що произведената си вагина към корема му. Тенго не усещаше и капка смущение в поведението й. — Втвърдяването изобщо не е лошо нещо.

— Не мога да мръдна тялото си — рече й.

Така си и беше. Напъваше се да се изправи, но не можеше дори пръста си да помръдне. Усещаше тялото си — усещаше и тежестта на тялото на Фука-Ери отгоре си, усещаше и твърдостта на ерекцията си, — но тялото му бе тежко и неподвижно, сякаш някой го бе завързал.

— Не се налага да го мърдаш — каза Фука-Ери.

— Как да не ми се налага да го мърдам? Това тяло си е мое — рече Тенго.

Но Фука-Ери не му отвърна.

Тенго дори не бе убеден, че думите му вибрират във въздуха като звуци. Нямаше ясно усещане, че мускулите около устата му се движат и оформят думи, докато се напъва да говори. Явно нещата, които искаше да каже, стигаха по някакъв начин до Фука-Ери, но, общо взето, връзката помежду им бе толкова несигурна, колкото по междуградски телефон при лошо време. Тя поне се оправяше, без да чува онова, което не й трябваше да чуе. На Тенго обаче му бе невъзможно.

— Не се притеснявай — каза Фука-Ери и се качи отгоре му.

Движението й бе недвусмислено. В очите й се появи блясък, какъвто дотогава не бе виждал.

Струваше му се невъзможно пенисът му на зрял мъж да се побере в малката й, току-що създадена вагина. Прекалено голям и твърд му се струваше. Сигурно щеше да й причини страхотна болка. Но докато се усети, се озова изцяло в нея, без никаква съпротива. Изражението на лицето й не потрепна, докато го поемаше. Само дишането й леко се учести и ритъмът, с който гърдите й се вдигаха и спадаха, се промени едва доловимо в продължение на пет-шест секунди, но нищо повече. Всичко изглеждаше като нормална, естествена част от ежедневието.

След като пое дълбоко в себе си Тенго, Фука-Ери остана неподвижна; неподвижен бе и Тенго, усещаше колко дълбоко е влязъл в нея. Все още не успяваше да помръдне тялото си, а и тя, кацнала отгоре му като гръмоотвод, със затворени очи, престана да се движи. Виждаше леко отворените й уста и устните, които правеха фини вълнообразни движения, сякаш се мъчеха да оформят нещо като думи в пространството. Но иначе бе абсолютно неподвижна. Като че умишлено задържаше позата си в очакване нещо да се случи.

Обзе го силно чувство на безпомощност. Макар и той да съзнаваше, че нещо предстои да се случи, нямаше представа какво точно ще е то, нито можеше да му повлияе по някакъв начин с волята си. Тялото му нищо не усещаше. Не бе способен да помръдне. Само пенисът му имаше усещане — или по-скоро идея за усещане. В крайна сметка съобщаваше на мозъка му, че се намира вътре във Фука-Ери и че има една върховна ерекция. Не трябваше ли да е с презерватив? Силно се разтревожи. Ами ако Фука-Ери забременее? По-възрастната му приятелка бе много стриктна по отношение на противозачатъчните средства и бе привикнала и Тенго на същото.

Напъна се с все сила да си мисли за друго, но се оказа, че изобщо не е в състояние да мисли за каквото и да било. Озовал се бе в някакъв хаос. Вътре в този хаос времето като че ли бе спряло. Но времето поначало не спира. Теоретически е невъзможно. По-скоро може би бе загубило своята еднородност. В дългосрочен план времето се движи напред с фиксирана скорост. По това две мнения няма. Но в рамките на определен времеви отрязък то може да загуби своята еднородност. И в подобни периоди на отпускане категории от рода на ред и вероятност губят изцяло своята стойност.

— Тенго — каза Фука-Ери. Досега никога не го бе наричала с малкото му име. После повтори: — Тенго — сякаш се упражняваше в произнасянето на дума на чужд език.

За какво й е изведнъж да ме вика по име?, чудеше се Тенго. После Фука-Ери бавно се приведе, докато лицето й почти опря в неговото. Леко отворените й устни се отвориха докрай, мекият й ароматен език се пъхна в устата му и взе да търси непреклонно неоформените думи, за да открие гравирания върху тях таен код. Тенговият език реагира несъзнателно на това движение и след миг и двата им езика заприличаха на две млади змии върху пролетна поляна, току-що събудени от зимен сън и преплитащи се жадно, всяка една мамена от миризмата на другата.

После Фука-Ери протегна дясната си ръка и хвана Тенговата лява. Сграбчи я мощно, сякаш искаше да увие дланта му в своята. Малките й нокти се забиха в дланта му. И след като приключи с енергичната си целувка, Фука-Ери се изправи.

— Затвори очи — рече му.

Тенго я послуша. И в затворените си очи откри някакво дълбоко, сумрачно пространство — тъй дълбоко, че сякаш стигаше до самия център на Земята. Постепенно в пространството се появи някаква светлина като при здрач — като при онзи сладък, носталгичен здрач, увековечаващ края на един дълъг ден. И вече можеше да види носещите се в този здрач безбройни фини, наподобяващи напречен разрез частици — прах, или може би полен, или нещо съвсем друго. Накрая дълбините взеха да се свиват, светлината се усили и очите му взеха да виждат и заобикалящите го предмети.

Изведнъж усети, че е на десет години и се намира в класна стая в основно училище — в реално време и на реално място. И светлината бе реална, и неговото десетгодишно „аз“ бе реално. И той в действителност дишаше въздуха в тази стая, усещаше мириса на полираното дърво и тебеширения прах по изтривалките за черната дъска. В стаята беше само той с момичето. Другите деца ги нямаше. Тя бързо се възползва от създалата се възможност, и то — много смело. Или може би бе очаквала това да се случи. Така или иначе, тя стоеше до него, протегна дясната си ръка и сграбчи неговата лява, а очите й не се откъсваха от неговите.

Усети, че устата му е пресъхнала. Толкова бързо стана всичко, че не знаеше нито какво да направи, нито какво да каже. Просто стоеше неподвижен и оставяше момичето да стиска ръката му. Докато в един момент не усети дълбоко в слабините си слабо, но пронизващо пулсиране. Не приличаше на нищо, което бе изпитвал дотогава — пулсиране като далечния рев на морския прибой. В същото време до ушите му достигаха и действителни звуци — долитащите отвън през отворения прозорец детски викове, ритането на футболна топка, ударът с бухалка по топка за софтбол, пискливото негодувание на момиченце от по-долните класове, несигурните ноти на флажолетния ансамбъл, репетиращ „Последната лятна роза“. Следучилищни занимания.

Искаше му се и той със същата сила да отвърне на стискането на момичето, но усещаше ръката си безсилна. Донякъде поради това, че захватът на момичето бе прекалено силен. Освен това, както усети в този миг, и тялото му отказваше да се движи. Това пък какво беше? Не можеше дори пръста си да помръдне, като да бе целият парализиран.

Изглежда, времето е спряло, мина му през ум. Дишаше тихо и се вслушваше в собствените си вдишвания и издишвания. Морето продължаваше да бушува. И внезапно усети, че всички действителни звуци са замлъкнали. Пулсирането в слабините му се бе превърнало в нещо друго, нещо по-ограничено, и скоро усети едно особено смъдене. А смъденето на свой ред премина в някаква фина прахообразна субстанция, която се смеси с кипящата му червена кръв, запращана по всичките му кръвоносни съдове до всички части на тялото му от мощно помпащото му сърце. В гърдите му се оформи нещо като плътно облаче, което промени ритъма на дишането му и втвърди биенето на сърцето му.

Все някой ден ще проумея смисъла и целта на това събитие, рече си Тенго. Но за да постигна това прозрение, сега съм длъжен да регистрирам с ума си момента с пределна яснота и точност. В този момент Тенго пак беше просто десетгодишно момче, случайно отличаващо се в областта на математиката. Пред него се бе отворила нова врата, но нямаше представа какво го очаква от другата й страна. Чувстваше се безсилен и невеж. Емоционално объркан и немалко уплашен. Дотолкова поне му беше ясно. А и самото момиче сякаш не хранеше надежда да бъде разбрано на момента, на това място. Искаше само да е сигурно, че чувствата й ще стигнат до Тенго — натикани в малка здрава кутийка, опакована в чист лист хартия и завързана с тънко шнурче. Тя само слагаше кутийката в ръката му. И безмълвно му внушаваше: не е нужно да отваряш пакетчето тук и сега. Отвори го, когато му дойде времето. От теб сега искам само да го вземеш.

Тя вече знае куп неща, разсъждаваше Тенго. Неща, които на него все още му бяха неизвестни. Тя бе тази, която го водеше през тази нова арена. А тук в сила бяха нови правила, нови цели и нова динамика. Тенго нищо не знаеше. Но тя знаеше.

По едно време тя охлаби захвата на дясната си ръка върху Тенговата лява и без да каже нито дума, без дори да се извърне назад, напусна бързо класната стая. Тенго остана съвсем сам. През прозореца долитаха детски гласове.

В следващата секунда Тенго усети, че еякулира. Мощният спазъм продължи няколко секунди и изхвърли огромно количество сперма с един силен тласък. Къде отива спермата ми?, зачуди се обърканият Тенгов мозък. Не е прието човек да еякулира по този начин в класната си стая в основното училище. Ако някой го види, ще си има сумата неприятности. Но това вече не бе никаква класна стая в основно училище. Изведнъж осъзна, че е във Фука-Ери и че еякулира по посока на утробата й. А ни най-малко не желаеше подобно нещо. Но и не можеше да се спре. Нещата бяха излезли напълно извън неговия контрол.

* * *

— Не се тревожи — каза след малко Фука-Ери с обичайния си равен глас. — Няма да забременея. Все още не съм почнала да менструирам.

Тенго отвори очи и погледна Фука-Ери. Тя все още бе отгоре му и го гледаше от високо. Идеалните й гърди продължаваха да са пред очите му и да се движат при всяко спокойно, равномерно вдишване и издишване.

Прищя му се да я попита това ли е имала предвид под „ходене в котешкия град“. Що за място е този котешки град? Напъна се да оформи въпроса си в действителни думи, но мускулите на устата му отказваха да слушат.

— Налагаше се — каза Фука-Ери, сякаш бе прочела мислите му.

Както винаги, отговорът й бе кратък, но и не бе никакъв отговор.

Тенго пак притвори очи. Отишъл бе там, еякулира и се върна пак тук. Еякулацията му бе съвсем реална, изхвърлената сперма — също. И щом Фука-Ери казва, че се е налагало, значи, наистина се е налагало. Плътта му все още бе парализирана и безчувствена. А разпускането, което идва след еякулацията, обвиваше тялото му като в тънка мембрана.

Фука-Ери остана в тази си поза задълго. Изстиска на практика и последната му капчица сперма, като насекомо, което изсмуква нектар от цвете. Буквално и капчица не му остави подире си. После се изплъзна, без дума да каже, от пениса му, слезе от леглото и отиде в банята. Чак сега Тенго осъзна, че навън вече не гърми. И че силният дъжд неусетно е отминал. Градоносните облаци, висели тъй упорито над главите им, бяха изчезнали безследно. Тишината бе почти нереална. Чуваше единствено слабия шум от душа в банята. Тенго впери поглед в тавана и зачака плътта му да възстанови усещанията си. Дори след като бе еякулирал, продължаваше да е твърд, макар и малко по-слабо.

Част от съзнанието му бе все още в класната стая в основното училище. Допирът на пръстите на момичето бе оставил своя ярък отпечатък върху лявата му ръка. Не бе в състояние да я вдигне, за да я разгледа, но най-вероятно белезите от ноктите й все още червенееха върху дланта му. И пулсът му съдържаше останки от възбудата му. Плътният облак се бе вдигнал от гърдите му, но въображаемото пространство близо до сърцето му все още изпитваше приятната тъпа болка.

Аомаме, каза си Тенго. На всяка цена трябва да видя Аомаме, мислеше си той. Длъжен съм да я намеря. Защо пропилях толкова време, за да осъзная нещо така очебийно? Та нали тя ми връчи онова скъпоценно пакетче. Защо го захвърлих някъде и толкова дълго не ми дойде на ум да го отворя? Прищя му се да завърти глава, но това все още не бе по силите му. Тялото му не се бе отърсило от обзелата го парализа.

* * *

Скоро след това Фука-Ери се върна от банята. Поседя известно време на ръба на леглото, увита в хавлиена кърпа.

— Човечетата се укротиха — обяви като хладнокръвен, умел разузнавач, докладващ положението на фронта. После с пръст описа във въздуха кръгче — идеално, прекрасно кръгче, достойно за ръката на италиански ренесансов художник върху черковна стена: кръгче без начало и без край. Кръгчето повися известно време във въздуха. — Всичко свърши.

След което момичето стана и свали от себе си хавлията. Чисто гола постоя така известно време, сякаш чакаше влажното й тяло да изсъхне по естествен път на неподвижния въздух. Гледката бе разкошна: гладки гърди, долен торс без нито един срамен косъм.

Наведе се и вдигна падналата на пода пижама и я облече на голо, без бельо; закопча горнището, завърза кордата на долнището. Тенго наблюдаваше всичко това в притъмнялата стая, така както се наблюдава изживяващо метаморфоза насекомо. Пижамата му й бе възголяма, по това не й пречеше да се чувства удобно в нея. Фука-Ери се пъхна в леглото, намери полагащото й се тясно пространство и положи глава върху Тенговото рамо. Той усети формата на ушенцето й върху голото си рамо и топлия й дъх по основата на шията си. Постепенно и парализата му взе да изчезва, така както идва и морският отлив, когато му дойде времето.

Въздухът продължаваше да е влажен, но вече не бе неприятно лепкав. Навън насекомите почваха да нищят. Ерекцията му спадна и пенисът му пак тръгна да си ляга в кротката кал. Нещата бяха изминали своя път; кръгът се беше затворил. Един идеален кръг бе описан във въздуха. Животните напуснаха ковчега и се пръснаха по земята, за която копнееха, като всяка двойка зае полагащото й се място.

— Най-добре е да заспиш — каза тя. — Много дълбоко.

Да заспя много дълбоко, рече си Тенго. Да заспя, а след това да се събудя. Какъв ли ще е светът на утрото?

— Никой не знае отговора на този въпрос — каза Фука-Ери, прочела мислите му.

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): А СЕГА Е ВРЕМЕ ЗА ПРИЗРАЦИ

Аомаме извади едно резервно одеяло от гардероба и го разстла върху едрото тяло на мъжа. После сложи пръст на тила му — да се убеди, че пулсът му е спрял напълно. Така нареченият техен Вожд се бе преселил вече в друг свят. Не знаеше точно що за свят е, но твърдо не бе светът на 1Q84 година. В този свят той се бе превърнал в така наречения покойник. Пресякъл бе границата, която отделя живота от смъртта, и то без да издаде и най-малкия звук, само с мигновено потръпване, сякаш му бе станало студено. И без да пролее и капка кръв. Освободил се бе от всички страдания, лежеше, тих и мъртъв, по корем върху постелката за йога. Както винаги, бе свършила работата си бързо и точно.

Постави корка върху игличката и върна ледокопа в кутийката му. А тя потъна в синия сак. Извади „Хеклер & Кох“-а от найлоновия плик и го пъхна под ластика на долнището си със свален предпазител и патрон в цевта. Допирът на твърдия метал с гръбнака й й създаде чувство за сигурност. Отиде до прозореца, затвори плътните завеси и в стаята пак се възцари мрак.

Взе сака и се отправи към вратата. С ръка върху дръжката се обърна да хвърли последен поглед на проснатия насред тъмната стая огромен мъж. Видът му бе като на спящ човек — така както го бе заварила при идването си. И никой друг на този свят освен Аомаме не знаеше, че вече не е жив. Може би с изключение на човечетата, което ги бе накарало да спрат с гръмотевиците си. Разбрали бяха, че вече е безсмислено да пращат подобни предупреждения. Животът на избрания им посредник бе стигнал до своя край.

Аомаме отвори вратата и пристъпи в съседната стая. Отвърна очи от силната светлина. Затвори безшумно след себе си. Нула номер седеше на дивана и пиеше кафе. Върху масата имаше кана и голям поднос от рум сървиса, отрупан със сандвичи, наполовина вече изядени. До тях имаше и две неизползвани кафени чаши. Конската опашка седеше на стол в стил рококо до вратата с изправен гръбнак, както го бе оставила. Имаше чувството, че и двамата са седели неподвижно през цялото време, без дума да си разменят, такова спокойствие дареше в стаята. При влизането на Аомаме Нула номер остави чашата си върху чинийката и тихо се изправи.

— Свърших — рече Аомаме. — Той спи сега. Доста зор видя да му мачкам мускулите. Оставете го да поспи известно време.

— Спи, казвате.

— Много дълбоко — поясни Аомаме.

Нула номер я изгледа право в очите. Надникна в зениците й. После бавно я огледа чак до пръстите на краката и обратно, като че търсеше нещо нередно.

— Това нормално ли е?

— Много хора реагират точно по този начин — заспиват, след като са се отърсили от екстремен мускулен стрес. Изобщо не е необичайно.

Нула номер отиде до вратата на спалнята, завъртя безшумно ръчката и открехна, колкото да надникне. Аомаме сложи дясната си ръка на кръста, за да може да извадя пистолета, ако се наложеше. Мъжът огледа положението в стаята в продължение на десет секунди, после се дръпна назад и затвори вратата.

— Колко време смятате, че ще му трябва да си отспи? Не можем да го оставим така на пода за постоянно.

— До два часа би трябвало да се наспи. Но дотогава не го безпокойте.

Нула номер погледна часовника си и кимна леко на Аомаме:

— Ясно. Ще го оставим така, както е. Искате ли да вземете душ?

— Нямам нужда от душ, но бих искала да се преоблека, ако е възможно.

— Разбира се. Банята е на ваше разположение.

На Аомаме, ако я питаха, хич не й и трябваше да се преоблича, а да изчезне оттам с максимална скорост, но не искаше по никакъв начин да предизвиква подозренията им.

И тъй като се бе преоблякла при идването си, длъжна бе да се преоблече и на тръгване. Влезе в банята, свали анцуга и прогизналото си от пот бельо, подсуши се с една кърпа и си сложи чисто бельо и памучния панталон и блузката, с които бе дошла. Напъха пистолета под колана, та да не се вижда отвън. И изпробва различни движения с тялото си, да се убеди, че няма да изглеждат неестествени. Изми лицето си със сапун и се среса. После взе да криви пред голямото огледало над умивалника лицето си във всички възможни гримаси, та да разпусне стегналите се от напрежението лицеви мускули. Докато върна нормалното си изражение. След толкова гримасничене малко се затрудни да си спомни кой точно бе нормалният вид на лицето й, но след няколко опита успя да се спре на приемливо факсимиле. Огледа най-старателно физиономията си в огледалото. Няма проблем, рече си. Това е нормалното ми лице. Ще мога дори да се усмихна при нужда. И ръцете ми не треперят. Погледът ми е стабилен. Аз съм си обичайната хладнокръвна Аомаме.

Нула номер обаче я бе огледал най-подробно при излизането й от спалнята. И вероятно бе забелязал следите от сълзи. Все нещо е останало след всичкото реване. Мисълта я попритесни. Няма начин онзи да не се е усъмнил за какво й е било да реве, докато разтяга мускулите на клиента си. Току-виж заподозрял, че нещо не е наред. Отворил е вратата на спалнята, отишъл е да види какво прави Вожда и е установил, че сърцето му е спряло…

Опипа с ръка зад гърба си дръжката на пистолета. Спокойно, заповяда си. Не бива да ме е страх. Страхът ще се изпише по лицето ми и ще възбуди подозрения.

Подготвена за най-лошото, Аомаме излезе от банята със сак в лявата ръка, дясната — свободна да се пресегне за оръжието, но в стаята нямаше никакъв признак на нещо необичайно. Нула номер стоеше в средата със скръстени ръце, замислен, с присвити очи. Конската опашка си беше на стола до вратата, откъдето наблюдаваше обстановката с ледения поглед на бомбардир в опашката на боен самолет, свикнал да седи съвсем сам и да оглежда небето с очи, които стават небесносини.

— Сигурно сте скапана — каза Нула номер. — Кафенце да ви предложа? Или някой сандвич?

— Благодаря за поканата, но след работа не съм в състояние да ям. Трябва ми поне час да си възвърна апетита.

Нула номер кимна. После извади дебел плик от вътрешния джоб на сакото си. Увери се в теглото му, след което го подаде на Аомаме:

— Тук, струва ми се, има и нещо отгоре над договорената цена на услугата. Както вече споменах, много държим цялото това ваше посещение да остане в тайна.

— Подкуп да си мълча ли? — пошегува се Аомаме.

— За положените допълнителни усилия — каза онзи, без изобщо да се усмихне.

— Държа на принципа на пълната конфиденциалност, независимо от заплащането. И дума няма да излезе от мен за посещението ми тук — рече Аомаме и пъхна неотворения плик в сака си. — Разписка ще желаете ли?

Нула номер поклати глава:

— Няма нужда. Това си е между нас. И в данъчната си декларация не е необходимо да го вписвате.

Аомаме кимна безмълвно.

— Сигурно много усилия ви коства — подметна Нула номер, сякаш търсеше допълнителна информация.

— Повече от обикновено.

— Но и той не е обикновен човек.

— И аз така мисля.

— Абсолютно незаменим е — каза онзи. — От много време се мъчи с ужасни физически болки. Като да е поел всичките ни страдания и болки върху себе си. Надяваме се поне малко облекчение да сте му донесли.

— Не мога да кажа нищо със сигурност, тъй като не съм запозната с основната причина за болката му — отвърна Аомаме, като подбираше внимателно думите си. — Но съм убедена, че болката му поне малко е намаляла.

Нула номер кимна:

— Вие направо изглеждате изтощена.

— Вероятно съм — съгласи се Аомаме.

Докато двамата разговаряха, Конската опашка си седеше до вратата и безмълвно оглеждаше стаята. Лицето му бе неподвижно; само очите му шареха. Изражението му не се променяше дори за миг. Тя така и не можеше да прецени дали изобщо чува разговора им. Усамотен, мълчалив, нащрек, наблюдаваше от кой облак може да изскочат вражеските изтребители. Щеше да ги забележи още докато са малки колкото макови семена.

След известно колебание Аомаме се реши да попита Нула номер:

— Изобщо не ми влиза в работата, но това, че пиете кафе и ядете сандвичи с шунка, не се ли явява нарушение на религиозните ви убеждения?

Нула номер се извърна да огледа каната с кафе и подноса със сандвичите на масата. После по устните му премина съвсем бегла усмивка:

— Религията ни не съдържа подобни строги предписания. Поначало алкохолът и тютюнът са забранени, съществуват и определени ограничения спрямо секса, но по отношение на храната имаме относителна свобода. През повечето време ядем само най-проста храна, но няма изрична възбрана върху кафето и сандвичите с шунка.

Аомаме кимна, но се въздържа да изкаже мнение по въпроса.

— Вярата събира най-различни хора, което, естествено, налага необходимостта от известна дисциплина, но ако човек обръща прекалено голямо внимание на формалностите, може да изгуби от очи първоначалната цел. Постулатите и доктрините са в крайна сметка само средства. Важното е не рамката, а онова, което се съдържа в рамката.

— И вашият Вожд осигурява съдържанието, което изпълва рамката.

— Точно така. Той чува гласовете, които ние не можем да чуем. Той е специална личност. — Нула номер пак се взря в очите на Аомаме, след което каза: — Много ви благодарим за всичкия труд, който положихте днес. За щастие, и дъждът престана.

— Гръмотевиците бяха ужасни — рече Аомаме.

— Да, много — съгласи се Нула номер, макар видимо да не се вълнуваше особено от гръмотевици и дъждове.

Аомаме му отправи кратък поклон и се отправи към вратата със сак в ръка.

— Един момент, ако обичате — викна зад гърба й Нула номер. В гласа му имаше известна острота.

Аомаме се закова на място в средата на стаята и се извърна. Сърцето й издаде остър сух звук. Дясната й ръка небрежно се премести към бедрото й.

— Постелката — каза младият мъж. — Забравихте си постелката за йога. Остана на пода в спалнята.

Аомаме се усмихна:

— Той сега спи дълбоко, легнал на нея. Не можем да го избутаме и да я извадим изпод него. Ще ви я подаря, ако ви харесва. Не е скъпа, а върши много работа. Ако не ви трябва, изхвърлете я.

Нула номер се замисли за миг и най-сетне кимна:

— Още веднъж ви благодаря. Сигурен съм, че сте много уморена.

Когато Аомаме наближи вратата, Конската опашка се изправи и я отвори. После й се поклони кратко. Този така и не каза нито една дума, рече си Аомаме. Отговори на поклона му и понечи да мине покрай него.

В този миг кожата й бе пронизана от мощен импулс, като силен ток. Ръката на Конската опашка се насочи светкавично към дясната й ръка. Бе бързо, точно движение, с каквото се лови муха във въздуха. Аомаме ясно си представи какво се случва в момента. Всеки мускул в тялото й се стегна. Тръпки я полазиха и сърцето й прескочи. Дъхът спря в гърлото й и ледени насекоми взеха да се разхождат нагоре-надолу по гръбнака й. В мозъка й проблесна гореща бяла светлина: Хване ли този дясната ми ръка, няма да мога да се добера до пистолета. И тогава нямам никакъв шанс да го победя. Той усеща. Усеща, че съм извършила нещо. Интуицията му подсказва, че в хотелската стая е станало нещо. Не знае какво, но знае, че не е трябвало да се случи. Инстинктът му говори „Спри тази жена“ и му заповядва да ме събори на пода, да се тръшне целият отгоре ми, да ми изкълчи рамото. Но той притежава само инстинкт, без никакво доказателство. И ако чувството му се окаже погрешно, яко ще закъса. Друсаше го мощен конфликт, но сега вече се предаде. Тук Нула номер взема решенията и издава заповедите. Конската опашка не е достатъчно квалифициран за тази цел. И затова му се наложи да се пребори с импулса, задвижил дясната му ръка, и да прогони напрежението от рамото си. Аомаме съвсем ясно си представяше етапите, през които бе протекла мисълта на Конската опашка през тези една-две секунди.

Стъпи върху мокета в абсолютно правия коридор и съвсем хладнокръвно се запъти към асансьора. Имаше усещането, че Конската опашка е подал глава през вратата и следи всяко нейно движение. Продължаваше да чувства как острият му като бръснач поглед пронизва гърба й. Всеки мускул в тялото й пареше, но тя си наложи да не се обърне. В никакъв случай не биваше да се обръща. Едва след като свърна покрай ъгъла, усети как я напусна напрежението. Но и сега не можеше да се отпусне. Не се знаеше какво можеше да се случи всеки миг. Натисна копчето на асансьора за надолу, после се пресегна зад гърба си и държа пистолета, докато асансьорът пристигна (а това трая цяла вечност), готова да извади оръжието, ако Конската опашка променеше решението си и хукнеше след нея. Щеше да се наложи да го застреля, преди да я е докоснал с мощните си ръце. Или да се застреля без капка колебание. Не можеше да реши кое от двете да предприеме. Току-виж се оказала неспособна да вземе такова решение.

* * *

Никой обаче не дойде подире й. Хотелският коридор си остана тих. Вратата на асансьора се отвори със звън и Аомаме влезе. Натисна бутона за партера и зачака врати те да се затворят. Прехапа устна и впери поглед в таблото с номера на етажа. После излезе от асансьора, прекоси просторното фоайе и взе чакащото пътници такси пред главния вход. Дъждът бе престанал окончателно, но от цялото шаси на таксито продължаваше да капе вода, сякаш бе доплавало дотук под вода. Аомаме каза на шофьора да я откара до западния изход на гара Шинджуку. Докато се отдалечаваха от хотела, издиша всичкия насъбрал се в нея въздух. После затвори очи и изпразни и мозъка си. Имаше нужда известно време да не мисли за нищо.

Изведнъж ужасно й се доповръща. Сякаш цялото съдържание на стомаха й се бе устремило към гърлото й. Успя някак си да го задържи. Натисна копчето и отвори стъклото на задната врата до средата, което изпрати влажен нощен въздух дълбоко в дробовете й. После се облегна назад и няколко пъти вдиша с пълни гърди. В устата й се яви някакъв злокобен вкус, като че нещо в нея бе взело да шие.

Изведнъж й хрумна да бръкне в джоба на панталона си, където обикновено носеше две плочки дъвка. Разопакова станиола с леко треперещи ръце. Пъхна дъвките в устата си и бавно запреживя. Градинска мента. Приятният познат аромат й помогна да овладее нервите си. Докато челюстта й се движеше, гадната миризма в устата й взе да изчезва. Не че нещо в мен действително загнива, помисли си. Явно страхът си прави някаква лоша шега с мен.

Но, така или иначе, всичко свърши, мислеше си Аомаме. Повече няма да ми се налага да убивам. А това, което извърших, бе справедливо. Той заслужаваше да го убия заради всичките му прегрешения. Просто получи заслужено наказание. А пък (по чиста случайност) и той копнееше да го убият. Осигурих му мирната смърт, за която мечтаеше. Нищо лошо не съм сторила. Само дето наруших закона.

Но колкото и да се напъваше, Аомаме не успя да се самоубеди, че всичко това е вярно. Само преди броени мигове бе убила със собствените си ръце едно далеч не обикновено човешко същество. Останал й бе яркият спомен от безшумното потъване на игличката в тила на мъжа. Все още ръцете й изпитваха онова крайно необикновено чувство, което доста я разстройваше. Разтвори длани и се втренчи в тях. Имаше нещо различно, коренно различно. Но не успяваше да схване кое точно се е променило и как.

Ако вярваше на собствените му думи, току-що бе убила един пророк, комуто е бил поверен божи глас. Но господарят на този глас ни най-малко не беше бог. Владели го бяха най-вероятно човечетата. Пророкът е в същото време и крал, а съдбата на краля е да бъде убит. С други думи, самата тя бе изпратен от провидението убиец. Чрез насилственото отстраняване на съществото, което е било както пророк, така и крал, тя е съхранила равновесието между доброто и злото, вследствие на което сега тя е на ред да умре. Но докато извършваше своето деяние, тя сключи сделка: като убива онзи човек и на практика се отрича от собствения си живот, тя спасява Тенговия. Такъв бе смисълът на сделката. Ако можеше да вярва на думите му.

Аомаме обаче нямаше друг избор, освен да вярва в неговите думи. Самият той изобщо не бе фанатик, а и умиращите не лъжат. И което е най-важното, думите му притежаваха истинска убедителна сила. Тежаха като някаква огромна котва. Всеки кораб носи котва, съответстваща на размерите и водоизместимостта му. А този човек, колкото и отвратителни да бяха делата му, наистина й напомняше на огромен кораб. На Аомаме не й оставаше друго, освен да признае този факт. Като внимаваше да не я види шофьорът, Аомаме измъкна „Хеклер & Кох“-а изпод колана си, постави го на предпазител, пусна го в торбичката и по този начин се освободи от 500-грамов солиден смъртоносен товар.

— Ама яко гърмеше одеве, а? — опита се да я заприказва водачът. — А пък и дъждът беше направо невероятен.

— Гърмеше ли? — попита Аомаме. Лично на нея й се струваше, че това е било много отдавна, а не само преди някакви си тридесет минути. Да, май наистина бе гърмяло. — Да, невероятни гръмотевици бяха.

— А в прогнозата нямаше и дума за буря. Очакваше се прекрасен ясен ден.

Тя се напъна да раздвижи мозъка си. Длъжна съм да кажа нещо. Но нищо хубаво не ми идва наум. Съзнанието ми още е в мъгла.

— Те, метеоролозите, кога ли пък са познавали — рече Аомаме.

Шофьорът й хвърли поглед в огледалото за обратно виждане. Да не би пък да имаше нещо странно в изговора й? После онзи рече:

— Разправяха, че улиците прелели и наводнили релсовия път на метростанцията Акасака-Мицуке. Понеже дъждът бил концентриран в много малък район. Та се наложило да спрат метрото по линиите Гиндза и Маруноучи. По новините го съобщиха, по радиото.

Поройният дъжд е наложил спиране на влаковете на метрото. Какво влияние би имало това върху действията ми? Уф, няма ли тоя мой мозък най-после да се размърда? Трябва първо да стигна до гара Шинджуку и да прибера пътната и дамската си чанта от монетното гардеробче. После да се обадя на Тамару за инструкции. Ако от Шинджуку ще трябва да хвана линията Маруноучи, голяма бъркотия ще стане. Разполагам с не повече от два часа, за да се скрия. Изтекат ли тези два часа, ще почнат да се чудят защо Вожда им не се събужда. Ще влязат в спалнята и ще установят, че е издъхнал. И моментално ще се задействат.

— Как мислите, дали линията Маруноучи още е затворена? — попита тя шофьора.

— Откъде да знам? Да пусна ли новините по радиото?

— Да, ако обичате.

Според Вожда бурята била причинена от човечетата. Те са съсредоточили обилния валеж в толкова малък участък в района на Акасака и са накарали метрото да спре. Може и нарочно да са го направили, поклати глава Аомаме. Нещата невинаги вървят според първоначалните намерения.

Шофьорът настрои радиото на Ен Ейч Кей, но там вървеше музикална програма — фолк в изпълнение на популярни през 60-те години японски поп певци. Аомаме помнеше бегло този жанр, тъй като го беше слушала по радиото през детските си години, но в никакъв случай не й беше любим. В интерес на истината спомените, които музиката пробуждаше, й бяха по-скоро неприятни, нежелани. Потърпя я все пак за известно време, но беше ясно, че не се канят да съобщават нищо за метрото.

— Съжалявам, но явно няма смисъл. Бихте ли спрели радиото, ако обичате. Като стигна до гара Шинджуку, ще разбера какво става.

— Там ще е лудница — рече шофьорът, докато изключваше радиото.

* * *

Както й бе предсказал шофьорът, на гара Шинджуку имаше ужасно стълпотворение. Тук спряната линия Маруноучи правеше връзка с националната железница и понеже нормалният пътникопоток бе нарушен, хора се щураха във всички посоки. Вечерният час пик бе отминал, но Аомаме и сега беше затруднена да си пробива път през тълпите.

Най-сетне успя да се добере до монетното гардеробче и да извади оттам дамската си чанта и пътната чанта от изкуствена черна кожа, където я чакаха пачките банкноти, които бе взела от касетата в банковия трезор. Извади каквото носеше в сака си — плика с пари от Нула номер, найлоновия плик с пистолета, кутийката с ледокопа — и го разпредели между дамската и пътната чанта. Остави ненужния й вече сак „Найки“ в съседно гардеробче, пусна монета от сто йени и врътна ключа. Повече нямаше да го потърси. Не съдържаше нищо, което може да се свърже с нея.

С пътна чанта в ръка Аомаме тръгна да търси свободен телефонен автомат. Но пред всеки едни се бе заформила дълга опашка от желаещи да се обадят у дома, за да предупредят, че ще закъснеят поради спрените влакове. Аомаме смръщи леко лице. Май човечетата няма да ме пуснат да избягам толкова лесно. То и Вожда каза, че не можели да ме пипнат директно, но пък можели да пречат на придвижването ми по други, заобиколни начини.

Аомаме се отказа от мисълта да чака на опашка. Излезе от гарата, повървя малко и влезе в първото изпречило се на пътя й кафене, където си поръча айскафе. И тамошният розов автомат бе зает, но поне нямаше опашка. Застана зад жената на средна възраст и я зачака да приключи продължителния си разговор. Жената взе да й хвърля изпълнени с досада погледи, но след около пет минути се предаде и окачи слушалката.

Аомаме пусна всичките си налични монети и занатиска номера, който бе наизустила. След трикратно позвъняване чу телефонния секретар: „Съжаляваме, но в момента не можем да ви се обадим. Молим ви да оставите своето съобщение след сигнала.“

След сигнала Аомаме каза в слушалката:

— Тамару, ако си там, моля ти се, обади се.

Някой вдигна слушалката, после Тамару рече:

— Тук съм.

— Идеално! — отвърна Аомаме.

Тамару като че долови необичайната напрегнатост в гласа й.

— Добре ли си? — попита.

— Засега.

— Как мина задачата?

— Заспа дълбоко. Възможно най-дълбокият сън.

— Ясно — каза Тамару. — Облекчението му се прокрадна дори в гласа му — нещо необичайно за него. — Ще предам новината. Тя ще се зарадва.

— Не беше никак лесно.

— Няма начин. Но все пак ти се справи.

— Някак си — рече Аомаме. — Дали някой не подслушва този телефон?

— Не се притеснявай. Минава през специална верига.

— Прибрах си чантите от монетното гардеробче на гара Шинджуку. Сега какво?

— С колко време разполагаш?

— Час и половина — отвърна Аомаме и обясни: след около час и половина двамата бодигардове ще проверят спалнята и ще установят, че Вожда им не диша.

— Час и половина е много време — каза Тамару.

— Как мислиш? Дали веднага ще се обадят в полицията?

— Отде да знам? Полицията вчера е влязла в управлението им да започне разследване. Все още са на етап разпити, но нещата могат да им се стъжнят, ако изведнъж се окаже, че религиозният им водач е умрял.

— Тоест, смяташ, че вероятно ще решат сами да се оправят, без да съобщават нищо публично, така ли?

— За тях това не представлява никаква трудност. Но ще разберем какво става от утрешните вестници — дали ще съобщят за смъртта, или не. Не си падам по хазарта, но ако ме накарат да заложа пари, обзалагам се, че няма да съобщят.

— Няма ли да приемат, че е починал от естествена смърт?

— Външни признаци няма да открият. А без най-внимателна аутопсия няма да знаят със сигурност дали е било естествена смърт, или убийство. Но така или иначе, първото, което ще им дойде на ум, е да те разпитат теб. Нали ти си последната, която го е видяла жив все пак. И щом установят, че си напуснала апартамента си и си се укрила, ще им стане напълно ясно, че не става дума за естествена смърт.

— След което ще почнат да ме търсят с всички налични възможности.

— Неизбежно — съгласи се Тамару.

— Как мислиш? Ще успеете ли да ме скриете?

— Всичко е най-подробно планирано. Ако се придържаме стриктно и неотклонно към плана си, никой няма да те намери. Най-лошото ще е да се поддадем на паника.

— Ще направя всичко възможно — рече Аомаме.

— Само така. Действай бързо и времето ще е в твоя полза. Ти си внимателен и упорит човек. Просто се дръж така, както винаги си се държала.

— В района на Акасака е паднал страхотен дъжд и е наводнил метрото.

— Знам — каза Тамару. — Но метрото изобщо не влиза в плановете ни. Ще вземеш такси и ще отидеш в тайна квартира в града.

— В града! Не трябваше ли да замина някъде надалече?

— Естествено, че ще заминеш надалече — рече бавно Тамару, сякаш обясняваше очебийното. — Но преди това трябва да те подготвим — да променим името и външния ти вид. Да не говорим, че задачата, която току-що изпълни, бе изключително тежка и ти сто на сто си пренавита. Да се щураш в такова състояние из града не е никак полезно. Така че ще те скрием за известно време в тази тайна квартира, където ще имаш пълната ни подкрепа. Ще се оправиш.

— И къде е тази „тайна квартира“?

— В квартал Коенджи. На двадесетина минути път оттам, където се намираш в момента.

Коенджи, мислеше Аомаме, докато тракаше с нокти по зъбите си. Знаеше, че се пада западно от центъра, но никога не бе стъпвала там.

Тамару й даде адреса и името на блока. А тя, както винаги, не си ги записа, а ги издълба в паметта си.

— Южно от гара Коенджи. Близо до околовръстно шосе номер 7. Апартамент 303. Главният вход се отваря с комбинация 2831.

Тамару изчака Аомаме да си повтори наум 303 и 2831.

— Ключът е залепен отдолу на постелката. В апартамента има всичко, от което ще имаш нужда на първо време, така че няма да ти се налага да излизаш. Аз ще те търся. Звъня три пъти, затварям и пак ти звъня след двадесет секунди. Бихме предпочели ти да не ни търсиш.

— Разбирам — рече Аомаме.

— Охраната му беше ли яка?

— Двама бяха и ми се сториха доста яки. В определени моменти ме достраша. Но не са професионалисти. Изобщо не могат да се мерят с теб.

— Такива като мен са малко.

— Прекалено много Тамарувци биха били проблем.

— Възможно е — каза Тамару.

* * *

Аомаме се запъти с двете си чанти в ръка към предгаровата таксиметрова стоянка, където завари поредната дълга опашка. Явно метрото още не бе възстановило нормалното си движение. Не й оставаше друго, освен да се нареди и тя.

Докато стоеше търпеливо наред с куп други изнервени чакащи, Аомаме си повтаряше наум адреса на тайната квартира, името на блока, номера на апартамента, кода за главния вход и телефонния номер на Тамару. Приличаше на аскет, седнал на планински връх, повтарящ скъпоценната си мантра. Аомаме се осланяше открай време на мощната си памет. Такива дреболии поначало помнеше без затруднение. Но в случая ставаше дума за жизненоважни числа. Стигаше да забрави само едно, че да постави живота си в опасност. Така че трябваше на всяка цена да ги издълбае в паметта си.

Докато успее да се вреди за такси, бе минал цял час, откакто бе оставила трупа на Вожда в хотелската му стая. Засега всичко й отнемаше поне два пъти по-дълго време, отколкото предполагаше — явно човечетата успяваха да я забавят. Но можеше да е и чисто съвпадение. Тъкмо аз ли съм седнала да се стряскам от някакви си несъществуващи „човечета“?

Аомаме даде адреса на шофьора, облегна се на седалката и затвори очи. Онези двамата в тъмните костюми май вече си гледат часовниците и чакат гуруто им да се пробуди. Аомаме ги виждаше пред очите си. Нула номер пие кафе и си мисли за разни работи. Мисленето е част от работата му. Да мисли и да решава. Може да е почнал да се усъмнява: прекалено тихо спи техният Вожд. Но пък Вожда поначало спеше безшумно, без да хърка; дори дишането му не беше тежко. Но пък присъствието му винаги се усещаше. Жената каза, че Вожда ще спи дълбоко поне два часа и че е важно да го оставят на спокойствие, та мускулатурата му да се възстанови. Минал бе само един час оттогава, но нещо човъркаше Нула номер отвътре. Дали пък да не нагледа Вожда? Какво да направи?

По-опасен от двамата обаче бе Конската опашка. Аомаме все още пазеше яркия спомен от мигновения му намек за насилие, докато излизаше от хотелската стая. Беше мълчалив, но с остри инстинкти. И бойните му умения сигурно бяха забележителни — може би много повече, отколкото си бе представяла до този момент. Самата тя изобщо не можеше да се мери с него по степента на владеене на бойните изкуства. Той надали щеше да я остави да се хване за оръжието си. Но за неин късмет той не бе изобщо професионалист. Позволи на рационалния си ум да се намеси, преди да бе вкарал в действие интуицията си. И беше приучен да му заповядват — за разлика от Тамару. Тамару щеше да неутрализира съперника си и да го обезсили, без изобщо да се замисли. При него първо бе действието — доверяването на инстинктите; рационалните разсъждения идваха едва след това. Двоумение дори само за частица от секундата бе пагубно.

Като се сети за този миг пред вратата, Аомаме се изпоти под мишниците. Поклати глава. Просто извадих късмет. Но поне избягнах това да ме хванат на място. Отсега нататък трябва да внимавам много повече. Тамару й беше казал: най-важното е да си внимателен и упорит. Опасността се появява в мига, в който се отпуснеш.

* * *

Шофьорът бе учтив човек на средна възраст. Извади карта, спря колата, изключи таксиметъра и най-търпеливо установи точното местонахождение на жилищния блок. Аомаме чу благодари и слезе от таксито. Бе красива шестетажна сграда в средата на жилищен район. На входа нямаше никого. Аомаме набра 2831, вратата се отвори, тя влезе и се качи с чистия, но тесен асансьор до третия етаж. Когато излезе от кабинката, първата й работа бе да установи къде се намира аварийното стълбище. После махна лепенката от долната страна на постелката пред 303-ти апартамент, взе ключа и влезе. Лампата в антрето светваше автоматично след отваряне на вратата. Навсякъде ухаеше на ново. Цялата мебелировка, всички уреди имаха вид на чисто нови и неизползвани, току-що разопаковани — неща, които сякаш бяха комплектувани от дизайнер специално за апартамент еталон: прости, с функционален дизайн, лишени от мириса на ежедневието.

Всекидневната, която служеше и за трапезария, бе вляво от антрето. Коридор водеше до тоалетна с баня, а после следваха две стаи. В едната имаше вече застлана спалня. Щорите бяха спуснати. Аомаме отвори прозореца към улицата; бумтежът на трафика от околовръстно шосе 7 долетя до ушите й като далечен океански рев. След като го затвори, шумът почти престана. От всекидневната се излизаше на балконче, гледащо към паркчето на отсрещната страна на улицата, с люлки, пързалка, пясъчник и обществена тоалетна. Светещата от високо живачна лампа придаваше неестествен блясък на всичко под себе си. Голям японски бряст зелкова бе разперил клони над района. Апартаментът й бе на третия етаж, но наоколо нямаше други високи сгради, от които някой да я наблюдава.

Аомаме се сети за съвсем наскоро напуснатото си апартаментче в Джиюгаока. Помещаваше се в стара сграда, не безупречно чиста, с по някоя хлебарка тук-таме и с тънки стени — място, към каквото човек трудно се привързва. Но сега усети как силно й липсва. В този чисто нов, лъснат блок се чувстваше анонимна, лишена от минало и индивидуалност.

На вратата на хладилника я чакаха четири ледени канчета „Хайнекен“. Отвори едно и отпи. Пусна телевизора с 53-сантиметров екран и седна да гледа новините. Имаше репортаж за гръмотевичната буря. Водеща бе новината за наводнението в метростанцията на Акасака-Мицуке и спирането на линиите Маруноучи и Гиндза. Преляла от улиците вода се стекла като водопад по стълбите на станцията. Служители с дъждобрани взели да трупат по входовете чували с пясък, но явно били закъснели. Двете линии на метрото били още спрени и не се знаело кога ще възобновят нормалния си график. Репортерът пъхаше микрофона си в лицата на закъсалите пътници. Един дори се оплака: „Прогнозата сутринта бе, че денят ще е ясен!“.

Проследи докрай новинарската програма. Все още нямаше нищо за смъртта на Вожда на Сакигаке. Нула номер и Конската опашка сигурно още чакаха в съседната стая да изтекат двата часа. Едва тогава щяха да научат истината. Извади от пътната чанта торбичката, измъкна „Хеклер & Кох“-а и го постави върху масата. Немският автоматичен пистолет — освен дето беше изцяло черен — изглеждаше ужасно груб и недружелюбен върху новата маса, но пък поне придаваше фокус на иначе безличната стая.

— Натюрморт с пистолет — промърмори Аомаме, като че нагласяваше картина. Така или иначе, длъжна съм да го държа постоянно под ръка — независимо дали друг ще стрелям, или себе си.

Големият хладилник бе зареден с достатъчно храна за повече от двуседмичен престой: плодове, зеленчуци и няколко полуфабрикати. В камерата се съхраняваха разни меса, риба и хляб. Та дори и сладолед. В шкафовете имаше още храна във вакуумирани пакети и консерви, плюс подправки. Ориз и макарони. Обилни количества бутилирана минерална вода. Две шишета червено вино и две бяло. Нямаше представа кой се е погрижил за тези запаси, но явно си разбираше от работата. Изглежда, нищо съществено не бе пропуснал.

Усети лек глад и си извади камамбер, отряза си едно резенче и го изяде със солени бисквити. Когато изяде половината от сиренето, изми си стрък целина, намаза го с майонеза и го задъвка.

После провери съдържанието на чекмеджетата на скрина в спалнята. В най-горното имаше пижами и тънка хавлия — всичките нови, с найлоновите си опаковки. Пак старателно подбрани. Във второто чекмедже имаше три комплекта тениски, чорапи и бельо — все семпли бели артикули, сякаш подбрани да пасват на дизайна на мебелировката и все още в найлоновите си опаковки. Вероятно от тях даваха и на жените в приюта — изработени от качествени материи, но все пак с вид на „предоставени“ от някаква институция.

В банята имаше шампоан, балсам, крем за тяло и тоалетна вода — всичко, което й трябваше. Рядко ползваше грим, така че не се нуждаеше от много козметика. Имаше и четка за зъби, четка за почистване между зъбите и тубичка с паста за зъби. Погрижили се бяха и за четка за коса, клечки за чистене на ушите, самобръсначка, ножичка и хигиенни артикули. И солиден запас от тоалетна хартия и салфетки. Хавлиените кърпи бяха старателно сгънати и наредени в едно шкафче. Всичко имаше.

Надникна в гардероба в спалнята с надеждата да намери рокли и обувки по нейна мярка — за предпочитане на „Армани“ и „Ферагамо“. Гардеробът обаче се оказа празен. Явно и те се съобразяваха с определени ограничения. И правеха разлика между изчерпателност и престараване. Сети се за библиотеката на Джей Гетсби — истински книги, но с неразрязани страници. Пък и за престоя си тук нямаше да се нуждае от улични дрехи. Така че не й бяха предоставили ненужни неща. Макар закачалки да имаше в изобилие.

Окачи на тези закачалки дрехите, които бе донесла в пътната си чанта; вадеше всяко парче поотделно и проверяваше дали не се е намачкало, после го прибираше в гардероба. В качеството си на беглец щеше да е много по-практично да държи дрехите в чантата, а не да ги окачва, но ако мразеше нещо най-много на този свят, то бе да ходи в омачкани дрехи.

От мен май никога няма да излезе печен професионален престъпник, рече си Аомаме, щом в такъв момент се притеснявам за негладените си дрехи! И внезапно се сети за един свой някогашен разговор с Аюми:

— Според теб трябва да си държа парите зашити в дюшека и да бягам през прозореца, щом дойде полицията ли?

— Точно така! — щракна с пръсти Аюми. Като Стив Маккуин в „Бягството“. Пачка мангизи и пушка помпа. Страшно обичам такива истории.

Но никак не е приятно да живееш по този начин, рече Аомаме на стената.

* * *

Аомаме влезе в банята, съблече се и си взе душ. Горещата вода отми полепналата по тялото й неприятна миризма. Оттам отиде в кухнята, седна пред барплота и отпи още от бирата, докато си подсушаваше косата с кърпата.

През днешния ден няколко неща направиха решителна крачка напред, размишляваше Аомаме. Зъбните колела се превъртяха с прещракване. А завъртелите се напред зъбни колела никога не се завъртат обратно назад. Това е едното от правилата на света.

Аомаме взе пистолета, обърна го и пъхна дулото в устата си. Усети със зъби ужасния студ и твърдост на стоманата. Долови и слабия мирис на смазката. Ето, това е най-лесният начин да си пръснеш мозъка. Дърпаш назад ударника и натискаш спусъка. И край на всичко — моментално. Няма нужда да разсъждаваш, нито да се щураш насам-натам.

Аомаме не се боеше особено от смъртта. Аз умирам, Тенго остава жив. И продължава да живее на този свят на 1Q84 година с двете му луни. Но аз няма да съм в него. Няма да го срещна на този свят. Нито на друг. Поне така каза Вожда.

Отново огледа бавно стаята. И пак й се стори, че се намира в апартамент еталон — чист и скучен, зареден с всичко, което може да й потрябва. Но далечен и лишен от индивидуалност. Направен от папиемаше. Никак няма да е приятно да умреш на такова място. Но дори и да замениш фона с нещо по-подходящо, нима наистина има приятен начин за умиране на този свят? А като се замислиш, нима целият този свят, в който живеем, не е просто една гигантска стая еталон? Влизаме, сядаме, пием чаша чай, гледаме пейзажа през прозореца, а когато му дойде времето, казваме благодаря и се махаме. Цялото обзавеждане е фалшиво. Нищо чудно и увисналата пред прозореца луна да е от хартия.

Но аз обичам Тенго. И Аомаме произнесе на глас:

— Обичам Тенго.

Не става дума за никакъв „низ от кръчми“. Светът на 1Q84-та е истинският свят, в който, като се порежеш, от теб потича истинска кръв, където болката е истинска болка и страхът е истински страх. И луната на небето не е от хартия. А е истинска — или и двете са истински. И в същия този свят с най-голямо желание приех да умра заради Тенго. Няма да позволя никой да нарече всичко това „фалшификат“.

Аомаме погледна кръглия стенен часовник. Семпъл дизайн, производство на немската „Браун“. Пасващ напълно на „Хеклер & Кох“-а. Часовникът бе единствената окачена на стената вещ в целия апартамент. Показваше малко след десет. Горе-долу време за онези двамата да открият трупа на Вожда.

В спалнята на елегантен апартамент в хотел „Окура“ един човек бе поел последния си дъх. Голям човек. Човек, далеч надхвърлящ всякаква обикновеност. И той се бе пренесъл на друг свят. Никой не бе в състояние да го върне обратно.

А сега е време за призраци.

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): КАТО КОРАБ ПРИЗРАК

Какъв ли ще е светът на утрото?

— Никой не знае отговора на този въпрос — каза Фука-Ери.

* * *

Но светът, в който се пробуди Тенго, не изглеждаше особено променен в сравнение със света, който видя, преди да заспи предната вечер. Според будилника на нощното му шкафче току-що бе минало шест. Навън бе съвсем светло и въздухът бе идеално чист. През завесите се промъкваше снопче светлина. Изглежда, лятото клонеше към своя край. Птичките пееха ясно, отчетливо. Вчерашната мощна гръмотевична буря сега му се струваше като видение — като нещо станало на неизвестно място в далечното минало.

Първата му мисъл, щом се събуди, бе, че Фука-Ери е изчезнала през нощта. Но не. Тя си лежеше до него и спеше дълбоко, като животинка по време на зимен сън. Заспалото й лице бе красиво; няколко тънки кичура черна коса описваха сложен мотив върху бялата й буза; ушите й не се виждаха. Дишаше леко. Тенго се заслуша в дишането й с вперен в тавана поглед. Звукът от гърдите й бе като от малък ковашки мех.

От еякулацията предната нощ му бе останал ярък, осезаем спомен. Наистина бе впръскал сперма — много сперма — в това младо момиче. Главата му се замая от тази мисъл. Но сега, с идването на утрото, и тя му се стори толкова нереална, колкото и мощната буря — нещо, случило се в съня му. Докато бе тийнейджър, на няколко пъти бе имал мокри сънища. Присънваше му се реалистичен сексуален сън, еякулираше, после се събуждаше. Събитията се бяха случвали единствено в сънищата му, но самото изпускане на семенната течност си беше реално. Та и сега се чувстваше, общо взето, по същия начин.

Но категорично не ставаше дума за мокър сън. Абсолютно несъмнено се бе изпразнил във Фука-Ери. Тя най-умишлено бе поела пениса му и го бе изстискала до последната капка сперма. Той просто се водеше по нея. През цялото време бе като парализиран, неспособен и пръста си да помръдне. Що се отнасяше до самия него, той всъщност се изпразни, докато се намираше в класната стая на основното училище, а не във Фука-Ери, която после му обяви, че нямало начин да забременее, понеже още не менструирала. И някак си не можеше да възприеме, че всичко това се е случило в действителност. А то действително се беше случило. Като реално събитие в реалния свят. Вероятно.

Стана от леглото, облече се, отиде в кухнята, кипна вода и си направи кафе. През цялото това време се мъчеше да подреди мислите в главата си така, както се подрежда чекмедже на бюро. Но никак не му се удаваше. Успяваше единствено да пренареди вещите в чекмеджето — да сложи кламерите на мястото на гумата, острилката на мястото на кламерите, гумата на мястото на острилката — като по този начин заменяше една форма на безпорядък с друга.

Допи прясното кафе, отиде в банята и се обръсна, докато слушаше по някаква УКВ станция барокова музика: концерт за няколко солови инструмента от Телеман[1]. Това бе част от нормалното му ежедневие: да си направи кафе в кухнята, да го изпие, а след това да се избръсне, докато слуша по радиото „Барокова музика за вас“. Единствената разлика бе в съответната музикална подборка за деня. Предния ден май бяха композиции за клавесин от Рамо[2].

Говореше водещият.

* * *

В началото на XVIII век Телеман се сдобива с голяма популярност в Европа, но през XIX век плодовитостта му като творец става обект на подигравки. Но това не е по вина на самия Телеман. Промените, настъпили в структурата на европейското общество, преустройват коренно и целите, за които е била написана музиката му; оттам и повратът в репутацията му.

* * *

Да не би това да е новият свят?, недоумяваше Тенго.

Пак се огледа. Всичко май си оставаше непроменено. Наоколо си не виждаше никакви подиграващи се хора. Така или иначе, имаше нужда да се избръсне. Колкото и да се е променил светът, никой няма да свърши тази работа вместо него. Ще трябва сам да се оправя.

След като приключи с бръсненето, препече няколко филийки хляб, намаза ги с масло и ги изяде, после изпи второ кафе. Надникна в спалнята да види какво прави Фука-Ери. Тя още спеше дълбок сън; стори му се, че изобщо не е помръднала. Косата й все още описваше сложния мотив по бузата й. И дишането й беше непроменено, леко.

Засега нямаше никакви планове. Не го чакаше школата за зубрене. Никой нямаше да му идва на гости, нито той възнамеряваше да гостува някому. Можеше да прекара деня си свободно. Тенго седна на кухненската маса и се зае да пише романа си, да изпълва с химикалка квадратчетата по разчертания лист. Както винаги, съсредоточи вниманието си върху творбата. А щом превключеше каналите в ума си, всичко друго изчезваше от полезрението му.

* * *

Фука-Ери се събуди малко преди девет. Съблякла бе пижамата му и бе облякла една от тениските му — онази от японското турне на Джеф Бек, с която той посети баща си в Чикура. Зърната й се очертаваха ясно през материята и неминуемо пробудиха у Тенго спомена за еякулацията му предната нощ; по същия начин споменаването на една дата предизвиква връзка със съответните исторически събития.

По УКВ станцията вървеше композиция за орган на Марсел Дюпре[3]. Тенго спря да пише и й приготви закуската. Фука-Ери изпи един чай „Ърл Грей“ и изяде препечена филийка с ягодов конфитюр. Посвети на намазването на конфитюра толкова време и старание, колкото Рембранд е посвещавал на рисуването на гънките по дрехите.

— Питам се колко ли бройки са се продали вече от книгата ти — каза Тенго.

— Имаш предвид „Въздушната какавида“ — попита Фука-Ери.

— Ъхъ.

— Не знам — сбръчка леко челото си Фука-Ери. — Много.

Нея числата не я интересуват, рече си Тенго. За нея много е равностойно на броя на детелините в някоя стигаща до хоризонта равнина. Детелините само внушават смисъла на „много“, но никой не е в състояние да ги преброи.

— Много хора четат „Въздушната какавида“ — каза Тенго.

Фука-Ери не му отговори, а взе да разглежда как е нанесла конфитюра върху филията.

— Ще трябва да се видя с господин Комацу. При първа възможност — рече Тенго, докато я гледаше на отсрещната страна на масата. Лицето й бе, както винаги, безизразно. — Ти нали се познаваш с господин Комацу?

— Беше на пресконференцията.

— Разговаряхте ли?

Фука-Ери леко поклати глава — в смисъл, че почти не са разменили нито дума.

Тенго си представи ясно сцената: Комацу говори със скорост хиляда знака в минута, казва всичко, за което си мисли — или, съответно, не мисли — а тя едва успява да отвори уста и само го слуша. А Комацу ни най-малко не се притеснява от това. Ако го попитаха да даде пример за две напълно несъвместими личности, Тенго веднага щеше да спомене Фука-Ери и Комацу.

— Отдавна не съм се срещал с господин Комацу — рече Тенго. Не ми се е и обаждал. Сигурно напоследък е извънредно зает. Откакто „Въздушната какавида“ стана бестселър, глава не може да вдигне от целия този цирк. Но имам чувството, че е време да се срещнем и хубаво да си поговорим. За сума ти неща. И сега, след като си вече тук, мисля, че се отваря подобна възможност. Какво ще кажеш? Искаш ли да отидем заедно на срещата?

— Тримата.

— Ъхъ. Така най-бързо ще уредим нещата.

Фука-Ери се замисли за миг. Или поне си представяше нещо наум. После отговори:

— Нямам нищо против. Стига да можем.

Стига да можем, повтори Тенго наум. Прозвуча му ужасно пророчески.

— Смяташ, че може и да не успеем ли? — попита я с известно колебание. Фука-Ери не му отвърна. — Става дума, ако успеем. Нали не възразяваш?

— И като го срещнем, какво.

— „И като го срещнем, какво.“ Първо, имам да му връщам едни пари. Онзи ден по банковата ми сметка е била преведена доста значителна сума за моето пренаписване на „Въздушната какавида“, но предпочитам да не я приема. Не че съжалявам по някакъв начин за онова, което съм свършил. Напротив, то вдъхнови собственото ми творчество и ми даде правилна насока. Пък и доста добре се справих, колкото и нескромно да звучи. Критиката приветства повестта и продажбите вървят. И не смятам, че сбърках, като се наех да я пренапиша. Но не очаквах да се вдигне такава олелия. Разбира се, всичко стана с мое лично съгласие и съм напълно готов да поема съответната отговорност. Но просто не желая да ми се заплаща.

Фука-Ери леко сви рамене.

— Права си — рече Тенго. — Може и нищо да не се промени. Но просто искам да обявя категорично своята позиция.

— Пред кого.

— Най-вече пред себе си — сниши леко глас Тенго.

Фука-Ери взе капачката на буркана със сладко и я загледа така, сякаш видът й я омагьосваше.

— Дано само не е прекалено късно — добави Тенго.

Фука-Ери нямаше какво да му отговори.

* * *

Когато Тенго се обади в службата на Комацу след един (Комацу по принцип не ходеше на работа сутрин), жената, която вдигна телефона, му съобщи, че Комацу от няколко дни не се е явявал. Само това й било известно. Или, дори да знаеше повече, явно нямаше желание да го споделя с Тенго. Помоли я да го свърже с друг редактор, когото познаваше. Беше писал под псевдоним няколко кратки рубрики за месечното списание, което излизаше под редакцията на този човек — две-три години по-възрастен от Тенго и, общо взето, благоразположен към него — до голяма степен поради факта, че бяха завършили един и същ университет.

— Комацу от една седмица не се е вясвал — каза редакторът. — Обади се на третия ден да съобщи, че не бил добре и щял да отсъства за известно време, и оттогава не сме го виждали. Ония в книгоиздателския отдел направо са пощурели. Нали той лично завежда „Въздушната какавида“ и дотук всичко сам уреждаше. При все че е длъжен да се ограничава с работата по списанията, той наруши това правило и не даваше никой и с пръст да пипне рожбата му, дори след като се стигна до издаването й като книга. А сега изведнъж изчезна и никой не знае какво да прави. Ако е наистина болен, нищо не можем да кажем, но все пак…

— Какво му има?

— Отде да знам? Каза само, че не бил добре. И затвори. Оттогава ни вест, ни кост. Трябваше да го питаме за някои работи, но колкото и да го търсехме, стигахме само до телефонния му секретар. Всички сме абсолютно на тъмно.

— Той няма ли си семейство?

— Не. Живее съвсем сам. Бил е женен навремето и е имал едно дете, но имам впечатлението, че отдавна се е развел. С никого не е споделял, така че не съм напълно сигурен, но това ми беше казано.

— И все пак странно е, че от цяла седмица отсъства, а само веднъж сте го чули.

— Абе, нали го знаеш Комацу. Здравата логика му е доста чужда.

Все още хванал слушалката, Тенго обмисли последната забележка:

— Вярно е, че никога не се знае какво ще направи в следващия момент. В обществото се чувства неловко и понякога е голям егоист, но не съм усетил досега да се отнася безотговорно към работата си. Колкото и да е болен, не му е в стила да зареже всичко и да не се свърже с офиса при толкова успешни продажби на „Въздушната какавида“. Чак дотам не би стигнал.

— Абсолютно си прав — съгласи се редакторът. — Може би няма да е зле някой да намине покрай дома му и да види какво става. Нали имаше там някакви проблеми със Сакигаке по повод изчезването на Фука-Ери, а и още не знаем къде е тя. Може да се е случило нещо. Никак не ми се вярва просто да се е направил на болен, че да не идва на работа, а да се крие някъде с Фука-Ери, нали?

Тенго нищо не му отвърна. Нямаше начин да съобщи на мъжа, че Фука-Ери е пред очите му и си чисти ушите с клечка с памук.

— Но и не е само това. Ами всичко, свързано с тази книга. Не знам, нещо около нея не е наред. Много се радваме, че продажбите й вървят, но нещо не ми се връзва. И не само на мен. Сума народ от компанията усеща нещата по същия начин… Ти, Тенго, да не би да искаш да обсъждаш нещо с Комацу, а?

— А, нищо особено. Просто отдавна не съм чувал гласа му, та се чудех какво ли прави.

— Възможно е да му се е струпал прекалено много стрес. И все пак „Въздушната какавида“ е първият бестселър в историята на компанията. С нетърпение чакам новогодишните премии. Ти чете ли я?

— Разбира се. Четох ръкописа, когато бе представен за участие в конкурса.

— О, да. Забравих, че и ти беше сред онези, които пресяват кандидатурите.

— И на мен ми се стори, че е добре написана и доста интересна.

— Че е интересна — интересна е. И много заслужава да се прочете.

Тенго долови някаква злокобна нотка в забележката му.

— Но нещо те притеснява, така ли?

— Абе редакторската ми интуиция се обажда. Защото в едно си прав: наистина е много добре написана. Прекалено добре за седемнадесетгодишно момиче, ако ме питаш. След което авторката изчезва. И до редактора й не можем да се доберем. Та книгата почва да ми прилича на стар кораб призрак без екипаж: плава си сам с опънати платна по морето на бестселърите. — Тенго успя само да изпъшка неопределено. — Така че тръпки ме побиват от цялата тази мистериозност. Прекалено хубава е, за да е истинска. И да ти кажа под секрет, колегите тук почват да шушукат, че може и самият Комацу да е пипнал ръкописа — и то повече, отколкото здравият разум би трябвало да му позволи. Лично аз не го вярвам, но ако се окаже истина, ще излезе, че държим в ръцете си бомба със закъснител.

— Но е възможно да е просто низ от съвпадения.

— Дори да е така, късметът работи само до време — каза редакторът. Тенго му благодари и затвори.

* * *

След като остави слушалката, Тенго рече на Фука-Ери:

— Господин Комацу не се е явявал на работа от една седмица. И не могат да се свържат с него.

Фука-Ери нищо не отговори.

— Хората около мен започват да изчезват един след друг — констатира Тенго.

Фука-Ери пак не каза нищо.

Тенго изведнъж се сети, че човек губи ежедневно четиридесет милиона кожни клетки, които се остъргват, превръщат се в невидим прах и изчезват във въздуха. Най-много да се окаже, че за света не сме нищо повече от кожни клетки. В такъв случай не би трябвало да е загадка, че някой някога внезапно е изчезнал.

— Може би сега е мой ред — каза Тенго.

Фука-Ери много леко поклати глава:

— Ти — не — рече.

— Защо не?

— Защото направих пречистване.

Тенго обмисли думите й в продължение на няколко секунди. И, естествено, не успя да стигне до никакъв извод. От самото начало му бе ясно, че колкото и да разсъждава, полза няма да има. Но не можеше да се откаже с лека ръка от усилието да се замисли.

— Така или иначе, в момента е невъзможно да се срещнем с господин Комацу. И не мога да му върна парите.

— Парите не са проблем — рече Фука-Ери.

— А кое е проблем тогава? — попита Тенго.

И, разбира се, не получи отговор.

* * *

Тенго реши да изпълни взетото предната вечер решение да издири Аомаме. Сигурен бе, че дори един-единствен ден да съсредоточи усилията си, все ще успее да намери нишка, която да води към нея. А всъщност нещата се оказаха доста по-трудни. Остави Фука-Ери у дома си (след като хиляди пъти я предупреди никому да не отваря) и се отправи към главното управление на телефонната компания, където на обществеността бяха предоставени пълен комплект телефонни указатели за цялата страна. И прехвърли всички указатели за 23-те централни района на Токио в търсене на името „Аомаме“. Дори да не я откриеше лично нея, все щеше да попадне на името на някой роднина, когото да попита за местонахождението й.

Но така и не откри никого с това име. Прехвърли се към указателите, включващи всички населени места в рамките на Голямо Токио, но пак нищо. Оттам премина към претърсване на целия регион Канто — префектурите Чиба, Канагава и Сайтама. Но времето и силите му стигнаха дотук. От взиране цял ден в дребния шрифт на указателите го заболяха очните ябълки. Хрумнаха му няколко възможни варианта:

* * *

(1) Тя е жител на предградие на град Уташинай[4] на остров Хокайдо.

(2) Омъжила се е и вече се казва Ито[5].

(3) Има непубликуван телефонен номер, за да не и звъни всеки.

(4) Умряла е напролет преди две години от вирулентна инфлуенца.

* * *

Сто на сто освен тези варианти съществуват и куп други. Явно няма смисъл да разчита единствено на телефонните указатели. Нито може да прегледа всеки съществуващ указател от страната. И месец може да му потрябва, за да стигне до Хокайдо. Категорично трябва да смени методиката.

Купи си карта за предплатени телефонни разговори и влезе в една от кабините на телефонната компания. Оттам се обади в старото им основно училище в Ичикава и помоли вдигналата телефона служителка да провери какъв адрес имат за Аомаме, понеже искал да се свърже с нея от името на асоциацията на бившите випускници. Жената му се стори съвсем любезна и за никъде небързаща: прегледа най-старателно картотеката на завършилите училището. Но Аомаме я нямаше сред тях, понеже официално не се водеше за завършила го — в пети клас я бяха преместили в друго училище. Така че името й липсвало в картотеката, а нямали и текущия й адрес. Но все пак успяла да открие адреса, на който се е преместила по онова време. Интересува ли го?

Интересува го, призна Тенго и си записа телефонния номер и адреса — „чрез Коджи Тасаки“ в токийския квартал Адачи. Очевидно по това време Аомаме бе напуснала дома на родителите си. Изглежда, нещо бе станало. Макар да бе убеден в безнадеждността на начинанието си, Тенго все пак набра дадения му номер. А той, както можеше да се очаква, вече бе закрит. Все пак оттогава бяха изминали цели двадесет години. Обади се на „Услуги“, издиктува адреса и името Коджи Тасаки, но успя да научи единствено, че такова лице не фигурира в момента като телефонен абонат.

По-нататък Тенго се помъчи да открие номера на главното управление на „Обществото на свидетелите“, но в нито един от наличните указатели нямаше такъв — нито на „Преди Потопа“, нито на „Общество на свидетелите“, нито пък на някакво сродно название. Проучи без успех и рубриката „Религиозни организации“ във фирмения указател. Докато накрая стигна до извода, че те явно не желаят никой да им се обажда. Което, като се замисли човек, бе доста необичайно. Нали иначе щъкат навсякъде, чукат или звънят на вратата ти, без да ги е еня дали в момента не печеш суфле, не запояваш някаква жичка, не си миеш косата, не дресираш мишле или пък разсъждаваш върху квадратните функции, и с една широка усмивка те канят да изучаваш с тях Библията. Нищо не им пречи те да те търсят, но самият ти нямаш правото да ги търсиш (освен вероятно, ако си член на сектата им). Нито можеш да им зададеш и най-елементарен въпрос. Което си е доста голямо неудобство.

Но дори и да успееше да намери телефонния номер на „Обществото на свидетелите“ и да се свържеше с тях, трудно можеше да си представи, че една толкова предпазлива организация ще съобщи доброволно някакво сведение за свой член. Несъмнено и те си имат оправдания за тази си прикритост. Немалко хора ги мразеха заради екстремните им ексцентрични доктрини и заради тесногръдието на вярата им. Бяха и в корена на няколко социални проблема, поради което буквално ги подлагаха на гонение. И явно им бе станало втора природа да защитават общността си от съвсем негостоприемния външен свят.

Така или иначе, Тенговото издирване на Аомаме стигна до задънена улица. Поне на този етап не му идваше на ум никакъв друг метод на търсене. Аомаме бе крайно необичайно име, което не се забравя лесно. Но я се опитай да попаднеш в дирите на дори едно човешко същество с това име, и веднага се блъскаш в стена. Май ще е по-лесно да тръгне и да разпитва поотделно членовете на „Обществото на свидетелите“. В управлението им може да се усъмнят в намеренията му и да откажат да му дадат сведения, но все ще попадне на някой що-годе свестен индивидуален член, който да го уведоми. Но пък не познаваше дори един от членовете на „Обществото на свидетелите“. А и, като се замислеше, поне от десет години никой от „Обществото“ не бе чукал на вратата му. Защо никакви ги нямаше, когато ти трябват, а идваха, когато нямаш нужда от тях?

Дали пък не си заслужаваше да даде кратка обява във вестника? „Аомаме, моля те, свържи се незабавно с мен. Кавана.“ Ама че тъпо звучи. Дори и да я види, Аомаме надали ще тръгне да му се обажда. Най-много да я подплаши. И „Кавана“ не е често срещащо се име, но Аомаме надали го помни. Кой пък е тоя „Кавана“? И просто няма да му се обади. Пък и кой ти чете кратките обяви?

Друг начин бе да наеме някой частен детектив. Те поне би трябвало да знаят как се издирва човек. Имат си свои методи и връзки. Току-виж оскъдните данни, с които Тенго вече разполага, се окажат достатъчни, за да я намерят веднага. Което няма да му излезе кой знае колко скъпо. Но това може би ще е най-подходящо като последна възможност, помисли си Тенго. Засега да се напъне самият той да види докъде ще стигне.

* * *

Привечер се прибра и завари Фука-Ери да седи на пода и да слуша плочи — старите плочи с джаз, останали му от приятелката му. Обложките им бяха пръснати по целия под — Дюк Елингтън, Бени Гудман, Били Холидей. На грамофона се въртеше Луис Армстронг и изпълняваше своята паметна „Chantez-les Bas“. Напомни му за приятелката му. Често я бяха слушали между отделите любовни сеанси. Към края тромбонистът Тръми Янг се заплесва, забравя да свърши солото си на уговореното място и изсвирва осем излишни такта. „Ето, точно тука. Слушай“ — беше му обяснила приятелката му. Когато песента свършеше, Тенго имаше задачата да се надигне гол от леглото, да отиде в съседната стая и да обърне тавата от другата й страна. Спомни си за тези времена с известна носталгия. Макар да си знаеше, че тази му връзка няма да е вечна, все пак не бе очаквал да прекъсне тъй внезапно.

Обзе го особено чувство, като завари Фука-Ери да слуша внимателно оставените му от Киоко Ясуда плочи. Сбръчкала чело от тотално съсредоточаване, тя сякаш се мъчеше да чуе нещо отвъд старата музика, напъваше се да открие сянката на нещо в тоновете й.

— Харесва ли ти тази плоча?

— Много пъти си я пусках. Нали няма лошо.

— Нищо лошо няма, разбира се. Но не ти ли е скучно да седиш сама тук?

Фука-Ери леко поклати глава:

— За много неща имам да мисля.

На Тенго му се щеше да я запита за онова, което бе станало помежду им по време на гръмотевичната буря. Защо го направи тя? Не можеше да повярва, че Фука-Ери изпитва някакво сексуално желание към него. По-скоро бе акт, получил се без никаква връзка със секса. В такъв случай какъв бе смисълът му?

Но и съвсем прямо да зададеше въпроса, съмняваше се, че ще получи прям отговор. Да не говорим, че и Тенго нямаше сили да засяга подобна тема тъй директно в тихата, кротка септемврийска вечер. Самият акт се бе състоял скришом, в тъмен час, на тъмно място, посред страхотна гръмотевична буря. Изваден наяве в ежедневни условия, смисълът му можеше съществено да се промени.

Така че Тенго подходи към въпроса от друг ъгъл, който допускаше прост отговор с „да“ или „не“.

— Ти, значи, още не менструираш.

— Не — отвърна кратко Фука-Ери.

— Нито веднъж ли не ти се е случило?

— Нито веднъж.

— Може би не ми влиза в работата, но ти все пак си на седемнадесет години. Не е ли ненормално да не си имала мензис досега?

Фука-Ери сви леко рамене.

— Ходила ли си на лекар по този повод?

Фука-Ери поклати глава:

— Няма смисъл.

— Защо да няма смисъл?

Фука-Ери не му отговори. Не даваше дори признаци, че изобщо е чула въпроса му. Нищо чудно в ушите й да имаше специален клапан, който да се отваря и затваря като хрилете на русалка според това дали въпросът е подходящ, или не.

— И това ли е работа на човечетата? — попита Тенго.

И пак не получи отговор.

Тенго въздъхна. Не се сещаше какво друго да попита, че да си изясни снощните събития. Тук тясната, колеблива пътечка се губеше и пред него нямаше нищо освен гъста гора. Убеди се, че стои върху здрава почва, огледа се и вдигна поглед към небето. Винаги така ставаше, когато разговаряше с Фука-Ери. Пътищата все свършваха някъде. Гилякът може и да продължи дори след като пътят е свършил, но на Тенго му беше невъзможно. Вместо това смени темата:

— Търся един човек. Една жена.

Тенго напълно си даваше сметка за безсмислието да говори на тази тема точно с Фука-Ери. Но пък изпитваше нужда да говори някому по въпроса, на когото и да било, само и само да чуе себе си как обяснява мислите си по адрес на Аомаме. Не го ли направеше, имаше чувството, че тя ще се отдалечи още повече от него.

— Не съм контактувал с нея от двайсет години. Когато я видях за последен път, бях на десет, тя също. Учехме в един и същи клас в основното училище. Какви ли не начини опитах да я намеря, но все удрям на камък.

Плочата свърши. Фука-Ери я вдигна от грамофона, присви очи и няколкократно подуши винила. После я хвана внимателно по ръбовете, така че да не остави по нея отпечатъци от пръстите си, пъхна я в книжния й плик, а плика мушна в обложката — с такава нежност и любов, с каквато се пренася спящо котенце.

— И искаш да видиш този човек — попита Фука-Ери с равен глас.

— Да. Много е важна за мен.

— И ти все си я търсил през всичките тези двадесет години — попита Фука-Ери.

— Не съм — призна си Тенго. И сплете пръсти върху масата, докато намери подходящите думи да продължи. — Честно казано, едва днес почнах да я търся.

— Днес — каза тя.

— „Щом ти е толкова важна, защо досега не си я търсил?“ — попита Тенго от името на Фука-Ери. — Добър въпрос.

Фука-Ери продължи да го гледа безмълвно.

Тенго поподреди мислите си, преди да каже:

— Сигурно съм се движил по някакво дълго отклонение. Това момиче — казва се Аомаме — открай време е… как да го кажа… непрекъснато е в центъра на съзнанието ми. Около нея е закотвено самото ми съществуване. Но въпреки наличието на този факт — ако го приемем за такъв — явно не съм схващал напълно значението й поради прекалената й близост до центъра.

Фука-Ери не отлепяше очи от Тенго. По изражението й обаче не можеше да се прецени дали изобщо схваща смисъла на думите му. Но и това бе всъщност без значение. Понеже Тенго едва ли не говореше сам на себе си.

— И едва днес проумях: тя не е нито понятие, нито символ, нито метафора. А действително съществува: притежава топла плът и неспокоен дух. И аз не е трябвало да изпускам тази топлина и подвижност от погледа си. Цели двадесет години ми бяха нужни, за да разбера това толкова очевидно нещо. Поначало не съм от най-схватливите, но този път надминах и себе си. И може да съм безвъзвратно закъснял. Но така или иначе, длъжен съм да я намеря.

Фука-Ери се изправи, все още коленичила на пода, и зърната й се очертаха през тениската с образа на Джеф Бек.

— А-о-ма-ме — изрече бавно, сякаш се дивеше на всяка отделна сричка.

— Да. Зелен грах. Наистина необичайно име.

— И ти искаш да я намериш — попита Фука-Ери.

— Разбира се, че искам да я намеря.

Фука-Ери задъвка долната си устна, докато обмисляше нещо. И само след миг вдигна глава, сякаш й бе хрумнала някаква нова идея, и рече:

— А тя може да е съвсем наблизо.

[1] Георг Филип Телеман (1681–1767) — немски бароков композитор, съвременник на Й. С. Бах, Вивалди и Хендел, по-прочут приживе и от самия Бах. — Б.пр. ↑

[2] Жан-Филип Рамо (1683–1764) — най-значимият френски композитор и теоретик на музиката от бароковата епоха. — Б.пр. ↑

[3] Марсел Дюпре (1886–1971) — френски органист, пианист, композитор и педагог. — Б.пр. ↑

[4] Utashinai — най-малкият японски град. — Б.пр. ↑

[5] Шестото най-често срещано име в Япония. — Б.пр. ↑

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ИЗВАДЍ ПЛЪХА

И в седем сутринта по новините имаше подробен репортаж за наводнението на метростанцията Акасака Мицуке, но нито дума за смъртта на вожда на Сакигаке в апартамента в хотел „Окура“. След емисията по Ен Ейч Кей провери какво дават и по други канали, но нито един не съобщи за безболезнената смърт на огромния мъж.

Сигурно са скрили трупа, смръщи се Аомаме. Тамару бе предсказал тази възможност, но лично на нея й се струваше невероятна. И все пак явно са успели да измъкнат едрия мъжки труп от апартамента в хотел „Окура“, да го натоварят в кола и да го откарат. А трупът на едрия мъж трябва да е бил ужасно тежък. И хотелът — пълен с гости и служители. И навсякъде с охранителни камери. Как се измъква труп до подземния хотелски паркинг, без никой да ги забележи — това не й беше ясно.

Най-вероятно са прекарали тялото през нощта до главната си квартира в Яманаши и там са обсъдили какво да правят по-нататък. Но поне засега не възнамеряваха да заявят официално смъртта му пред полицията. Щом веднъж си скрил нещо, длъжен си да го държиш на скрито.

Естествено, Аомаме нямаше ни най-малка представа как възнамеряваха да запълнят създадения от смъртта на Вожда вакуум. Но сто на сто нямаше да пожалят сили да запазят организацията. Както самият той й каза, организацията щеше да продължи да съществува — със или без водач. Но кой щеше да наследи мантията му? Този проблем изобщо не засягаше Аомаме. Нейната задача бе да ликвидира Вожда, а не самата секта.

Сети се за двамата бодигардове с тъмни костюми — Нула номер и Конската опашка. Като се върнат в управлението, дали на тях ще стоварят цялата отговорност за това, че са позволили да пречукат Вожда буквално пред очите им? И Аомаме си представи каква задача ще им възложат: „На всяка цена намерете тази жена. И не се връщайте без нея.“ Напълно възможно бе.

Изяде за закуска една ябълка, но почти нямаше апетит. Ръцете й още пазеха спомена от забиващата се в тила на мъжа игла. Докато белеше ябълката с ножчето в дясната си ръка, усети, че тялото й леко трепери — треперене, каквото дотогава не бе изпитвала. Друг път, след като убиеше човек, споменът изчезваше почти изцяло още след първата нощ! Не че й ставаше хубаво от това, че е убила някого, но всички те бяха хора, които не заслужаваха да живеят. И предизвикваха по-скоро отвращение, отколкото човешко съжаление. Но този път беше по-различно. Обективно погледнато, деянията и на този мъж можеше да се класифицират като оскърбление към обществото. Но пък самият той бе в много отношения изключително човешко същество, а изключителността му в известен смисъл като да надрастваше общоприетите стандарти за добро и зло. И прекъсването на живота му се бе оказало изключително събитие, предизвикало в ръцете й някакъв особен резонанс — изключителен резонанс.

Онова, което той бе оставил след себе си, бе едно „обещание“. До този извод я доведоха мислите й. И тежестта на това обещание бе положена като знак в ръцете й. Дотолкова разбираше. Сега не трябва да позволи този знак да се изгуби от ръцете й. Никога.

* * *

Телефонът иззвъня малко след девет. Търсеше я Тамару: три позвънявания, пауза и нов звън след двадесет секунди.

— Изобщо не са се обадили в полицията — каза Тамару. — Няма нищо нито по телевизията, нито във вестниците.

— Но съм сигурна, че той умря.

— В това не се и съмнявам. Убеден съм, че е мъртъв. Там имаше известно раздвижване. И вече ги няма в хотела. Викнали са посред нощ неколцина от представителството им в града, най-вероятно за да се погрижат за тялото. Много ги бива в това отношение. Към един след полунощ от хотелския паркинг излязоха един мерцедес S-класа и закрит микробус тойота хай ейс — и двата с черни стъкла и номера от Яманаши. Предполагам, че са пристигнали в управлението в Сакигаке преди изгрев-слънце. Пък и полицията онзи ден е правила оглед там, макар и не особено старателно, и служителите й вече са се били махнали. Сакигаке има голяма пещ за горене на смет. И труп да хвърлиш вътре, кост няма да остане — всичко ще издими.

— Гадно.

— Те наистина са гадни типове. Сега, както са без Вожда, организацията им ще продължи известно време да се движи, както се движи змия, след като са й откъснали главата. И със, и без глава — знае накъде е тръгнала. И никой не може да каже какво я чака в бъдеще. Дали ще умре. Или ще й поникне нова глава.

— Той бе твърде необикновен човек.

Тамару не изказа мнение по въпроса.

— Коренно различен от всички останали — рече Аомаме.

Тамару спря за миг, за да прецени ефекта от думите й, преди да каже:

— Да. Предполагам, че се е различавал от останалите. Но ние ще е най-добре да се съсредоточим върху това, което ще правим по-нататък, и да подходим по-практично към нещата. Иначе няма да оцелееш.

Аомаме имаше чувството, че от нея се очаква да каже нещо, но думите не й идваха. Тялото й обаче продължаваше да трепери.

— Мадам каза, че иска да разговаря с теб — съобщи Тамару. — В състояние ли си да говориш?

— Разбира се — отвърна Аомаме.

Вдовицата вдигна нейния телефон. Аомаме усети облекчението в гласа й.

— Не мога да ти опиша колко съм ти задължена. И този път се справи идеално.

— Благодаря. Но се съмнявам, че ще мога повече да го правя — рече Аомаме.

— Знам. Напълно те разбирам. И така прекалено много изискахме от теб. Но се радвам, че си добре. Повече няма да ти възлагаме подобни задачи. Тази беше последната. Подготвили сме ти място, където да се преселиш. За нищо няма да е нужно да се притесняваш. Само изчакай още известно време в тайната квартира. А ние междувременно ще подготвим преместването ти към новия ти живот.

Аомаме й благодари.

— Там имаш ли си всичко необходимо? Ако нещо липсва, само ни кажи. И Тамару веднага ще го купи.

— Благодаря, но доколкото виждам, тук има всичко, което може да ми дотрябва.

Вдовицата леко се прокашля:

— Има обаче нещо, което държа да не забравяш. Онова, което сторихме, бе абсолютно справедливо. Наказахме онзи човек за престъпленията му и да му попречим да извърши и нови. Така че повече жертви няма да има. Ние прекъснахме веригата. Не бива да изпитваш угризения.

— И той каза същото.

— Кой „той“?

— Вожда на Сакигаке. Онзи, когото ликвидирах снощи.

Вдовицата мълча цели пет секунди:

— Той знаеше?

— Да, знаеше, че съм дошла да го ликвидирам, и въпреки това ме пусна. Бих казала, че всъщност копнееше да умре. Тялото му бе вече сериозно увредено и той се приближаваше към своя бавен, но неизбежен край. А аз просто ускорих процеса и облекчих силните страдания, които тялото му изпитваше.

Вдовицата като че ли се шокира сериозно от чутото. И пак не успя да намери нужните й думи — нещо съвсем нехарактерно за нея.

— Искаш да кажеш… — поде несигурно тя, — че самият той се е надявал да бъде наказан за делата си?

— Просто искаше животът му да свърши колкото се може по-скоро.

— И бе решен да те остави да го убиеш.

— Точно така.

Аомаме изобщо не спомена за сделката си с Вожда — да умре самата тя в замяна на възможността Тенго да живее на този свят. Тази уговорка си оставаше между нея и Вожда. Никой друг нямаше да я узнае. Затова само каза:

— Делата му са били перверзни и за тях заслужаваше да умре, по въпреки това беше изключително необикновен човек. Или поне притежаваше нещо специално.

— Нещо специално ли? — попита вдовицата.

— Трудно ми е да го обясня — каза Аомаме. — Става дума за нещо, което е било едновременно специална сила и жестоко бреме. Но според мен го е разяждало отвътре.

— Възможно ли е тъкмо това специално нещо да го е тласкало към ненормалното му поведение?

— Вероятно.

— Така или иначе, ти си го прекратила.

— Вярно — рече Аомаме със сух глас.

Хванала слушалката с лявата си ръка, Аомаме разпери дясната, все още носеща спомена от смъртта, и се взря в дланта си. Какво ли е било това „двусмислено съчетаване“ с онези момичета? Аомаме нито го проумяваше, нито можеше да го обясни на вдовицата.

— Както винаги, направих така, че смъртта да изглежда естествена, макар че те надали ще ни направят услугата да я възприемат по такъв начин. При създалите се условия сто на сто ще решат, че имам нещо общо с цялата работа. А и, както ви е известно, полицията все още не е уведомена за смъртта му.

— Каквото и да предприемат, ще направим всичко възможно да те опазим — каза вдовицата. — Те си имат своята организация, но и ние разполагаме със силни връзки и сериозни парични средства. Освен това и ти самата си предпазлива, интелигентна личност. Няма да им позволим да постигнат каквото са намислили.

— Успяхте ли да намерите Цубаса? — попита Аомаме.

— И досега нямаме представа къде може да е отишла. Моето мнение е, че е в селището на Сакигаке. Няма къде другаде да отиде. Още не сме намерили начин да си я върнем, но подозирам, че смъртта на Вожда ще внесе силен смут в средите им, от който бихме могли да се възползваме, за да я спасим. Това дете се нуждае от закрила.

Това дете в приюта не е било действителна субстанция, беше казал Вожда. Била просто външна изява на една концепция, поради което си я били „възвърнали“. Аомаме обаче се съмняваше, че сега му е времето да съобщи това на вдовицата. Самата тя не бе съвсем наясно с казаното. Но за сметка на това помнеше много добре левитацията на мраморния часовник. Наблюдавала я бе със собствените си очи.

— Колко дни ще трябва да прекарам в тайната квартира? — попита Аомаме.

— Разчитай на четири дни до една седмица. След това ще получиш ново име и нова биография и ще те преместим далече оттук. А след като свикнеш там, ще се наложи да прекъснем всичките си връзки с теб в името на собствената ти безопасност. И аз няма да мога да те виждам известно време. А като имам предвид възрастта си, може и изобщо да не те видя повече. Май щеше да е по-добре изобщо да не те бях замесвала в тая неприятна история. Много пъти съм мислила по въпроса. Тогава нямаше да ми се наложи да те изгубя по този начин. Но… — гласът на вдовицата заседна на гърлото й. Аомаме я изчака безмълвно да продължи. — … За нищо не съжалявам. Всичко, малко или повече, бе писано да се случи. Трябваше да те включа. Нямах избор. В ход бе вляза мощна сила и точно тя ме принуди. Което не ми пречи да съжалявам, че нещата стигнаха дотук.

— Но пък, от друга страна, имахме възможността да споделяме нещо — нещо много важно, нещо, което не можехме да споделим с друг, нещо, което не можехме да имаме по друг начин.

— Много си права — каза вдовицата.

— И аз самата имах нужда от такова споделяне.

— Благодаря ти, че ми го каза. Дава ми поне малко утеха.

И на Аомаме й домъчня, че няма да види повече вдовицата — една от малкото останали й връзки с външния свят.

— Бъдете здрава — рече Аомаме.

— Бъди здрава и ти — отвърна вдовицата. — И щастлива.

— Стига да е възможно. — Щастието бе едно от най-недостъпните за Аомаме неща.

Тамару се върна на телефона:

— Нали още не си го ползвала?

— Не съм.

— Гледай да не го ползваш.

— Ще се постарая.

След миг мълчание Тамару каза:

— Май ти споменах последния път, че израснах в сиропиталище в планините на Хокайдо.

— Да. Оставили те там, след като са те евакуирали от Сахалин, където останали родителите ти.

— В сиропиталището имаше едно момче, две години по-малко от мен. Мелез: половин японец, половин черен. Струва ми се, че баща му е бил войник от американската база в Мисава. За майка му нямам представа, но предполагам, че е била проститутка или бар-хостеса. Зарязала го скоро след раждането му, та така попаднал в сиропиталището. Беше много по-едър от мен, но не особено умен. Другите деца, разбира се, му се подиграваха, най-вече заради цвета на кожата му. Знаеш как стават тия работи.

— Предполагам.

— И понеже и аз не бях японец, някак си на мен ми се падна да съм негов защитник. Бяхме горе-долу в едно и също положение — аз, корейският емигрант, и той, незаконният мелез на негър и проститутка. По-голямо падение от това — здраве му кажи. Но на мен ми се отрази добре: закалих се. На него обаче — не. Просто не можеше да закоравее. Оставен сам, сто на сто щеше да умре. На такива места можеш да оцелееш само ако имаш бърз ум или умееш да се биеш.

Аомаме го чакаше смълчана да продължи.

— А него за нищо не го биваше. Нищо не можеше да направи като хората. Нито ризата да си закопчае, нито задника да си обърше. Но пък беше фантастичен дърворезбар. Дай му само парче дърво и няколко резбарски инструмента и гледай какво става: за нула време ще ти създаде нещо красиво. Без предварителни чертежи, без нищо. В главата му изникваше някакъв образ и от него той произвеждаше точна триизмерна фигура с най-фини подробности и реализъм. Беше нещо като гений. Направо ни шашваше.

— Савант — рече Аомаме.

— Да, де. По-късно и аз попрочетох за така наречения савант синдром. Хора с невероятни способности. Но тогава, навремето, никой не беше чувал за тия работи. И хората просто го смятаха за малоумен или нещо такова — младеж с муден мозък, но с даровити ръце, които му позволяваха да се отличава като резбар. Но по никому неизвестна причина дялаше само плъхове. Правеше го майсторски. Откъдето и да ги гледаш, все едно бяха живи. Нищо друго не изработваше — само плъхове, плъхове. Караха го да опита нещо друго — я кон, я мечка, — водиха го дори в зоологическата градина за тази цел, но той не прояви и грам интерес към другите животни. Накрая им писна и го оставиха на мира, да си дяла там плъховете. А той ги изработваше в най-различни форми, размери и пози. Абе, много странна работа, общо взето. Още повече че в самото сиропиталище изобщо нямаше плъхове. Беше прекалено студено и нямаше какво да ядат. Дори плъхове не вирееха на онова мизерно място. Така че никой не можеше да проумее каква е тая негова мания по плъховете… Но за плъховете му постепенно се разчу. В местния вестник излезе дописка и хората взеха да ги купуват. Завеждащият сиропиталището, един католически свещеник, се договори с магазин за сувенири да продава плъхове на туристите. Подозирам, че доста пари са изкарали, но, естествено, нищо от тях не стигна до момчето. Не знам какво са правили с тия пари, но подозирам, че са ги гушнали шефовете на сиропиталището. На момчето само му купуваха нови инструменти и парчета дърво, че да произвежда нови плъхове. Е, тежкият полски труд му се разминаваше; докато ние блъскахме по полето, то си седеше и си дялкаше плъховете. В това отношение му беше провървяло.

— И какво стана с него?

— Нямам представа. Избягах от сиропиталището, когато станах на четиринадесет, и заживях самостоятелно. Запътих се право към ферибота, преминах на главния остров, Хоншу, и оттогава кракът ми не е стъпвал в Хокайдо. За последно го видях приведен над тезгяха, съсредоточен върху резбарството. В такива моменти напълно изключваше, така че и да се сбогуваме като хората не успях. Но ако е още жив, сигурно и сега дялка някъде плъхове. Друго не знае.

Аомаме мълчеше и чакаше останалата част от историята.

— И сега често се сещам за него. Животът в сиропиталището беше отвратителен. Почти не ни хранеха. Постоянно гладувахме. Зимите бяха мразовити. Работата беше тежка, а по-големите деца ни тероризираха. На него обаче животът там изобщо не му се виждаше труден. Достатъчно му бе да дялка, че да е щастлив. Понякога, като грабнеше резбарските инструменти, сякаш полудяваше временно, но иначе си беше истински кротко момче. Никому не създаваше ядове, просто си дялкаше плъховете. Вземаше парчето дърво и дълго го оглеждаше, докато се убеди какъв плъх в каква поза се крие в него. Много време му бе нужно, за да открие фигурата, но откриеше ли я веднъж, оставаше му само да извлече плъха от дървото с помощта на инструментите. Все разправяше: „Сега ще извадя плъха“. А извадените от него плъхове като да бяха готови да се размърдат. Постоянно освобождаваше въображаемите плъхове от дървения им плен.

— И ти бе закрилник на това момче.

— Да. Но не понеже така исках. Просто случайно изпаднах в това положение. А заемеш ли веднъж едно положение, длъжен си да го оправдаеш независимо от всичко. Това беше правилото. Ако, да кажем, някое по-голямо момче му скриеше инструментите само за да го ядоса, отивах и го напердашвах. Дори да беше по-голям и по-силен от мен или да бяха няколко, длъжен бях да ги набия. Е, понякога и мен ме пребиваха. Много пъти. Но това дали печелех, или губех тези двубои, беше без значение: винаги му донасях обратно инструментите. И това бе най-важното. Нали ме разбираш?

— Мисля, че да — каза Аомаме. — Но накрая е трябвало да го зарежеш.

— Нямаше как. Трябваше да продължа да живея. Нямаше как да остана вечно при него, да го пазя. Явно не можех да си позволя подобен лукс.

Аомаме пак разтвори дясната си длан и се втренчи в нея.

— Виждала съм те понякога да държиш малко дървено плъхче. От него ли ти е?

— Да, той ми го подари. Взех го със себе си, когато избягах. И оттогава си го пазя.

— Тамару, забелязала съм, че не обичаш много да говориш за себе си. Защо точно днес се отприщи?

— Едно исках най-вече да ти кажа: често се сещам за него. Не че искам да го видя отново или нещо от тоя род. Напротив. Първо, няма да има какво да си кажем. Но още пазя онзи ярък негов образ — как с пълно съсредоточаване „вади плъхове“ от парчетата дърво, и това ми е останало като важен умствен пейзаж, отправна точка. Учи ме на нещо — или поне се опитва да ме научи. А човек тъкмо от това се нуждае, за да живее — от умствени пейзажи, които му говорят нещо, дори ако не може да ги опише с думи. Защото една от причините да сме живи, е да намираме обяснения на тези неща. Аз поне така си мисля.

— Имаш предвид, че са нещо като база на живота ни ли.

— Сигурно и така може да се каже.

— И аз имам такива умствени пейзажи.

— Отнасяй се към тях с максимално внимание.

— Ще внимавам.

— И друго исках да ти кажа, а именно че ще направя всичко по силите си да те опазя. Ако трябва да набия някого, ще отида и ще го набия. Няма значение дали ще го победя, или не — важното е, че няма да те изоставя.

— Благодаря ти.

Последваха няколко секунди в мълчание.

— Известно време недей да излизаш от този апартамент. Просто си представи, че още от първата крачка след вратата започва джунглата. Окей?

— Разбрах — рече Аомаме.

Връзката прекъсна. Докато затваряше, Аомаме си даде сметка колко здраво е стискала слушалката.

* * *

Онова, което Тамару искаше да ми внуши, е, че вече съм неделима част от семейството им и че веднъж създадените връзки никога няма да се прекъснат. Свързани сме с изкуствена кръв, така да се каже. Аомаме изпита благодарност за това предадено й от Тамару послание. Той, изглежда, бе усетил какъв болезнен период преживява тя в момента. И тъкмо за да й покаже, че я възприема за член от семейството, бе взел да й споделя определени тайни.

На Аомаме обаче й бе прекалено трудно да възприеме мисълта, че тази тяхна тясна връзка се е оформила чрез насилието. Тези дълбоки чувства можем да ги споделяме единствено заради уникалните обстоятелства, в които съм се озовала: престъпила съм закона, убила съм няколко души, сега мен ме преследват и евентуално могат да ме убият. Дали взаимоотношенията ни щяха да са на същото ниво и при отсъствието на убийство? Щяхме ли да си имаме толкова доверие, ако не бях престъпник? Съмнявам се.

Остана да гледа новините и да пие чай. Вече не говореха за наводнението на метростанцията Акасака Мицуке. Водите се бяха оттеглили, влаковете се движеха нормално, новината бе остаряла. А пък смъртта на Вожда на Сакигаке още не бе станала обществено достояние. За нея знаеха само шепа хора. Аомаме си представи как пещта за боклуци поглъща едрия мъжки труп. Според Тамару от него нямало да остане и една кост. Всичко — нямащо нищо общо нито с благодатта, нито с болката — щеше да се превърне в пушек и да се слее с ранното есенно небе. Аомаме просто си представяше пушека и небето.

Но пък имаше репортаж за изчезването на седемнадесетгодишното момиче, написало бестселъра „Въздушната какавида“. Ерико Фукада, по псевдоним Фука-Ери, липсвала вече повече от два месеца. По молба на нейния настойник полицията я издирвала, но старанията им все още не били възнаградени, каза говорителката. На екрана се появи витрина на книжарница с куп екземпляри от „Въздушната какавида“, а вътре на стената висеше постер със снимка на красивата авторка. Една млада продавачка разправяше: „Книгата продължава да се разпродава като топъл хляб. И аз си я купих и я прочетох. Наистина е много хубава — написана със страхотна фантазия! Надявам се скоро да намерят Фука-Ери“.

В репортажа обаче нямаше и дума за връзката между Ерико Фукада и Сакигаке. Медиите много внимаваха, когато ставаше дума за религиозни организации.

Но така или иначе, Ерико Фукада липсваше. Поругана била от баща си, когато била на десет години. Или, ако се възприемеше собствената му терминология, „съчетали са се двусмислено“. Та по този начин човечетата получили достъп до тялото му. Как точно го каза той? А, да — че те двамата били възприемник и приемник. Ерико Фукада била тази, която ги възприемала, а бащата бил онзи, който ги приемал. След което той, бащата, почнал да чува специални гласове. Станал посредник на човечетата и основател на сектата, наречена Сакигаке. А тя впоследствие напуснала сектата. После, в ролята си на насочена срещу човечетата сила, се съюзила с Тенго и написала повестта „Въздушната какавида“, която бе станала бестселър. А сега по някаква причина бе изчезнала и се издирваше от полицията.

* * *

А пък аз снощи убих бащата на Ерико Фукада, Вожда на сектата Сакигаке, с помощта на специално изработено ледокопче. Хора от сектата са изкарали трупа от хотела и тайно са се отървали от него. Аомаме не можеше да си представи как ще понесе Ерико Фукада вестта за смъртта на баща й. Става дума за смърт, която той сам си пожела — безболезнено, „милосърдно“ убийство — но това не отменя факта, че отнех човешки живот тъкмо с тези две мои ръце. Човешкият живот може по същността си да е самотен, но изобщо не е изолиран. С всеки живот са свързани и други и аз категорично нося определена отговорност и за тях.

И Тенго е силно замесен в тези събития. Онова, което ни свързва, са двамата Фукада — бащата и дъщерята, възприемника и приемника. Къде ли е Тенго сега и какво ли прави? Дали и той има нещо общо с изчезването на Ерико Фукада? Дали продължават да работят съвместно? Телевизията, разбира се, не казва нищо за Тенговата съдба. Засега поне никой няма представа, че той е действителният автор на „Въздушната какавида“. Но пък аз го знам.

Имам чувството, че ние двамата постепенно скъсяваме разстоянието помежду ни. На този свят са ни докарали обстоятелствата, които сега ни и сближават, сякаш ни въвличат в един огромен водовъртеж. Водовъртежът може да е и смъртоносен. Но Вожда намекна, че извън това смъртоносно място няма начин да се срещнем, тъй като именно насилието създава определени видове чисти взаимоотношения. Аомаме пое дълбоко въздух. После се пресегна за „Хеклер & Кох“-а върху масата и се убеди за пореден път колко е твърд. Представи си как цевта му влиза в устата й и как пръстът й дърпа спусъка.

Неочаквано на балкона й се появи едър гарван, кацна върху парапета и изграчи пронизително няколко пъти. Аомаме и гарванът се заразглеждаха през стъклото. Птицата размърда голямото светло око от едната страна на главата си и взе да следи движенията на Аомаме из стаята. И, изглежда, оцени смисъла на пистолета в ръката й. Гарваните са интелигентни същества. И си дават сметка за огромното значение на това парче стомана. Просто го знаят, по един или друг начин.

Гарванът разпери криле и отлетя точно толкова неочаквано, колкото и се бе появил, явно успял да види онова, което трябваше. А след като си отиде, Аомаме стана, изгаси телевизора и въздъхна с надеждата, че той не шпионира в полза на човечетата.

* * *

Аомаме се захвана да прави обичайните си упражнения по стречинг върху мокета в хола. Натовари до максимум мускулите си в продължение на един час. Запълни времето с необходимата болка. Привикваше един по един мускулите на тялото си и ги подлагаше на интензивен подробен разпит. В ума й бяха издълбани името, функцията и всички качества на всеки мускул без изключение. Изпоти се обилно, натовари докрай белите дробове и сърцето си и превключи каналите на съзнанието си. Вслуша се в шума на кръвта по вените си и чу безмълвните послания на сърцето си. Мускулите на лицето й се разкривиха във всички възможни посоки, докато попиваше всяко отделно съобщение.

После отми потта под душа. Качи се на кантарчето, за да се убеди, че в теглото й не са настъпили особени промени. Потвърди в огледалото липсата на промени в размера на гърдите й и във формата на срамните й косми и направи ужасна гримаса. Това бе сутрешният й ритуал.

След като приключи в банята, си облече жарсеното горнище и долнище на екипа, за да не се затрудняват движенията й. После, за да убие още малко време, реши пак да огледа съдържанието на апартамента. Започна от кухнята: нещата за ядене и посудата за готвене и хранене. Запомни всеки артикул поотделно и си състави план кое кога ще готви. Прецени, че и без изобщо да стъпи извън апартамента, може да изкара тук поне десет дни, без да огладнее, а при по-внимателно боравене с продуктите — и цели две седмици. Заредили я бяха солидно с храна.

После се зае да изследва нехранителните запаси: тоалетна хартия, салфетки, прах за пране, гумени ръкавици. Нищо не липсваше. Явно бе пазарувано много старателно. И очевидно жена бе съставяла списъците — вероятно опитна домакиня, ако се съдеше по закупените стоки. Личеше, че някой бе изчислил най-точно какво и колко ще трябва на една здрава тридесетгодишна неомъжена жена, за да преживее сама тук за известно време. Тази работа не можеше да бъде дело на мъж — освен ако не ставаше евентуално дума за изключително наблюдателен гей мъж.

Шкафът със завивките в спалнята бе добре зареден с чаршафи, одеяла и допълнителни възглавници — всички с аромата на ново хасе и всички чисто бели, най-умишлено без каквито и да било шарки — в случая не беше необходимо да се проявява някакъв вкус или индивидуалност.

В хола имаше телевизор, видеокасетофон и малка уредба с грамофон и касетен дек. До стената срещу прозореца имаше висок до кръста дървен шкаф. Приведе се и установи, че вътре са подредени двадесетина книги. Някой се бе постарал Аомаме да не скучае, докато се криеше там. Книгите бяха до една нови издания с твърди корици, на вид неотваряни. Повечето бяха издадени съвсем наскоро, явно подбирани между изложените бестселъри в някоя голяма книжарница. Онзи, който ги беше избирал, бе проявил известна склонност към селекция — ако не и към някакъв добър вкус, — та половината книги бяха белетристика, останалите — документални. В подборката бе включена и „Въздушната какавида“.

Аомаме я взе с леко кимване и седна на обляния от слънцето диван в хола. Книжката не бе дебела, а лека, с едър шрифт. Разгледа обложката с името на авторката — Фука-Ери, — задържа я върху дланта си — да прецени колко тежи, и се зачете в информацията от издателството върху бандерола около обложката. После подуши книгата — да долови онзи типичен за новите книги аромат. Макар името му никъде да не фигурираше, усещаше присъствието на Тенго. Отпечатаният вътре текст бе преминал през Тенговото тяло. Наложи си спокойствие и отвори книгата на първата странила.

Чашата с чая и „Хеклер & Кох“-а й бяха под ръка.

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ОНЗИ САМОТЕН, БЕЗМЪЛВЕН СПЪТНИК

— А тя може да е съвсем наблизо — рече Фука-Ери, след като прехапа за известно време устната си в сериозен размисъл.

Тенго отпусна пръстите си, после пак ги сплете върху масата, без да отмества поглед от очите на Фука-Ери:

— Съвсем наблизо ли? Къде? Тук, в Коенджи ли?

— И пеша може да се отиде до нея.

Ти пък откъде знаеш?, идеше му да я попита, но вече беше достатъчно далновиден, за да знае, че на подобен въпрос не би получил отговор. На Фука-Ери можеше да се задават само конкретни въпроси, на които да отговаря просто с „да“ или „не“.

— Имаш предвид, че ако се разтърся из махалата, ще срещна Аомаме?

Фука-Ери поклати глава.

— На улицата няма да я срещнеш.

— Значи, мога да стигна пеша до нея, но няма да я видя на улицата, така ли? Правилно ли те разбирам?

— Защото тя се крие.

— Крие ли?

— Като ранена котка.

Тенго си представи как Аомаме се е свила на кравай под нечия миришеща на мухъл веранда.

— Защо? От хора ли се крие?

Естествено, не получи отговор.

— Но това, че се крие, означава, че е в някаква критична ситуация, нали така?

— Кри-тич-на си-ту-а-ци-я — повтори като ехо Фука-Ери с изражението на дете, на което предлагат горчиво лекарство. Изглежда, тези думи не й се нравеха никак.

— Като че някой я гони — поясни Тенго.

Фука-Ери килна леко глава в смисъл, че не го разбира:

— Но тя няма вечно там да стои.

— Не разполагаме с много време.

— Не разполагаме.

— А тя се е свила там като ранена котка, което не й позволява да излиза навън.

— Няма да излезе — убедено заяви красивото младо момиче.

— С други думи, ще трябва да я търся на някакво специално място.

Фука-Ери кимна.

— И що за специално място ще е то? — попита я. Естествено, без да получи отговор.

— Ти нали помниш разни неща за нея — каза Фука-Ери след кратка пауза. — Някое от тях може да ти е полезно.

— Може — рече Тенго. — Искаш да кажеш, че ако си спомня нещо за нея, то може да ми подскаже къде се е скрила ли?

Тя само сви рамене, без нищо да каже. В жеста й може би се съдържаше определен утвърдителен нюанс.

— Благодаря — каза Тенго.

Фука-Ери кимна кратко, като доволно коте.

* * *

Тенго се зае да приготви обяда в кухнята. Фука-Ери се залиса да си избира плочи от стелажа. Не че бяха кой знае колко на брой, но и тя не бързаше да направи избора си. В крайна сметка извади една стара тава на „Ролинг Стоунс“, сложи я на грамофона и постави отгоре й рамото. Плочата му бе останала от негов съученик в гимназията — беше я взел назаем, а после по неизвестни причини бе забравил да му я върне. От години не я беше пускал.

Докато слушаше парчетата Mother’s Little Helper и Lady Jane, сготви пилаф с шунка, гъби и кафяв ориз и супа мисо с тофу и вакаме. Свари карфиол и го заля със сос къри собствено производство. Направи и салата от зелен фасул и лук. На Тенго готвенето изобщо не му тежеше. Използваше го като време за размисъл — по всекидневни проблеми, математически проблеми, творчески писателски проблеми, та дори и метафизични съждения. Това, че стоеше прав в кухнята и действаше с ръцете си, му позволяваше да подрежда мислите си по-добре, отколкото ако седеше бездейно. Днес обаче, колкото и да се напъваше, не успяваше да изчисли що за място ще е онова, „специалното“, за което говореше Фука-Ери. Очевидно нямаше смисъл да се мъчи да въведе ред в нещо, което е било открай време в пълен безпорядък. Броят на вероятните места бе силно ограничен.

Седнаха един срещу друг да вечерят. Почти не разговаряха — като стара семейна двойка, които са си омръзнали; поднасяха безмълвно храната към устата си и всеки бе зает със свои си мисли — или изобщо не мислеше. В случая с Фука-Ери бе особено трудно да се направи разлика между двете. След вечерята Тенго си наля кафе, а Фука-Ери се захвана с пудинга, който бе намерила в хладилника. Каквото и да ядеше, изражението на лицето й си оставаше същото. Като че мислите й се занимаваха единствено с дъвкателния процес.

Тенго седна на бюрото си и, както му бе подсказала Фука-Ери, се напъна да си спомни нещо за Аомаме.

Ти нали помниш разни неща за нея. Някое от тях може да ти е полезно.

Но Тенго не успяваше да се съсредоточи. На грамофона се въртеше друго парче на „Стоунс“ — Little Red Rooster[1] — изпълнение от времето, когато Мик Джагър бе луднал по така наречения чикагски стил в блуса. Песента никак не беше лоша, но не бе подходяща за слушане от хора, отдали се на дълбок размисъл или ровещи сериозно из старите си спомени. Човек не можеше да очаква подобна милост от банда като „Ролинг Стоунс“. Трябваше му да се скрие на някое тихо, усамотено място.

— Ще поизляза за малко — рече.

Загледана в обложката на албума на „Стоунс“, Фука-Ери само кимна, един вид „Хубаво“.

— Никому не отваряй — заръча й Тенго.

* * *

По тъмносиня тениска с дълъг ръкав, отдавна останал без ръбове памучен панталон и маратонки, Тенго се насочи към метростанцията. Малко преди да стигне до нея, се отби в едно барче на име „Барлихед“ и си поръча наливна бира. Заведението предлагаше напитки и мезета. Достатъчно малко бе, че да се напълни от двадесетина клиенти. Много пъти бе идвал тук. Късно нощем младите посетители вдигаха повечко врява, но между седем и осем посетителите не бяха кой знае колко многобройни и тогава в барчето бе тихо и приятно. Идеално място, където да седнеш в ъгъла и да си четеш, докато си пиеш бирата. И столовете бяха удобни. Нямаше никаква представа какво означава името на барчето. Можеше да попита някого от персонала, но не обичаше да разговаря с непознати, пък и произходът на името не го вълнуваше чак толкова. Просто бе едно приятно барче, наречено случайно „Барлихед“[2].

За негов късмет не бяха пуснали музика. Тенго седна до прозореца. Пиеше си наливната „Карлсберг“ и предъвкваше смесените ядки от купичката, докато си мислеше за Аомаме. Самата мисъл за нея го караше да се почувства отново десетгодишен и съответно да изживее отново онази повратна точка в живота си. Понеже, след като Аомаме бе стиснала ръката му, когато и двамата бяха на по десет години, Тенго отказа да придружава повече баща си при събирането на абонаментните такси за Ен Ейч Кей. Скоро след това бе преживял първата си очебийна ерекция и първата си еякулация. Те бяха вододелът в живота му. Промяната, разбира се, все щеше да се случи по някое време и без Аомаме да го бе хващала за ръка, но тя като че ли му бе дала лек тласък и бе я предизвикала сама.

Дълго разглежда отворената си лява длан. Онова десетгодишно момиче стисна тази длан и внесе изведнъж огромна промяна у мен, но и до днес не мога да обясня логично как стана всичко това. Но факт е, че двамата се разбрахме и възприехме взаимно до най-малката подробност по един съвсем естествен път — сякаш наистина стана някакво чудо. Такива събития не се случват често в живота. Има хора, на които изобщо не се случват. По онова време обаче — а и след това — Тенго не бе успял да осъзнае напълно решителното значение на случая. И почти до ден-днешен не успяваше да проумее смисъла му. Знаеше единствено, че през всичките тези години е носел в сърцето си смътния образ на онова момиче.

А тя вече е на тридесет и външността й може да е съвсем различна от онази на десетгодишното дете. Сигурно се е източила на ръст, гърдите й са пораснали, променила си е и прическата. И ако е напуснала „Обществото на свидетелите“, нищо чудно и грим да си слага. И да носи скъпи, стилни дрехи. Макар че му беше трудно да си я представи как крачи по улицата на високи токчета в костюм на „Калвин Клайн“. Независимо че бе напълно допустимо. Човек расте, а заедно с растежа се и изменя. Дали пък не е в бара в момента, а аз да не го съзнавам?

И като надигна чашата с бира, Тенго пак се огледа. Тя можеше да е съвсем наблизо. До нея можеше да се стигне пеша. Така каза Фука-Ери. А Тенго приемаше за истина всичко, което му кажеше. Щом го казваше, значи беше истина.

Единствените други клиенти в заведението бяха младата двойка на бара, вероятно студенти, улисани в интензивен интимен диалог, почти опрели чела. При вида им Тенго изпита дълбока самота, каквато от дълго време не го бе обземала. Сам съм на този свят, рече си. Нищо с никого не ме свързва.

Затвори очи и отново се пренесе в класната стая в основното училище. И снощи бе затворил очи и се бе озовал там — с едно ужасно конкретно усещане за реалност, — докато се бе съединил тялом с Фука-Ери по време на онази мощна буря. Тъкмо затова картината му се яви този път с особена яркост, сякаш снощният дъжд бе отмил натрупалата се върху нея прах.

И притеснението, и очакването, и страхът се разпиляха по най-далечните ъгли на просторната класна стая и се изпокриха като уплашени животинки зад многото предмети. Тенго успя да си припомни и най-незначителната подробност от тази сцена — и черната дъска с недоизтритите математически формули, и парчетата тебешир, и евтините, изгорели от слънцето завеси, и цветята във вазата върху катедрата (но не и вида на самите цветя), и окачените по стените детски рисунки, и картата на света зад катедрата, и мириса на подовия лак, и полюляващите се пердета, и долитащите през прозореца детски викове. И очите му успяваха да проследят всяка съдържаща се в тях поличба, предначертание и загадка.

За броените секунди, през които Аомаме бе стискала ръката му, Тенго бе успял да види много неща и да запечати точно всеки образ в ретините си, сякаш ги бе заснел с фотоапарат. И тъкмо тези образи представляваха базисните умствени пейзажи, които му помогнаха да оцелее през изпълненото с болка тийнейджърство. Сцената включваше задължително и здравия захват на пръстите на онова момиче. Дясната й ръка така и не преставаше да насърчава Тенго през целия мъчителен процес на съзряването му. Не се тревожи, аз съм с теб, сякаш му говореше ръката й.

Не си сам.

Тя се крие, каза Фука-Ери. Като ранена котка.

Странно съвпадение, като се замисли човек: Фука-Ери пък се криеше при него. И не смееше да покаже носа си от апартамента му. Две жени, всяка бягаща от нещо, се криеха в една и съща част от Токио. И двете бяха дълбоко свързани с Тенго. Дали в това имаше някакъв определен смисъл? Или бе чисто и просто съвпадение?

Никой не можеше, естествено, да отговори на тези насъбрали се безцелни въпроси. Прекалено много въпроси, прекалено малко отговори. Винаги така ставаше.

Когато допи бирата си, дойде млада сервитьорка и го попита ще желае ли още нещо. Тенго се поколеба за миг, после си поръча бърбън с лед и още една купичка ядки.

— Имаме само бърбън „Фоур Роузис“. Устройва ли ви?

Тенго кимна. Марката нямаше значение. И продължи да си мисли за Аомаме. Откъм кухнята се носеше ухание на току-що изпечена пица.

От кого ли се крие Аомаме? От полицията? Не можеше да си представи, че е станала престъпник. Пък и какво ли престъпление би могла да извърши? Не, изключено е да се крие от полицията. Който или каквото и да я търси, няма начин да е свързано с органите на закона.

Ами ако са същите онези, които търсят и Фука-Ери, хрумна му изведнъж? Човечетата? Но за какво им е на човечетата да преследват Аомаме?

А ако приемем, че тъкмо те са по петите на Аомаме значи ли то, че аз съм в центъра на нещата?

Тенго, разбира се, не можеше да си обясни защо именно той трябва да е основната фигура в една такава верига от събития, но щом имаше някаква връзка между двете жени — Фука-Ери и Аомаме, — свързващият елемент не можеше да е друг освен Тенго. Възможно ли е да съм упражнил някаква неосъзната сила, за да привлека Аомаме към себе си?

И каква ли ще е тази сила?

Пак впери поглед в ръцете си. Нищо не разбирам. Откъде може да ми е дошла такава сила?

Бърбънът „Фоур Роузис“ пристигна заедно с новата купичка ядки. Отпи от напитката, после грабна няколко ядки и ги разклати като зарчета в шепата си.

Така или иначе, Аомаме е съвсем наблизо. До нея може да се стигне пеша. Така каза Фука-Ери. Вярвам й. Не знам защо, но наистина й вярвам. И все пак, как мога да открия къде се е спотаила Аомаме? То в нормалния живот не можеш откри някого, а какво остава, ако човекът умишлено се е скрил? Дали да тръгна с мегафон по улиците и да я зова по име? Да, бе, и тя веднага ще се покаже! Най-много да привлека нечие чуждо внимание върху факта, че тя е някъде тук, и да я изложа на още по-голяма опасност.

Явно трябва да се сетя за нещо друго, свързано с нея.

„Ти нали помниш разни неща за нея, казала бе Фука-Ери. Някое от тях може да ти е полезно.“ Но дори и преди да произнесе тя тези думи, Тенго отдавна подозираше, че може да е забравил някой и друг важен факт, свързан с Аомаме. Мисълта сегиз-тогиз му досаждаше, като попаднало в обувката камъче. Усещането бе неясно, но упорито.

* * *

Тенго изтри всички мисли от мозъка си така, както се изтрива черна дъска, после пак почна да рови из спомените си — спомени за Аомаме, спомени за себе си, спомени за заобикалящите ги неща; по същия начин и рибарят влачи мрежата си по мекото кално дъно, после подрежда улова и внимателно го оглежда. Но пък всичко това се бе случило преди цели двадесет години. Колкото и ясно да си го спомняше, и паметта му си имаше граници.

Мина му през ум да проследи посоката на погледите им. Накъде беше гледала Аомаме? И какво гледаше самият той? Чакай да се сетя как се движеха погледите ни и как протичаше времето.

Момичето го държеше за ръка и го гледаше право в очите. Погледът й изобщо не потрепваше. Не успял в началото да разтълкува действията й, Тенго бе потърсил обяснение в очите й. Тук има някакво недоразумение или грешка, беше си рекъл. Но явно не ставаше въпрос нито за недоразумение, нито за грешка. Даде си сметка, че очите и са направо шокиращо дълбоки и ясни. Не бе виждал другаде такива абсолютно ясни очи. Приличаха му на два извора — напълно прозрачни, но прекалено дълбоки, че да съзреш дъната им. Имаше чувството, че ако продължи да ги гледа, ще го засмучат в себе си. Така че не му оставаше друго, освен да отклони поглед.

Първо се вторачи в подовите дъски под краката си, после във вратата на празната класна стая, накрая изви леко врат към прозореца. Погледът на Аомаме не трепна през цялото това време. Гледаше го право в очите дори докато Тенго гледаше през прозореца. Усещаше как линията на погледа й прогаря кожата му и как лявата му ръка е в един неотслабващ и напълно уверен захват. Тя не се боеше от нищо. Нямаше от какво да се бои. И се мъчеше посредством пръстите си да предаде същото чувство и на Тенго.

Понеже срещата им стана непосредствено след почистването на класната стая, прозорецът бе оставен широко отворен, за да се проветри, и белите завеси се полюляваха леко на вятъра. А зад тях се простираше небосводът. Дошъл бе декември, но още не бе истински застудяло. Високо в небето се носеше облак — прав бял облак, пазещ следа от есента и приличащ на чисто ново мацване с четка по небето. Но тук имаше и нещо друго — нещо, което висеше под облака. Слънцето? Не, не беше слънцето.

Тенго престана да диша, притисна слепоочията си и се напъна да надникне още по-дълбоко в спомена, да проследи тази тънка нишчица на съзнанието, която всеки миг можеше да се скъса.

Точно така! Онова на небето беше луната!

До залеза оставаше още много време, но тя, луната си висеше на небосвода, към три четвърти пълна. Тенго се беше впечатлил, че вижда такава голяма светла луна, докато навън е още ден. Дотолкова помнеше. Безчувственото парче скала си висеше ниско в небето, сякаш си нямаше друга работа — все едно провесено на невидим конец. И във вида му имаше нещо изкуствено. На пръв поглед му заприлича на фалшива луна от сценичен декор. А всъщност си беше истинската луна. На кой му е притрябвало да хаби време и сили, че да окачи изкуствена луна на едно истинско небе?

И изведнъж Тенго усети, че Аомаме вече не го гледа. Линията на нейния поглед бе последвала неговата в същата посока. И тя като него бе вперила очи в тази луна посред бял ден, макар да не пускаше ръката му, с крайно сериозно изражение. И той пак я погледна в очите. Вече не бяха толкова ясни. Онази специална, мигновена яснота се бе заменила от нещо твърдо, на кристали — нещо, което бе едновременно примамливо и строго, напомнящо някак си за мраз. Тенго не съумя да схване смисъла му.

По някое време момичето сякаш се реши: пусна внезапно ръката му, извърна се с гръб към него и хукна навън, без дума да каже, без да се извърне дори, и остави Тенго в дълбок вакуум.

* * *

Тенго отвори очи, престана да се съсредоточава, бавно изпусна дъх и отпи от бърбъна. Усети как уискито мина през гърлото му и се стече по хранопровода. Пак пое въздух и го издиша. Вече не виждаше Аомаме. Тя му обърна гръб и напусна класната стая, като по този начин заличи себе си от живота му. Оттогава бяха минали двадесет години.

Луната трябва да е било, рече си Тенго.

И аз гледах луната, и Аомаме я гледаше. Онази сива скала, увиснала във все още светлото небе в 3:30 следобед. Онзи самотен, безмълвен спътник. Стояхме един до друг и гледахме онази луна. И какво означава това? Че луната ще ме отведе при нея ли?

Изведнъж го сполетя мисълта, че тогава Аомаме може да е доверила чувствата си на луната. И да е стигнала до някаква тайна договорка между нея и небесното светило. Впереният в луната неин поглед наистина съдържаше нещо ужасно сериозно, което би могло да пробуди въображението в тази насока.

Тенго, разбира се, не можеше да има представа какво е предложила Аомаме на луната в онзи момент, но много добре си представяше какво е получила тя в замяна: чиста самота и спокойствие. Най-хубавото нещо, което луната може да ти даде.

* * *

Тенго плати сметката си и излезе от „Барлихед“. Вдигна глава, но не успя да види луната. Небето бе ясно и тя трябваше да е някъде над главата му, но околните сгради, изглежда, му пречеха да я зърне. Напъхал ръце в джобовете, Тенго тръгна от една улица на друга да търси луната. Най-добре щеше да е да излезе на открито, но в квартали като Коенджи такива места май не се срещаха. Толкова равно бе, че и лек наклон беше трудно да откриеш, а за хълмове и дума не можеше да става. В такъв случай му трябваше плоският покрив на някоя висока сграда, откъдето да гледа във всички посоки, но не виждаше наблизо такава постройка, където биха допуснали непознат човек на покрива.

Докато се скиташе безцелно, Тенго се сети, че наблизо има детска площадка, покрай която често минаваше, когато се разхождаше. Не беше кой знае колко голяма, но май имаше пързалка. А ако се покатереше върху пързалката, сигурно щеше да види по-хубаво небето. Нищо, че не беше висока — пак по-хубаво щеше да се вижда, отколкото от тротоара. Запъти се към детската площадка. Според часовника му наближаваше осем.

Детската площадка бе безлюдна. По средата й стърчеше висок стълб с живачна лампа и осветяваше всичко наоколо. Имаше и голямо дърво зелкова с все още сочни листа. И няколко ниски храста, чешмичка, пейка, люлки и пързалка. Имаше и обществена тоалетна — кабина, но, изглежда, по залез-слънце я заключваха, за да не приютява скитници. През деня тук беше пълно с все още малки за детска градина дечица, чиито майки си бъбреха на воля, докато наглеждаха играта им. Десетки пъти бе виждал тази картина. Но залезеше ли слънцето, никой не се мяркаше наоколо.

Тенго се изправи на върха на пързалката и огледа вечерното небе. От северната страна на паркчето се издигаше нов шестетажен жилищен блок. За пръв път го виждаше. Изглежда, скоро го бяха построили. Издигаше се като стена между него и северното небе. От другите три страни площадката бе заобиколена само от ниски постройки. Тенго се извърна да огледа района и откри луната на северозапад, надвиснала над стара двуетажна къща. Беше три четвърти пълна. Като онази преди двадесет години, мина му през ум. Същата по форма и по размер. Пълно съвпадение. Вероятно.

Само че днешната светла луна, изгряла на ранното есенно вечерно небе, притежаваше остри, ясни очертания и типичната за сезона вътрешна топлина. Впечатлението, което създаваше, бе много различно от онова на луната в 3:30 в следобедното декемврийско небе. Кроткото й естествено греене излъчваше успокояваща сила, способна да излекува сърцето не по-малко от поток бистра вода или нежния шепот на листата по дърветата.

Застанал на върха на пързалката, Тенго дълго оглежда луната. Откъм околовръстно шосе 7 се носеше като рева на морски прибой смесеният шум от автомобилни гуми с най-различни размери. Изведнъж шумът напомни на Тенго за крайбрежния санаториум в Чиба, където живееше баща му.

Както винаги, земните светлини на града заслепяваха погледа, та да не вижда повечето нощни звезди. Небето бе чисто, безоблачно, но по него се виждаха само няколко звезди — най-ярките, блещукащи тук-там като бледи точици. Затова пък луната се очертаваше съвсем ясно на небесния фон. Висеше си, както винаги, без изобщо да се оплаква от градските светлини, от шума или замърсения въздух. Ако фокусираше погледа си внимателно върху й, Тенго можеше да долови странните сенки на гигантските й кратери и долини. Докато я разглеждаше, мозъкът му се изпразни. И в душата му се надигнаха предаваните през поколенията антични спомени. Преди човекът да открие огъня, оръдията на труда и езика, луната била негов съюзник. Уталожвала от време на време хорските страхове — осветявала като небесен фенер тъмния им свят. Растенето и стареенето й дали на хората понятие за време. Дори сега, когато мракът бе прогонен от по-голямата част от света, хората продължаваха да изпитват чувство на благодарност към луната и безусловното й състрадание. Тази благодарност се бе запечатала в човешките гени като някакъв топъл колективен спомен.

Ама и аз много отдавна не се бях вглеждал в луната така задълго, помисли си Тенго. Кога всъщност го правих за последно? Като те понесе ежедневната градска лудница, почваш да гледаш най-вече в краката си. И изобщо не се сещаш да вдигнеш глава към нощното небе.

Именно в този миг Тенго осъзна, че на небето има и друга луна. В началото си помисли, че е оптическа измама — някакво пречупване на светлинните лъчи, но колкото повече я гледаше, толкова повече се убеждаваше, че там горе в действителност виси още една луна с видими очертания. Зяпна я с отворена уста, а умът му опустя. Какво виждам? Не може да бъде! Очертанието отказваше да се застъпи с материята, като при случаите, когато липсва връзка между думата и понятието. Втора луна?

Затвори очи, разтвори длани и разтърка бузите си. Какво ми става? Чак пък да съм се напил? Пое бавно, тихо, дълбоко въздух и безшумно го изпусна. Увери се, че съзнанието му е ясно. Кой съм аз? Къде се намирам в момента? Какво правя? — питаше се в мрака зад затворените си клепачи. Сега е септември 1984 година, аз се казвам Тенго Кавана, намирам се на една детска площадка в квартал Коенджи, район Сугинами, и гледам луната на нощния небосвод. Две мнения не може да има.

Но когато бавно отвори очи и ги вдигна към небето — внимателно, със спокойно съзнание — пак видя две луни.

Това изобщо не е зрителна измама. Луните наистина са две. Тенго сви ръката си в юмрук и дълго го задържа стиснат.

Луната си беше спокойна, както винаги. Само дето не беше сама.

[1] Little Red Rooster в изпълнение на „Ролинг Стоунс“ (1964) не е издавана в един и същ албум с Mother’s Little Helper и Lady Jane. Последните две са включени в британската и японската версия на албума Aftermath (1966). — Б.пр. ↑

[2] Barleyhead (англ.) — ечемичен клас, но и пяна от ечемично пиво. — Б.пр. ↑

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ЩОМ ДООТАТА СЕ СЪБУДИ

„Въздушната какавида“ се оказа фантастика, но под формата на увлекателна повест, разказана от начало до край в прост разговорен стил от десетгодишно момиче. По отношение на словесния запас и логиката не бе прекалено сложна, нито съдържаше дълги описания и многословни пасажи. Думите и стилът на малката разказвачка можеха да запленят читателя независимо от възрастта му: бяха точни и удачно подбрани; но не обясняваха почти нищо за развиващите се събития. По-скоро момичето просто оставяше фабулата да тече и само описваше какво е видяла с очите си, без да се спре и да се запита „Що за събитие е това?“ или „Какво би могло да означава това?“. Сюжетът се развиваше с плавно темпо, съответстващо на повествованието. Читателят я следваше, възприел най-естествено нейната гледна точка, докато се озовеше внезапно в един друг свят — свят, различен от тукашния, свят, в който човечета изработват въздушни какавиди.

Още след първите десет страници Аомаме усети, че се е увлякла силно по стила на повестта. Ако това наистина бе Тенгова творба, той явно притежаваше голям талант. Познатият й от едно време Тенго бе преди всичко математически гений. Минаваше за дете чудо и лесно решаваше задачи, които се опъваха дори на възрастни. И по останалите предмети беше отличник, макар и не на нивото на математиката. И физически бе едър, разностранен спортист, но Аомаме нямаше някакъв конкретен спомен да е проявявал писателски заложби. Сигурно навремето този му талант е бил засенчван от дарбата му на математик.

От друга страна, съществуваше възможността Тенго просто да е пренесъл гласа на авторката върху страницата така, както първоначално го е прочел. И да не е привнесъл нищо свое, оригинално, към стила й. Аомаме обаче имаше вътрешното усещане, че нещата не стоят по този начин. Колкото и повърхностно семпло да й се струваше писането, при по-внимателно вглеждане установяваше, че всичко е най-старателно премислено и подредено. Нямаше пресилени пасажи, а в същото време налице беше всичко необходимо. Художествените похвати бяха сведени до минимум, но това не пречеше описанията да са ярки и колоритни. И най-вече стилът притежаваше прекрасна мелодика. И без да чете на глас, читателят можеше да долови дълбоката му съзвучност. Изобщо не беше стил, какъвто можеше да се очаква да излезе изпод перото на едно седемнадесетгодишно момиче. След като се убеди във всичко това, Аомаме продължи внимателно да чете.

* * *

Младата героиня живее с майка си и баща си в малко планинско селище, наречено Общината, където животът протича на комунални начала. Няма нито брат, нито сестра. И понеже са я довели тук скоро след раждането й, на практика не познава външния свят. И тримата членове на семейството са постоянно заети и не им остава време да разговарят свободно помежду си, но това не пречи да са сплотени. Момичето прекарва дните си в местното основно училище, а родителите й се занимават предимно със селскостопанска работа. През свободното си време и децата помагат в земеделието. Възрастните в Общината мразят целия външен свят. И при всяка удала им се възможност повтарят, че обитават красив, самотен остров — една „крепост“ сред „ка-пе-та-ли-сти-чес-ко-то“ море. Момичето не знае какво означава думата „ка-пе-та-ли-сти-чес-ко“ (нито другата често употребявана от тях дума — „ма-ти-ри-я-ли-сти-че-ско“), но като съди по презрението, с което изричат ка-пе-та-ли-сти-чес-ко и ма-ти-ри-я-ли-сти-че-ско, решава, че означават нещо гадно, неестествено и лошо. На момичето му е втълпено, че за да запази тялото и мислите си чисти, трябва да ограничава допира си с външния свят. В противен случай умът и ще бъде „зъ-мар-сен“. Общината се състои от петдесетина сравнително млади мъже и жени, разделени на две групи. Едната група иска да прави „ри-во-лю-ци-я“, а другата са „ме-ру-твор-ци“. Родителите на момичето спадат към групата на „ме-ру-твор-ци-те“. Баща й е най-възрастният в тази група и е играл важна роля от самото създаване на Общината.

Десетгодишното момиче не може, разбира се, да си обясни логично противопоставянето между двете групи; не схваща дори разликата между „ри-во-лю-ци-я-та“ и „мера“. Има само най-бегла представа, че „ри-во-лю-ци-я-та“ е нещо заострено, а „мерът“ е по-закръглен. Всеки „мероглед“ си има своя форма и цвят, който се засилва и бледнее като цвета на луната. Дотам се простират разбиранията й.

Не знае кой знае колко и за създаването на самата Община. Чула е само, че преди близо десет години, малко след като се е родила, в „оп-щес-тво-то“ нещо се надигнало силно, хората престанали да живеят в градовете и се оттеглили в изолирани планински села. Така че не знае почти нищо за града. Нито на метро се е качвала, нито е влизала в асансьор. И по-висока от триетажна сграда не е виждала. Сума ти неща не познава. Разбира само онези неща около себе си, които вижда и може да пипне.

Но и от снишената си гледна точка и с този неразкрасен повествователен тон момичето успява да опише ярко и естествено цялата малка Община и околната й среда, а така също и обичаите и възгледите на обитателите й.

Въпреки противопоставянето на двата мирогледа „общинарите“ проявяват силно чувство за солидарност. Споделят убеждението, че е хубаво да се живее далече от „ка-пе-та-ли-за-ма“ и съзнават, че въпреки различията във възгледите си трябва да са сплотени, ако искат да оцелеят. И така едва свързват двата края. Работят усилено от сутрин до вечер без почивка. Отглеждат зеленчуци, разменят ги срещу други продукти в съседните села, продават излишъците, гледат да не използват промишлени стоки и поначало живеят в единение с природата. Малкото им електрически уреди са все изровени из боклуците и отремонтирани от самите тях. Почти всичките им дрехи са втора ръка, изпратени им отнякъде.

Има и такива, които не успяват да свикнат с чистия, но труден начин на живот и след време напускат Общината, но пък идват нови. И понеже новодошлите са повече от напусналите, населението на Общината постепенно нараства — една радваща тенденция. В обезлюденото село, където са се нанесли, има куп празни къщи, които може да се оправят с малък ремонт, и много свободни поля за обработка. Затова общността приветства всички новодошли.

Броят на децата в общността се движи между осем и десет. Повечето от тях са се родили в Общината, като най-старата е разказвачката. Всеки ден ходят заедно пеш до местното основно училище. Законът ги задължава да го посещават, а пък и основателите на Общината смятат, че поддържането на добри взаимоотношения с местните жители е ключ към оцеляването на общността им. Местните деца обаче се дразнят от децата от Общината и или ги отбягват, или ги тероризират, в резултат на което децата от Общината са принудени да се движат винаги вкупом — и за да се пазят от физическо насилие, и за да не им се „зъ-мар-сят“ умовете.

Съвсем отделно от местното държавно училище обаче Общината си има и свое училище, където нейните членове се редуват да преподават. Това не им е никак трудно, тъй като повечето са високообразовани хора, неколцина дори с преподавателски ценз. Съставят свои си учебници и преподават на децата основни познания по четене, писане и аритметика, а така също и елементарни знания по химия, физика, психология, биология и същността на външния свят. В този външен свят има две системи — „ка-пе-та-ли-зам“ и „ко-мо-ни-зам“, които се мразят взаимно. Но понеже и двете системи си имат свои проблеми, светът като цяло се движи в лоша посока. „Ко-мо-ни-за-мът“ бил поначало чудесна идеология с висши идеали, но се получили извращения заради действията на някои „са-мо-льо-би-ви по-ли-ти-ци“. Веднъж показали на момичето снимка на такъв „самольобив политик“. Бил с голям нос и голяма черна брада и й заприличал на краля на дяволите.

В Общината няма телевизия, а радио пускат само в много специални случаи. И до вестници и списания достъпът е силно ограничен. Смятаните за важни новини са съобщават устно по време на вечеря в общата зала. И народът ги посреща с овации или изохквания — много по-често с охкане. Опитът на момичето с медиите се свежда дотам. Никога не е гледала филм. Никога не е чела комикс. Дават й да слуша единствено класическа музика. В общата зала има стереоуредба и куп плочи, явно донесени от някого като цялостна колекция. В редките свободни минути може да слуша симфония на Брамс, пиеса за пиано от Шуман, клавирна композиция на Бах или религиозна музика. Много цени такива кратки мигове и това е на практика единственото й забавление.

* * *

Нещо обаче се случва, което налага момичето да бъде наказано. Поверяват й за седмицата малкото стадо кози на Общината и тя има за задача да се грижи за тях денонощно, но преуморена от учене и от домакинските задължения, една нощ ги забравя. На другата сутрин намират най-старата, сляпата коза, мъртвостудена. За наказание отстраняват момичето от Общината за десет дни.

Общността придава специално значение на старата коза, но тя е вече много стара, а и някаква болест се е впила в изтощеното й тяло, така че и с грижи, и без тях няма надежда да се оправи. Този факт обаче не отнема от вината на момичето, което бива наказано не само заради смъртта на козата, но изобщо за неизпълнение на задълженията си. А най-сериозното наказание, което може да й наложи Общината, е изолацията.

Затварят я заедно с мъртвата сляпа коза в стар, тесен кирпичен склад, който наричат „стая за размишления.“ Всеки, който е нарушил правилника на Общината, бива затварян там да размишлява върху провинението си. Забранено е да се говори с момичето през цялото времетраене на наказанието. И тя прекарва десет дни в пълно мълчание. Носят й съвсем мизерни количества вода и храна, складът е тъмен и студен, а мъртвата коза почва да вони. Вратата се заключва отвън. В единия ъгъл на стаята има кофа, в която може да се облекчава. Високо на стената има прозорче, през което надничат слънцето и луната. В безоблачни нощи оттам може да мерне и по някоя звезда. Няма никаква друга светлина. Спи върху твърд матрак на дървения под, увива се в две стари одеяла и цяла нощ зъзне. През април планинските нощи са все още студени. Когато се стъмва, окото на умрялата коза започва да отразява блещукащите звезди. Момичето не смее да заспи от страх.

На третата нощ някой отваря широко отвътре устата на умрялата коза. И оттам изскачат някакви човечета — шест на брой. На излизане са само десетина сантиметра високи, но щом стъпват на пода, започват да растат като гъби след дъжд. Но дори и в цял ръст са не по-високи от шейсетина сантиметра. Казват на момичето, че им викат „човечетата“.

Тя стана като „Снежанка и седемте джуджета“, сеща се детето за приказката, която баща й й е чел като малка. Само дето не стига едно джудже.

— Но ако държиш да сме седем, и седем ще станем — казва й тихичко едно от човечетата.

Явно умее да чете мислите й. Тя отново ги преброява и вижда, че са станали седем. Но това не я озадачава особено, тъй като още с излизането им от устата на козата правилата на света са се променили. Вече всичко е възможно.

— Вие защо излязохте от устата на умрялата коза? — пита ги тя, но й прави впечатление, че гласът й е станал особен. И думите изговаря по един по-друг начин, вероятно понеже от три дни не е обелвала и дума.

— Защото устата на козата се превърна в проход — отвръща й с дрезгав глас едно от човечетата. — Едва след като излязохме навън, разбрахме, че това била умряла коза.

Друго, с по-врещящо гласче, добавя:

— За нас няма никакво значение: коза, кит, грахова шушулка — всичко ни върши работа, щом можем да минем по него.

— Ти направи прохода, а ние решихме да го пробваме, да видим къде ще ни изведе — обяснява й онзи с тънкия глас.

— Аз съм направила прохода ли? — учудва се момичето. Но пак й се струва, че гласът не е неин.

— Ти ни направи услуга — изписква четвърто човече.

Част от другите се обаждат в знак на съгласие.

— Хайде да си поиграем — казва човече с гласа на тенор. — Да направим една въздушна какавида.

— Давай! — намесва се нечий баритон. — Така или иначе, си направихме труда да дойдем.

— Въздушна какавида ли? — недоумява момичето.

— Измъкваме нишки от въздуха и построяваме дом. И го правим все по-голям и по-голям! — чува се басов глас.

— Дом ли? За кого?

— Ще видиш — казва й баритонът.

— Ще го видиш, като излезе — пояснява басът.

— Хо-хо! — подчертава ритъма трето.

— Може ли и аз да участвам? — пита момичето.

— Разбира се — отвръща дрезгавият глас.

— Ти ни направи услуга — вика тенорът. — Ще работим заедно.

Момичето много бързо се научава да изтегля нишки от въздуха. Поначало има сръчни ръце, така че никак не й е трудно да усвои новата операция. Ако човек се вгледа внимателно, ще види как във въздуха висят хиляди нишки. Трябва само наистина добре да се вгледа.

— Браво! Точно така. Много добре се справяш — казва онзи с тънкото гласче.

— Умно момиче си. Бързо схващаш — намесва се вресльото.

Човечетата са еднакво облечени и си приличат напълно, но всяко има лесно различим глас. Дрехите им са най-обикновени, каквито се срещат навсякъде. Едно такова описание може и да звучи странно, но пък описва абсолютно точно облеклото им. Престанеш ли да гледаш дрехите им, няма начин да запомниш как са били облечени. Същото важи и за лицата им, които не са нито добри, нито лоши на вид. Най-безлични лица, каквито се срещат навсякъде. Престанеш ли да гледаш лицата им, няма начин да запомниш как са изглеждали. И косите им са едни такива — нито дълги, нито къси, а най-обикновени коси. Едно обаче им липсва — телата им нямат никаква миризма.

Щом пукне зората, петлите закукуригат и изтокът просветлее, седемте човечета спират работата и започват да се протягат. После скриват недовършената въздушна какавида — която е не по-голяма от бебе зайче — в ъгъла на стаята, вероятно за да не я види онзи, който носи храната.

— Съмна се — казва вресливото гласче.

— Свърши нощта — добавя басът.

При толкова различни гласове, що не вземат да оформят хор, мисли си момичето.

— Защото не знаем песни — казва тенорът.

— Хо-хо! — обажда се оня, който поддържа ритъма.

Човечетата се свиват пак до първоначалния си десетсантиметров ръст, оформят редичка и влизат обратно в устата на мъртвата коза.

— Довечера пак сме тук — провиква се тънкото гласче, преди да затвори устата на козата отвътре. — И да не си посмяла да кажеш някому за нас.

— Ха си казала, ха нещо лошо е станало! — добавя за всеки случай дрезгавият.

— Хо-хо! — включва се и ритмуващият.

— Няма да кажа — обещава момичето.

Пък и да кажа, кой ще ми повярва?, мисли си то. Толкова пъти са й се карали възрастните за това, че казва точно каквото си мисли. Според тях не правела никаква разлика между действителност и фантазия. Мислите й, изглежда, се различават и по форма, и по цвят от мислите на останалите околни. Но така и не проумява какво толкова лошо виждат у нея. Така или иначе, най-добре ще е да си мълчи за човечетата.

* * *

След като човечетата си заминават и затварят зад себе си устата на козата, момичето претърсва най-старателно помещението, но така и не успява да открие въздушната какавида. Толкова добре са я скрили! При все че стаята е съвсем малка, тя пак е безпомощна. Къде може да са я заврели?

После се увива в одеялата и заспива — първият й истински дълбок сън от толкова време: без сънища, без прекъсвания. Наспива се чудесно.

Умрялата коза си лежи умряла цял ден — вкочанен труп, матови като топчета очи. Но щом се скрива слънцето и в склада настава мрак, окото пак заблещуква с отразената звездна светлина, устата се отваря и водени сякаш от светлината, отвътре изскачат човечетата. Този път от самото начало са седем.

— Продължаваме оттам, докъдето стигнахме снощи — обявява дрезгавият. Останалите шест гласа изразяват посвоему съгласието си.

Седемте човечета и момичето сядат в кръг около какавидата и се залавят отново да извличат бели нишки от въздуха и да ги добавят към нея. Почти не приказват, толкова са съсредоточени в работата си. Вглъбена в движенията на ръцете си, и тя не усеща нощния студ. И как минава времето едва усеща, и нито й е скучно, нито й се доспива. А какавидата расте — бавно, но видимо.

— Колко голяма трябва да стане? — пита момичето с наближаването на зората. Интересува я дали ще успеят да я свършат в рамките на оставащите й дни в склада.

— Колкото се може повече — отвръща врещящият глас.

— А тя, след като достигне един определен размер, сама ще се разтвори — обявява щастливо тенорът.

— И отвътре ще излезе нещо — допълва енергично баритонът.

— Що за нещо? — пита момичето.

— Онова, което ще излезе ли? — повтаря тънкото гласче.

— Изчакай и ще видиш! — казва басът.

— Хо-хо! — вметва ритмуващият.

— Хо-хо! — добавят в хор останалите шест.

* * *

Някакъв особен мрак пронизваше стила на цялата повест. Щом взе да го долавя, Аомаме леко се смръщи. Хем върви като детска басня, хем някъде надълбоко протича един мощен, мрачен подземен поток. Аомаме дочуваше глухото му бучене дори през простите фрази на прозата — мрачни предвестия за предстояща болест: смъртоносна болест, която разяжда бавно отвътре човешкия дух. А болестта носи хорът на седемте човечета. Няма спор: тук има нещо нездраво, мислеше си Аомаме. При все че долавяше в гласовете им и нещо, което разпознаваше и в самата себе си: нещо почти фатално познато. Аомаме вдигна очи от книгата и се сети за предсмъртните думи на Вожда по адрес на човечетата:

„Живеем с тях много, много от отдавна — преди още да са се появили понятията за «добро» и «зло», когато човешкият ум все още е тънел в невежество.“

После продължи да чете.

* * *

Човечетата и момичето продължават да се трудят и за няколко дни въздушната какавида придобива размерите на едро куче.

— Утре ми изтича наказанието. И се махам оттук — съобщава момичето на човечетата, щом почва да се пука зората.

Седемте човечета я изслушват внимателно.

— Значи, няма вече да правим заедно въздушната какавида. Колко жалко! — казва тенорът с най-искрен тон.

— Ти толкова много ни помагаше — обажда се и баритонът.

— Но пък и какавидата е почти готова — намесва се вресльото. — Само още мъничко й трябва.

Човечетата се подреждат в редичка и вперват погледи във въздушната какавида — като да измерят онова, което са постигнали дотук.

— Оооще малко! Оооще малко! — провиква се дрезгавият, сякаш повежда хорът им в монотонна песен на гребци.

— Хоо-хо! — подкрепя го ритмуващият.

— Хоо-хо! — припяват и останалите шест.

* * *

Десетте дни в изолация са изтекли и момичето се връща в Общината. Пак се приобщава към комуналния живот и толкова се старае да спазва всички правила, че не й остава време да е сама. Разбира се, няма повече възможност да работи с човечетата върху въздушната какавида. Но щом си легне вечер, представя си как седемте човечета сядат около въздушната какавида и я правят все по-голяма. Нищо друго не занимава мисълта й. Направо има чувството, че цялата въздушна какавида се е напъхала в главата й.

Момичето изгаря от любопитство да разбере какво всъщност се крие във въздушната какавида. Какво ще се покаже, след като какавидата узрее и се разтвори? Страшно съжалява, че няма да види тази сцена със собствените си очи. Толкова труд вложих да им помагам, имам правото да присъствам поне на отварянето й. Идва й дори на ум да извърши ново нарушение, та да я осъдят на още дни изолация в склада. Но няма гаранция, че и тогава ще й се явят човечетата: някой вече е погребал някъде умрялата коза. Окото и вече няма да блещука на звездната светлина.

Оттам насетне повестта описва всекидневието й в общността — строгия дневен режим, неотменимите задължения, как помага на по-малките деца, скромната й диета, разказите, които родителите и й четат преди лягане, класическата музика, която слуша във всеки свободен момент. Изобщо, живот без „зъ-мар-ся-ва-не“.

А човечетата почват да й се явяват в сънищата й. Понеже те могат да влизат в съня на човека, стига да поискат. Съобщават й, че малко остава до разчупването на въздушната какавида, и я канят настоятелно да дойде да гледа:

— Ела в склада след залез-слънце със свещ. Но не бива никой да те види.

Момичето не успява да потисне любопитството си. Измъква се тайно от леглото си и тръгва към склада с предварително подготвената свещ. Но там няма никого. Намира единствено въздушната какавида — където са я оставили на пода на склада. Станала е двойно по-голяма, отколкото я е видяла последния път — някъде над метър и двадесет. Цялата й повърхност сияе леко, а красивата й форма е леко стеснена като талия в средата — нещо, което преди го е нямало. Явно човечетата добре са се потрудили. А какавидата вече е почнала да се разчупва. Отстрани се е появила вертикална пукнатина. Момичето се привежда и наднича през процепа.

И установява, че в какавидата е самата тя. И не може да откъсне очи от своето друго „аз“ — легнала гола по гръб, със затворени очи, очевидно в безсъзнание, без да диша, като кукла.

— Това е твоята доота — чува тя познатия дрезгав глас, който се прокашля.

Извръща се и вижда как седемте човечета са се наредили зад гърба й.

— Доота — повтаря тя механично думата.

— А това, което си ти, се нарича мадза — обяснява басът.

— Мадза и доота — казва момичето.

— Доотата се явява заместител на мадзата — уточнява врещящият.

— Аз, какво? На две ли се разделям? — пита момичето.

— Ни най-малко — успокоява я тенорът. — Това изобщо не означава, че си разделена на две. Ти си си пак същата, каквато винаги си била. Не се тревожи. Доотата е просто сянката на сърцето и ума на мадзата, с формата на мадзата.

— И кога ще се пробуди тя?

— Много скоро. Щом й дойде времето — отвръща баритонът.

— И какво ще прави тази доота, след като е сянка на моето сърце и ум? — пита момичето.

— Ще служи за възприемник — подсказва скришом тънкогласият.

— Възприемник — повтаря момичето.

— Да — потвърждава дрезгавият. — Ти ще си онази, която възприема.

— И предава възприетото на приемника — допълва врещящият.

— С други думи, доотата започва да ни служи като проход — уточнява тенорът.

— Вместо козата ли? — пита момичето.

— Умрялата коза беше само временен проход — пояснява басът. — Но на нас ни трябва жива доота за възприемник, да свързва мястото, където живеем, с това място тук.

— А на мадзата каква е задачата? — попита момичето.

— На мадзата работата е да стои близо до доотата — казва вресливият.

— И кога ще се събуди доотата? — пита момичето.

— След два, най-много три дни — отвръща тенорът.

— Или два, или три — уточнява тънкогласият.

— А ти пази тая доота — заръчва баритонът. — Тя е твоя.

— Доотата не може да е пълноценна, ако мадзата не се грижи за нея — конкретизира вресливият. — И бързо ще умре.

— А загуби ли доотата, мадзата ще загуби и сянката на своето сърце и своя ум — вметва тенорът.

— И какво става, когато мадзата загуби сянката на своето сърце и своя ум? — пита момичето.

Човечетата се споглеждат. Нито едно не желае да отговори на въпроса й.

— Щом доотата се събуди, на небето ще изгреят две луни — обявява дрезгавият.

Тези две луни хвърлят сянката на нейното сърце и нейния ум — разяснява баритонът.

— Ще изгреят две луни — повтаря механично момичето.

— Това ще е знак. Затова наблюдавай най-внимателно небето — заръчва скришом тънкогласият. — Наблюдавай най-внимателно небето — повтаря. — И брой луните.

— Хо-хо! — включва се ритмуващият.

— Хо-хо! — отвръщат му останалите шест.

* * *

Момичето успява да избяга.

Нещо не е наред. Става някаква грешка. Настъпило е сериозно изкривяване — в пълно противоречие с природата. Момичето го усеща. Не знае какво точно искат човечетата, но я побиват тръпки при спомена за самата нея във въздушната какавида. Изключено е да живее едновременно със своето живо, подвижно друго „аз“. Длъжна е да избяга оттук. При първа възможност. Преди да се е пробудила доотата й. Преди появата на втората луна на небето.

В Общината е забранено човек да притежава пари. Но баща й преди време й е дал тайно банкнота от десет хиляди йени и няколко монети. „Скрий ги хубаво, да не могат да ги намерят“, й рекъл. Дал й и листче с някакво име, адрес и телефон. „Ако някой ден решиш да избягаш, купи с парите билет за влака и върви там.“

Изглежда, баща й усеща, че в Общината ще се случи нещо лошо. Момичето изобщо не се колебае, а действа бързо. Не успява дори да се сбогува с родителите си.

Изважда банкнотата от десет хиляди йени, монетите и листчето от заровения в земята буркан. По време на час казва, че й е лошо, и иска разрешение от учителя да отиде до медицинската сестра. Но вместо това напуска училището и хваща автобуса до гарата. Подава на гишето банкнотата от десет хиляди йени и си купува билет до Такао, на запад от Токио. Касиерът й връща ресто. Никога дотогава не е купувала билет и получавала ресто, нито се е качвала на влак, но е запаметила подробните инструкции, които е получила от баща си.

Като следва написаното на листчето, слиза на гара Такао по линията Чуо и от телефонен автомат избира дадения от баща й номер. Отговаря й стар бащин приятел — художник, който рисува в традиционния японски стил. Той е с десет години по-стар от баща й и живее заедно с дъщеря си в планината, близо до връх Такао. Жена му е починала наскоро. Дъщерята се казва Куруми и е една година по-малка от нея. Малко след разговора им човекът идва на гарата и приютява радушно у дома си избягалото момиче.

Още същата вечер момичето поглежда през прозореца на новия си дом и установява, че броят на луните на небето е нараснал на две. До нормалната луна виси втора, по-малка, с вид на леко спаружено грахово зърно. Доотата ми явно се е пробудила, казва си. Двете луни хвърлят сянката на нежното сърце и ума й. Сърцето й потръпва. Светът се е променил. И нещо започва да става.

* * *

Момичето няма никаква вест от родителите си. Възможно е никой от Общината да не е забелязал липсата й. Понеже другото й „аз“ — доотата й — е все още там. Поради изключителната им прилика никой не се досеща. Единствено родителите й би трябвало да усетят, че доотата не е истинското момиче — че е просто другото „аз“ на дъщеря им, която всъщност е избягала от Общината и е оставила доотата да я замества. И знаят единственото място, където може да е отишла, но така и не правят опит да се свържат с нея. Което би могло да се приеме като безмълвно послание до нея да не се връща.

Момичето започва да посещава училище, но не редовно. Външният свят се оказва прекалено различен от света на Общината, в който е израсла. И правилата са други, и целите, дори говорът е друг. Така че й е трудно да си намери приятели в този нов свят. Както и да свикне с училищния живот.

Но когато тръгва в прогимназията, се сприятелява с едно момче. Тору е дребен, кльощав и със силно набръчкано като на маймунче лице. Изглежда, като бебе е прекарал сериозна болест, та не може да участва в дейности, които изискват физически усилия. Гръбначният му стълб е доста крив. В междучасията остава винаги сам да чете. И той като нея си няма приятели. Понеже е прекалено малък и грозен. По време на една обедна почивка момичето сяда до него и го заговаря. Пита го коя книга чете. И той почва да й чете на глас. А тя харесва гласа му — слаб, хрипкав, но за нея — звънък. И с този си глас той й разправя най-пленителни неща. Така красиво чете прозата, че й звучи като поезия. И тя започва да прекарва с него всяка обедна почивка; седи и попива нещата, които й чете.

Много скоро обаче момичето изгубва Тору. Човечетата й го отнемат.

Една нощ в стаята на Тору се появява въздушна какавида. Докато спи нощем, човечетата я правят все по-голяма и я показват на момичето в сънищата й. А момичето е безсилно да ги спре. По някое време какавидата достига необходимия размер и върху нея се появява вертикална пукнатина — точно така, както се е случило и с момичето. С тази разлика, че в новата какавида има три големи черни змии, толкова плътно усукани една около друга, че никой не може да ги раздели, дори самите те. Приличат на лъскав вечен триглав възел. Змиите са бесни, че не могат да се разделят. Какви ли усилия не полагат, но колкото повече се гърчат, толкова повече се оплитат. Човечетата ги показват на момичето. До тях спи Тору, но нищо не усеща. Единствено момичето вижда какво става.

Няколко дни по-късно момчето внезапно се разболява и го пращат в далечен санаториум. Не се споменава от какъв род е заболяването му. Но, така или иначе, става й ясно, че той няма вече да се върне в училището. Изгубила го е завинаги.

Момичето осъзнава, че това е послание от човечетата. Явно на нея лично нищо не могат да й сторят, тъй като тя е мадза. Затова пък могат да навредят на хората около нея, дори да ги унищожат. Но пак не на всекиго — не могат да пипнат например настойника й — художника, нито дъщеря му Куруми. По тази причина подбират жертвите си из средата на най-слабите. Измъкнали са трите змии из дълбините на мозъка на момчето и са ги събудили. С унищожаването на момчето я предупреждават, че крайната им цел е да върнат момичето при нейната доота. „В края на краищата ти си причината за всичко, което става“, казват й.

Момичето пак се потапя в самота. Престава да ходи на училище. Не смее да се сприятели с никого, за да не го изложи на опасност. Така се живее в свят с две луни. Това е урокът, който е получила.

* * *

По някое време момичето решава да създаде собствена въздушна какавида. Знае как става. Човечетата са й казали, че са дошли в нейния свят по проход оттам, където живеят. Което би трябвало да значи, че и тя би могла да отиде там, ако тръгне по прохода в обратната посока. А там ще разкрие тайната защо се е озовала тук и какво значат тези думи мадза и доота. Току-виж успяла и Тору да спаси. И момичето се захваща да си изгради проход. За тази цел и трябва да извлече нишки от въздуха и да изплете своя какавида. Ще и трябва много време, но ако се възползва от това време, ще успее.

Понякога обаче я обзема несигурност, объркване. Ама аз наистина ли съм мадза? Дали пък в някой момент не съм си разменила местата с моята доота? И колкото повече мисли по въпроса, толкова по-несигурна се чувства. Как мога да докажа, че аз съм истинската „аз“?

* * *

Повестта завършва символично: момичето отваря входа към прохода. Но не обяснява какво ще й се случи зад вратата — може би понеже още не се е случило.

Доота, рече си Аомаме. И Вожда използва тази дума, преди да умре. Нали каза, че дъщеря му зарязала доотата си и избягала, за да създаде сила, противопоставяща се на човечетата. Напълно възможно е точно това да е станало. И да не съм единствената, която вижда две луни.

И все пак Аомаме разбираше защо книгата е станала тъй популярна. Макар че описва фантастичните изживявания на попаднало в необикновени обстоятелства момиче, в нея имаше и нещо, което предизвикваше хората да проявяват естествено съчувствие. И вероятно пробуждаше у тях нещо подсъзнателно, което увличаше читателя да обръща страница подир страница.

Несъмнено голяма част от литературните качества на книгата, включително и ярките точни описания, се дължаха на Тенго, но възторгът й не се ограничаваше само с този факт. Налагаше й се да се съсредоточи върху онази част, където се появяват човечетата. Аомаме възприемаше повестта като съвсем практично помагало с инструкции, от което зависеха животът и смъртта на истински хора. Длъжна бе да извлече от него конкретни знания, да уплътни с тях разбиранията си за света, в който я бяха въвлекли.

„Въздушната какавида“ изобщо не бе шантава фантазия, приумица на някакво седемнадесетгодишно момиче. Дори ако приемеше, че имената са променени, Аомаме бе убедена, че повечето от описанията се отнасят до непогрешимо реални неща, изживени пряко от самата авторка. Че Фука-Ери е пресъздала с максимална точност събития от собствения си живот с цел да разкрие всички тези тайни пред широкия свят, да предупреди колкото се може повече хора за съществуването и делата на човечетата.

Изглежда, оставената от момичето доота е послужила на човечетата за проход към баща й — Вожда, когото впоследствие са превърнали в свой приемник. След което са прогонили ненужните им членове на „Акебоно“ и са ги въвлекли в самоубийствено кръвопролитие, а останалите — групата Сакигаке, са оформили в стегната войнствена ксенофобска религиозна секта — вероятно най-удобната среда за целите на човечетата.

Аомаме се чудеше доколко доотата на Фука-Ери е успяла да преживее без своята мадза. Нали човечетата са й казали, че на практика е невъзможно една доота да оцелее без своята мадза. Ами самата мадза? Как ли минава животът й, след като е загубила сянката на своето сърце и ум?

След бягството на момичето от Сакигаке човечетата вероятно са прибегнали до същия процес и са изработили още дохти с цел да разширят и укрепят прохода, по който минават, така както се добавят нови платна към магистрала. По този начин дохтите стават възприемници за човечетата и играят ролята на жрици в храма. Такава е била и Цубаса. Ако приемеше, че Вожда е имал сексуална връзка не с действителните мази на момичетата, а с тяхното друго „аз“, с дохтите им, то изразът, който Вожда бе използвал — „двусмислено съчетаване“, — придобиваше смисъл. А освен това обясняваше и плоските, без дълбочина, очи на Цубаса и почти пълното й неумение да говори. Аомаме нямаше никаква представа защо и как доотата Цубаса е избягала от религиозната секта, но бе почти сигурна, че е била вкарана във въздушна какавида и е била „възвърната“ при нейната мадза. А жестокото убийство на кучето е било предупреждение от човечетата — каквото е било и изчезването на Тору в повестта.

Дохтите са желаели да забременеят от Вожда, но тъй като самите те са нематериални, не могат да менструират. Въпреки това според Вожда имали огромно желание да заченат. Това пък на какво се е дължало? Аомаме поклати глава. Много неща още трябваше да си изясни.

* * *

Изгаряше от желание да сподели колкото се може по-скоро всичко научено с вдовицата: че Вожда всъщност не е изнасилвал нищо друго освен сенките на момичетата; че в края на краищата не се е налагало да го убиват.

Но дори да успееше да й обясни всичко това, нямаше никак да й е лесно да убеди вдовицата да й повярва. Представяше си как ще се почувства възрастната жена. Не само тя — всеки нормален човек би се затруднил да възприеме като факт всички тези приказки за човечета, мази, дохти и въздушни какавиди. На човек със здрав разум то би прозвучало като литературна измишльотина, не по-реално от Царицата на Сърцата или Белия Заек с джобния часовник в „Алиса в Страната на чудесата“.

Но Аомаме наистина бе видяла двете луни — старата и новата — на небосвода. И действително живееше на тяхната светлина. Усетила бе по кожата си изкривеното им притегляне. И с двете си собствени ръце бе убила така наречения Вожд в тъмната хотелска стая.

Аомаме нямаше представа какво всъщност делят човечетата, като поставят Сакигаке под свой контрол. Нищо чудно да се стремят към неща, които са отвъд доброто и злото, но дори младата героиня на „Въздушната какавида“ схващаше интуитивно, че тези неща не са редни, и се опитваше да им се противопостави по свой си начин. Със средствата на своята повест. А Тенго й бе станал партньор, за да се разпространи повестта. Вероятно и сам той не е съзнавал смисъла на своите дела; сигурно не го съзнава и до днес.

Но, така или иначе, повестта „Въздушната какавида“ е важният ключ.

Всичко започва от нея.

Но къде е моето място в тези неща?

Привлечена съм била в този свят с двете луни, в този изпълнен със загадки свят на 1Q84 година, в мига, в който чух „Симфониетата“ на Яначек и тръгнах да слизам по аварийната стълба по време на задръстването по градската високоскоростна магистрала. Но какво означава това?

* * *

Затвори очи и продължи да разсъждава.

Предполагам, че са ме въвлекли в създадения от Фука-Ери и Тенго проход на „противопоставящата се на човечетата сила“. Именно въпросната сила трябва да ме е прехвърлила на тази страна. Какво друго обяснение би могло да има? А ролята, която изпълнявам в цялата история, в никакъв случай не може да е маловажна. Напротив, не бих се учудила, ако съм едно от главните действащи лица.

Аомаме огледа обстановката около себе си. С други думи, аз се намирам в историята, която Тенго е задвижил. И в този смисъл се намирам вътре в него — в неговото тяло, осъзна тя. Намирам се в самия храм, така да се каже.

Преди много време гледах по телевизията един стар научнофантастичен филм. Разправяше се за група учени, които успяват да смалят телата си до микроскопични размери, качват се в нещо като подводница (която също е смалена) и влизат в кръвоносните съдове на пациента, а оттам пробиват до мозъка му, за да извършат сложна хирургическа операция, която би била невъзможна при нормални обстоятелства. Нищо чудно и аз да съм се озовала в подобно положение. И сега да съм в Тенговата кръв, да циркулирам из тялото му. Бих се с белите кръвни клетки, нахвърлили се на външния нашественик (тоест на мен) на път към корена на заболяването и сигурно съм успяла да „унищожа“ този корен, когато убих Вожда в хотел „Окура“.

Аомаме успя да се постопли от тези си мисли. Изпълних поставената ми задача. Никак не ми беше лесно и много ме беше страх, но я изпълних хладнокръвно и безгрешно сред всичките там гръмотевици — и нищо чудно — под погледа на Тенго. Изпита гордост от онова, което бе постигнала.

Но ако се придържам към аналогията с кръвта, съвсем скоро ще трябва да навляза — изтощена, вече изпълнила функцията си — в някоя вена. И малко след това да бъда изхвърлена от тялото. Нали това е основното правило, по което работи телесната система — неизбежна съдба. Е, и? Нали сега съм в Тенго, обгърната съм от топлината му, водят ме сърцето му, логиката и правилата му, а може би и езикът, на който пише. Не е ли прекрасно, че съм така приютена в него!

Все още седнала на пода, Аомаме затвори очи. Навря нос в страниците на книгата и вдъхна аромата й — мириса на хартията, мириса на печатарското мастило. Отдаде се безрезервно на потока й и се заослушва за биенето на Тенговото сърце.

Това е царството, рече си.

Готова съм да умра, щом се наложи.

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): МОРЖА И ШАПКАРЯ

Нямаше никакво съмнение: луните бяха две.

* * *

Едната беше луната, която си съществува открай време, а другата бе далеч по-малка, зеленикава луна, леко разкривена и светеща много по-слабо. Приличаше на бедно грозно дете, далечен родственик, натрапен на семейството от злощастни събития и нежелан от никого. Но безспорно съществуваше — не бе нито фантом, нито зрителна измама, а си висеше в пространството като останалите небесни тела — солидна маса с ясни очертания. Не самолет, не дирижабъл, не направен от човека спътник, нито изработена на шега луна от папиемаше. Несъмнено си бе скала, заела тихо и упорито своето място в нощното небе, като поставен след дълги размишления препинателен знак или дарена от съдбата бенка.

Тенго прекара няколко минути втренчен в новата луна, сякаш искаше да я предизвика; без да отклонява и за миг погледа си, дори почти без да примигва. Но колкото и да не отлепваше очи от нея, тя отказваше да помръдне. Стоеше си закотвена на нейното си място в небето с тихо, каменно-сърдечно упорство.

Тенго отпусна десния си юмрук и — почти несъзнателно — леко поклати глава. По дяволите! Точно като във „Въздушната какавида“ е! Свят с увиснали една до друга две луни. Появата на нова доота се ознаменува с появата на втора луна.

„Това ще е знак. Затова наблюдавай най-внимателно небето“, заръчало бе едно от човечетата на момичето.

Тези думи ги бе написал самият Тенго. По настояване на Комацу бе описал новата луна възможно най-конкретно и подробно. Тъкмо върху тази част от повестта бе положил най-много труд. Видът на новата луна бе почти изцяло Тенгово творение.

А Комацу му каза: „Погледни го от друг ъгъл, Тенго. Читателите ти са виждали безброй пъти небе с една луна, нали така? Но се съмнявам някой да е видял небе с две луни една до друга. Когато в едно повествование вкараш нещо, което повечето читатели изобщо не са виждали, длъжен си да го опишеш с максимална точност и с колкото се може повече подробности“.

Препоръката му бе съвсем смислена.

Без да снема поглед от небето, Тенго пак завъртя глава. Новодобавената луна отговаряше абсолютно по размер и форма на онази, чието описание сам бе измислил. Дори езикът, с който я бе описал, й пасваше почти идеално.

Не може да бъде, мислеше си Тенго. Каква е тази реалност, която имитира литературна творба?

— Не, не може да бъде — каза дори на глас. Или поне се опита. Понеже гласът му почти му отказа. Гърлото му бе пресъхнало, като да бе пробягал огромно разстояние. Изключено е. Та това е фиктивен свят — свят, който в действителност не съществува. Това бе свят във фантастичния разказ, споделян нощ подир нощ от Фука-Ери на Адзами и доработен от самия Тенго. Може ли тогава да се приеме, попита се Тенго, че това е светът от повестта? Възможно ли е да съм напуснал някак си реалния сеят и да съм влязъл в света на „Въздушната какавида“, така както Алиса пада в заешката дупка? Или пък реалният свят да е бил преиначен, че да съответства изцяло на историята във „Въздушната какавида“? И значи ли това, че едновремешният свят — познатият свят само с една луна — вече никъде не съществува? И възможно ли е всичко това да е свързано по някакъв начин със силата на човечетата?

Огледа се с надеждата да намери някакъв отговор, но пред очите му бе само съвършено обикновеният градски жилищен квартал. И не виждаше в него нищо странно или необичайно — нито Царицата на Сърцата, нито Моржа, нито Шапкаря. Не го заобикаляше нищо освен празният пясъчник и люлките, излъчващата стерилна светлина живачна лампа, разперените клони на зелковата, заключената обществена тоалетна и новият шестетажен жилищен блок (в който светеха само четири апартамента), табелата на местната управа, червеният автомат с емблемата на „Кока-кола“, неправилно паркираният стар зелен фолксваген голф, стълбове с жици и в далечината — неонови реклами в основни цветове. Най-обикновен градски шум и най-обикновени светлини. Тенго се бе пренесъл тук, в Коенджи, преди седем години. Не защото толкова му харесваше кварталът, а понеже бе успял да си намери евтина квартира в близост до станцията на метрото, за да му е удобно да пътува до и от местоработата си. И понеже не му се занимаваше да се мести другаде, бе останал. Затова пък бе опознал махалата най-подробно и би трябвало моментално да забележи и най-дребната промяна.

Но кога ли се бе появила новата луна? Тенго не можеше да каже със сигурност. Дали пък луните не са били две от няколко години насам, а той просто не ги е забелязал? Не за пръв път пропускаше да види нещо. Не следеше редовно вестниците, а пък телевизия изобщо не гледаше. Така че имаше сума ти неща, които бяха известни на всички освен нему. Да не би да й се е случило наскоро нещо, заради което луните са се увеличили от една на две? Идеше му да попита първия срещнат: „Извинявайте за необичайния въпрос, но откога луните са две? Просто имах чувството, че може да знаете отговора“. Но нямаше и кого да попита — наоколо не се навърташе дори някоя котка.

Не! Имаше някого! Някъде съвсем наблизо някой забиваше гвоздей с чук в стената. Тряс-тряс, тряс-тряс, тряс-тряс. Звукът доста дълго не спря, явно изключително твърдият пирон отказваше да влезе в изключително твърдата стена. Кой пък се е хванал в този късен час да кове пирони? Озадачен, Тенго се огледа, но не видя наблизо нито стена, нито човек с чук.

Само секунда по-късно осъзна, че чува биенето на собственото си сърце. Възбудено от адреналина, сърцето му помпаше мощни струи кръв из тялото му. И бумтенето отекваше в ушите му.

* * *

Гледката на двете луни му причини лек световъртеж, като да бе нарушила равновесието на нервната му система. Приседна на върха на пързалката, облегна се на парапета и затвори очи, за да му мине. Имаше чувството, че силата на земното притегляне около него се е променила недоловимо. Че някъде се надига прилив, а другаде настъпва отлив. И че хора с безизразни лица се лутат между две състояния — на луди и лунатици.

Така както му се виеше свят, Тенго изведнъж си даде сметка, че много отдавна не му се бе явявала майка му по белия й комбинезон. Почти беше забравил видението, което го бе мъчило в продължение на години. Кога всъщност за последно му се бе привидяла? Не можеше да си спомни точно, но май бе някъде около времето, когато се захвана да пише новия си роман. От този момент нататък по някаква необяснима причина призракът на майка му бе престанал да го тормози.

И вместо това Тенго сега седеше на върха на една пързалка на детска площадка в Коенджи и гледаше двойката луни на небето. Непроницаемият нов свят го бе заобиколил тихо, като шляпаща черна вода. Може би новият проблем бе прогонил стария. И старата позната загадка е била заменена от някаква съвсем нова. При това в тази Тенгова мисъл нямаше и капка ирония. Нито му внушаваше нуждата да се оплаче. Каквото и да е съдържанието на този нов свят, явно нямам друг избор, освен мълчаливо да го приема. Няма място за капризи и щения. Не че имах някакъв избор и в другия свят, в който живях досега. Разлика не съществува. Пък и да поискам да се оплача, рече си, на кого мога да изложа оплакването си?

Твърдият сух бумтеж на сърцето му не спираше, но световъртежът постепенно отмина. Заслушан в шума на сърцето си, Тенго опря глава в парапета на пързалката и пак се загледа в двете луни на небето над Коенджи. Ама че странна гледка — нов свят с нова луна! Всичко е неустановено и в крайна сметка двусмислено. Но поне едно мога със сигурност да кажа, рече си Тенго: каквото и да стане с мен в бъдеще, никога, ама никога няма да приема за обичайна и очевидна тази гледка на увисналите една до друга две луни.

Какъв ли таен пакт бе сключила навремето Аомаме с луната? Тенго си спомни смъртно сериозния поглед в очите й, вперени в луната посред бял ден. Какво е могла да предложи на луната?

И какво ли ми предстои оттук нататък?

На десетгодишна възраст Тенго — уплашеното момче, застанало пред голямата врата на стаята — си беше задавал многократно този въпрос, докато Аомаме не изпускаше ръката му в празната класна стая. И досега си го задаваше. И изпитваше същата тревога, същия страх, същото треперене. Само дето вратата сега бе нова и по-голяма. А луната пак си висеше, само че сега бяха вече две.

Къде би могла да е Аомаме?

От висотата на пързалката Тенго се огледа, но не видя никъде онова, което се надяваше да съзре. Разтвори лявата си длан и затърси ключ към загадката, но не съзря нищо освен дълбоко прорязаните по дланта линии. На хомогенната живачна светлина му заприличаха на каналите по повърхността на Марс, но пак абсолютно нищо не му говореха. Единственото, което успя да научи от едрата си ръка, бе фактът, че се е отдалечил много от десетата си годишнина — стигнал бе чак до върха на пързалката на малката детска площадка в Коенджи, където на небето висяха две луни.

Къде би могла да е Аомаме?, запита се отново Тенго. Къде ли се крие?

„Тя може да е съвсем наблизо, каза му Фука-Ери. До нея може да се стигне пеша.“ Дали, след като е някъде съвсем наблизо, и Аомаме вижда двете луни?

Да, сигурен съм, че ги вижда, мислеше си Тенго. Не че имаше някакви доказателства, но притежаваше мистериозното убеждение, че това наистина е така. Нямаше съмнение, че и тя вижда същото, което вижда и той. Сви лявата си ръка в стегнат юмрук и така удари повърхността на пързалката, че чак го заболя.

И точно затова няма начин да не стане: няма начин да не се срещнем някъде съвсем наблизо до това място. Някой преследва Аомаме и тя се крие като ранена котка. Не ми остава много време да я търся. Но къде би могла да е? Тенго нямаше никаква представа.

— Хо-хо! — провикна се ритмуващият.

— Хо-хо! — добавиха в хор останалите шест.

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

(АОМАМЕ): КАКВО ДА ПРЕДПРИЕМА?

Вечерта Аомаме излезе на балкона по чехли и сив спортен екип да огледа луните. В ръката си държеше чаша какао. Отдавна не й се беше припивало какао, но желанието я посети, когато видя в кухненския шкаф тенекиена опаковка на „Ван Хутен“. Двете луни — голямата и малката — висяха в идеално чистото югозападно небе. Но вместо да въздъхне, Аомаме тихо изпъшка. От въздушна какавида се е родила доота, вследствие на което на небето вече има две луни. И 1984 година е подменена от 1Q84-та. Старият свят е изчезнал и тя никога повече няма да се върне в него.

Седнала на балконския стол, Аомаме посръбваше от какаото, гледаше с присвити очи двете луни и се мъчеше да си спомни някои неща от стария свят. Но успяваше да се сети единствено за останалия в апартамента й фикус в саксията. Къде ли е той сега? Дали Тамару се грижи за него, както й обеща? Разбира се. По този въпрос няма смисъл да се тревожа, рече си Аомаме. Тамару винаги държи на думата си. Може да те убие, без окото да му мигне, ако се налага, но дори и тогава ще продължи да се грижи за фикуса ти.

Но какво пък толкова съм се запритеснявала за тоя фикус?

Та той почти не присъстваше в мислите й до деня, в който го заряза в апартамента. Беше си най-обикновен жалък на вид фикус с матовозелен цвят; болнавостта му си личеше от пръв поглед. На разпродажбата му бяха сложили етикет за 1800 йени, но продавачът моментално свали цената на 1500 и ако на Аомаме й се пазареше, можеше и още да я смъкне. Явно от сума ти време си стоеше непродаден. Докато го мъкнеше към дома си Аомаме се ядоса, че се е поддала на импулса да го купи — не само заради нещастния му вид и неудобството около пренасянето му, но и защото бе купила живо същество.

За пръв път в живота си се бе сдобила с живинка. Дотогава си нямаше нито домашно животно, нито цвете в саксия — нито си беше купувала, нито някой й бе подарявал подобно нещо. За пръв път щеше да дели дома си с нещо, което притежаваше свой собствен живот. Когато за пръв път видя малките златни рибки в хола на вдовицата, която ги бе купила за Цубаса от уличния панаир предната вечер, на Аомаме изведнъж й се бе приискало и тя да си има рибки — лично нейни. Не можеше да отлепи погледа си от тях. Откъде се бе появило такова желание у нея? Да не би пък да завиждаше на Цубаса? Никой в живота й не бе й купил нищо от уличен панаир — да не говорим, че и никой не я бе водил на такъв. Родителите й — предани членове на „Обществото на свидетелите“, придържащи се стриктно към библейското учение — гледаха с презрение и избягваха всякакви светски събития от този род.

Тъкмо тогава Аомаме си науми да мине през магазина за преоценени стоки в квартала й в Джиюгаока, където продаваха такива рибки. Щом никой не ще да й купи златна рибка в аквариум, сама ще си я купи. Че какво му е лошото?, питаше се. Вече съм зряла тридесетгодишна жена, живея самостоятелно в апартамент и имам куп пари, скътани в касетата ми в трезора. Притрябвало ми е да искам нечие разрешение, че да си купя една проклета златна рибка.

Но в мига, в който стигна до щанда за домашни любимци и видя как живата златна рибка плува из аквариума и размахва дантелената си опашка, Аомаме усети, че е неспособна да си купи такова нещо. Просто реши, че не е редно човек да даде пари, за да придобие собственост върху друг жив организъм. Сети се и за своето детство. Златната рибка беше безпомощна пленница, осъдена да прекара целия си живот зад стъклената си преграда. Самият факт, изглежда, ни най-малко не я притесняваше. Надали й се ходеше другаде. Но мисълта сериозно глождеше Аомаме.

Интересно защо не я бе споходила същата мисъл, докато гледаше двете рибки в хола на вдовицата. Те тъй елегантно си плуваха в кръглото аквариумче с танцуващите в него слънчеви лъчи. Тогава мисълта да живее заедно със златна рибка й се беше сторила безкрайно примамлива. Рибката щеше да обогати до известна степен живота й. Но като съзря златната рибка на щанда за домашни любимци в магазина за преоценени стоки до гарата, на Аомаме само й спря дъхът. Не. Изключено е! Не мога да държа у дома златна рибка!

Точно в този миг окото й се спря върху самотния фикус в ъгъла на магазина — натикан там едва ли не за да не го забележиш, скрит като изоставено сираче. Поне на Аомаме така й се стори. Нямаше нито ярък цвят, нито блясък, а и по форма бе разкривен, но тя го купи почти без да се замисли — не защото й хареса, а защото се почувства длъжна да го направи. После, след като го постави на пода у дома си, всъщност много рядко го поглеждаше, освен в редките случаи, в които го поливаше.

Но ето че сега — след като го бе зарязала и си даваше сметка, че няма никога вече да го види — Аомаме не преставаше да се тревожи за растението. Яко се намръщи, както често правеше, когато й идеше да изкрещи от объркване: разтягаше всеки мускул на лицето си дотолкова, че заприличваше на съвсем друг човек. След като спря да криви физиономията си по всички възможни начини, Аомаме най-после възвърна нормалния си вид.

Какво толкова съм се запритеснявала за тоя фикус?

* * *

Така или иначе, знам със сигурност, че Тамару ще се грижи добре за него. Свикнал е да обича и да се грижи за живи същества. За разлика от мен. Към кучетата се отнася така, сякаш са негово второ „аз“. Да не говорим, че в свободното си време се грижи най-старателно и за градината на вдовицата. Докато е бил в сиропиталището, е рискувал живота си, за да защитава по-малко момче с увредени способности. Аз на такова нещо не съм способна, мислеше си Аомаме. Не мога да се нагърбвам с отговорност за чужд живот. Стига ми и бремето на моя си и собствената ми самота.

Като си помисли за „самота“, Аомаме се сети за Аюми.

Някой я е приковал с белезници към леглото в хотел за любовни срещи, изнасилил я е жестоко и накрая я е удушил с колан от хавлия. Доколкото й беше известно, извършителят все още не беше заловен. Аюми си имаше семейство и колеги, но бе самотна — толкова самотна, че това я доведе до ужасната й смърт. А аз не направих нищо да й помогна. Ясно беше, че очакваше нещо от мен. Но аз си имах своите си тайни — и своята си самота, — които трябваше да опазя. Нямаше начин да ги споделя с Аюми. Защо тя тъкмо мен си бе избрала между всичките хора на този свят?

Аомаме затвори очи и си представи фикуса в саксията, който бе останал в празния й апартамент.

Какво толкова съм се запритеснявала за тоя фикус?

* * *

Аомаме прекара следващите няколко минути в плач. Какво ми става?, зачуди се и поклати глава. Напоследък само рева. А най-малко имаше нужда от това. Но не успяваше да спре сълзите. Раменете й потръпваха. Нищо не ми остана. Всичко ценно, което притежавах, изчезна — едно по едно. Всичко си отиде — освен топлия ми спомен за Тенго.

Престани да плачеш, укори се сама Аомаме. Та нали съм вътре в Тенго, като онези учени от „Фантастично пътешествие“. Точно така му беше заглавието — „Фантастично пътешествие“[1]! Доволна, че си е спомнила името на филма, Аомаме се успокои и престана да плаче. Колкото и сълзи да пролея, те нищо няма да решат. Трябва пак да стана хладнокръвната твърда Аомаме. Кой иска това да стане? Аз го искам. Огледа се. На небето все още имаше две луни.

„Това ще е знак. Затова наблюдавай най-внимателно небето“ — заръчало бе едно от човечетата — тънкогласото.

— Хо-хо! — обадило се бе ритмуващото.

* * *

Точно в този миг Аомаме забеляза нещо: не бе единствената, загледана в луната. Отсреща на детската площадка имаше някакъв млад мъж. Седеше най-отгоре на пързалката и гледаше в същата посока. И той като мен вижда две луни, усети тя интуитивно. Няма грешка: и той вижда онова, което виждам и аз. И той вижда, че на този свят има две луни. Но пък Вожда твърдеше, че не всички на този свят могат да виждат двете луни.

Нямаше място за съмнение: и този едър млад мъж гледаше двойката луни на небето. Готова съм да се обзаложа на всичко. Усещам го. Седи той там и гледа голямата жълта луна, а до нея — по-малката, разкривената, с цвят на зелен мъх. И имам чувството, че се мъчи да проумее смисъла на видяното. Дали и той не се е озовал случайно в 1Q84 година? И сега е объркан, недоумяващ смисъла на този нов свят. Няма начин да е друго. Само заради това се е покатерил тази вечер навръх пързалката, за да наблюдава сам луните, да прехвърля различните възможности и всички хипотези, които могат да му минат през ум, и да ги изследва най-подробно.

А може и изобщо да не съм права. Може да е човек на Сакигаке. И да ме следи.

При тази мисъл пулсът й скочи. Дясната й ръка посегна несъзнателно към пистолета под ластика на долнището и стисна дръжката му.

Но пък не долавяше и някакво напрежение или настойчивост в стойката му, нито нещо, което да подсказва склонност към насилие. Просто си седеше там сам-самичък, опрял глава в парапета и загледан право в луните на небето, погълнат от собствените си мисли. Аомаме седеше на балкона си на третия етаж, а той бе долу, под нея. Тя проточи врат и взе да го наблюдава през процепа между непрозрачните пластмасови плоскости, с които бе обграден балконът, и горния му парапет. Дори да вдигнеше поглед към нея, той надали щеше да я види; а и очевидно бе напълно погълнат от небесната гледка, за да забележи, че някой го наблюдава.

Аомаме си наложи спокойствие и бавно изпусна насъбралия се в гърдите й въздух. Отпусна пръстите си и ги махна от дръжката на пистолета. И от заетата вече позиция продължи да наблюдава младия мъж. Оттук успяваше да види единствено профила му. Живачната лампа над детската площадка го къпеше в ярката си светлина. Беше висок човек с широки рамене, с твърда на вид късо подстригана коса и носеше тениска с дълги, навити до под лактите ръкави. Не личеше да е особено красив, но чертите му бяха хубави, солидни, а и формата на главата му не бе никак лоша. Ако беше малко по-стар и с по-оредяла коса, можеше да мине и за красавец. И изведнъж Аомаме осъзна:

Това е Тенго.

Не, изключено е, помисли си веднага след това. И завъртя рязко глава няколко пъти. Няма начин. Сто на сто греша. Нещата не се случват така. Но й стана невъзможно да диша нормално. И тялото й не желаеше да й се подчинява. Мисълта и действията й отказваха напълно да влязат в синхрон. Трябва пак хубаво да го огледам, рече си, но неизвестно защо, не успяваше да фокусира погледа си. Най-неочаквано зрението на дясното й око взе да се различава коренно от това на лявото. И тя несъзнателно разкриви лице.

Какво да предприема?

Стана от балконския стол и безпомощно се огледа. После се сети, че в шкафа е видяла малък бинокъл „Никон“, и отиде да го вземе. Върна се бързо на балкона и насочи бинокъла към пързалката. Младият мъж още беше там. В същата поза, с вперен в небето поглед. Фокусира с треперещи пръсти бинокъла и взе да разглежда със затаен дъх, съсредоточено, профила му. Нямаше място за съмнение: наистина беше Тенго. Въпреки изминалите двадесет години беше убедена: не можеше да е друг освен него.

Най-много обаче я изненада това, че външността на Тенго почти не се беше променила от онази на десетгодишното момче, сякаш десетгодишното момче се бе превърнало директно в тридесетгодишен мъж. Не че видът му беше детински. Тялото и главата му бяха, разбира се, много по-големи в сравнение с едно време, а и чертите му бяха черти на зрял мъж. И изражението му бе станало по-задълбочено. Положените върху коленете му ръце бяха едри и силни — съвсем различни от ръката, която бе сграбчила двадесет години по-рано в класната стая в основното училище. Но в същото време аурата, която физическото му присъствие излъчваше, си беше същата. Солидното му масивно тяло й даваше някакво дълбоко, естествено усещане за топлота и сигурност. Изпита могъщото желание да допре буза до гръдта му и то я изпълни с радост. Седеше си той на детската пързалка, загледан в небето, втренчен право в онова, което гледаше и тя — двете луни. Да, възможно е да виждаме едни и същи неща.

Какво да предприема?

* * *

Нищо не й идваше на ум. Остави бинокъла в скута си и сви юмруци — толкова силно, че ноктите й се забиха в кожата. Стиснатите й юмруци леко трепереха.

Какво да предприема?

Заслуша се в накъсаното си дишане. И докато се усети, тялото й сякаш се разцепи по средата на две. Едната й половина бе готова да приеме, че пред нея е самият Тенго. Другата половина обаче го отричаше и се мъчеше да се самоубеди, че всичко това не се случва. Двете противоположни сили се блъскаха в нея и всяка се мъчеше да я увлече след себе си. Имаше чувството, че всяка частица от плътта й се разкъсва на две заедно с всички стави и че костите й се разтрошават.

Идеше й да се втурне към детската площадка, да се покатери на пързалката и още там да заговори Тенго. Но какво щеше да му каже? Та тя в момента не можеше дори да помръдне мускулите на устата си. Дали щеше да успее да изкара оттам поне няколко думи? „Казвам се Аомаме. Преди двадесет години те хванах за ръка в една класна стая в основното училище в Ичикава. Помниш ли ме?“ Това ли щеше да му каже? Нима нямаше по-подходящи думи?

Другата Аомаме обаче й заповядаше: „Стой си скрита тук, на балкона. Нищо друго не можеш да направиш. Много добре знаеш. Нали снощи сключи сделка с Вожда: да спасиш Тенго и да му помогнеш да оцелее на този свят, като се откажеш от собствения си живот. Това в най-общи линии бе направената сделка. Договорът е сключен. Ти изпрати Вожда на другия свят и се съгласи да пожертваш живота си. Каква полза би могла да имаш сега да видиш Тенго и да разговаряш с него за миналото? А и какво ще направиш, ако се окаже, че той не те помни или си останала в спомените му само като «онова странно момиче, което четеше гадните си молитви»? Как ще се чувстваш тогава, когато тръгнеш към своята смърт?“

От тази мисъл отново се вцепени. И взе да трепери неконтролируемо, сякаш бе настинала жестоко и усещаше как замръзва до мозъка на костите си. Обгърна се с ръце и остана така известно време, но без да снема дори за миг очите си от седналия на пързалката и загледан в небето Тенго. Боеше се да не изчезне в мига, в който погледнеше другаде.

Копнееше Тенго да я поеме в обятията си и да я милва с едрите си ръце. Мечтаеше да усети с цялото си тяло топлината му, а той да я гали от глава до пети и да я сгрява. Да ми отнеме онзи студ, който чувствам в дълбините на тялото си. Искам го да влезе в мен и да ме разбърка с всичка сила, като лъжичка в чаша какао, бавно, до дъното. И ако направи всичко това, няма да имам нищо против да умра веднага, на място. Наистина.

* * *

Но нима това е истината?, запита се Аомаме. Та нали, ако това се случи, може вече да не искам да умирам, а да остана при него за вечни времена. Току-виж желанието ми да умра се изпарило като капка роса под сутрешното слънце. Или пък ми се прииска да го убия — да го застрелям първо с „Хеклер & Кох“-а, а после да си пръсна и аз черепа. Изобщо не мога да предскажа какво ще стане и на какво ще съм способна.

Какво да предприема?

Аомаме не бе в състояние да реши. Отиде в банята и изтри следите от сълзите си. Огледа се в огледалото и бързо оправи косата си. Лицето й на нищо не приличаше. Очите й бяха кървясали. Облечена бе отвратително — избелял жарсен спортен екип със странна издутина отзад, там, където бе напъхала деветмилиметровия автоматичен пистолет под ластика. Нима така ще се представи пред мъжа, по когото изгаря от двадесет години? Защо не си беше облякла нещо по-свястно? Сега вече бе късно. Нямаше време за преобличане. Нахлузи чифт маратонки, взе на бегом по аварийната стълба трите етажа до долу, прекоси улицата, отиде на детската площадка и се отправи към пързалката, но там нямаше и помен от Тенго. Окъпаният от изкуствената светлина на живачната лампа връх на пързалката бе безлюден — по-тъмен, по-студен и по-празен от обратната страна на луната.

Да не би пък да беше халюцинация?

Никаква халюцинация не беше, рече си останалата без дъх Аомаме. Няма съмнение, че само допреди секунди Тенго беше тук. Покатери се върху пързалката и се огледа във всички посоки. Нямаше жива душа. Но той не може да се е отдалечил чак толкова. Тука беше допреди няколко минути — четири, най-много пет. Ако се затичам, ще успея да го настигна.

Но Аомаме се отказа. Почти насила се спря. Не, не бива. Не знам дори в коя посока е поел оттук. Най-малко ми е дотрябвало да търча безцелно цяла нощ по улиците на Коенджи. В никакъв случай не бива да го правя. Докато Аомаме се двоумеше на балкона, Тенго бе слязъл от пързалката и си бе отишъл. То, като се замислиш, явно съдбата ми го е отредила. Колебах се, колебах се и за миг изгубих способността си да разсъждавам, а в това време Тенго си е заминал. Точно това ми се случи.

А може и да е за добро, мислеше си Аомаме. Може това да е най-добрият вариант. Но поне успях да открия Тенго. Току-що го видях на отсрещната страна на улицата. И се разтреперих от мисълта, че може да ме прегърне. Макар и само за броени секунди успях да изживея тази мощна радост и очакване. Затвори очи, хвана се за парапета на пързалката и прехапа устна.

После приседна в позата, в която и Тенго бе седял. И вдигна очи към югозападното небе, където двете луни — голямата и малката — си висяха една до друга. А само преди минути бе наблюдавала Тенго от балкона на апартамента си, където силното й колебание сякаш продължаваше да витае.

1Q84 — това е името, дадено на този свят. Влязла съм, без да искам, в него преди шест месеца, а сега най-умишлено се готвя да го напусна. Но Тенго ще остане тук дори след като мен ме няма. Естествено, нямам никаква представа как този свят ще се отрази на Тенго. Няма как да остана с него до края. Но какво от това? Нали ще умра за него! Нямах възможността да изживея собствения си живот — тази възможност поначало ми е била отнета. Но пък ще имам възможността да умра заради него. И това ми стига. Да умра с усмивка на лице.

И това не е никаква лъжа.

* * *

Аомаме се напъваше да усети поне нещо мъничко останало от присъствието на Тенго на върха на пързалката, но не долови абсолютно никаква топлина. Нощният вятър — предвестник на есента — вееше през листата на зелковата и бе замел всички следи от Тенго. Но Аомаме все пак остана да седи там и да гледа двете луни, къпещи я в своята странна, лишена от емоции светлина. Звуците на града се сливаха в един общ шум, обгръщащ я със своя басо континуо[2]. Сети се за паячетата, оплели мрежи по аварийната стълба на градската високоскоростна магистрала. Дали са живи още и дали поддържат мрежите си?

После се засмя.

Готова съм, рече си. Предприела съм всичко необходимо.

Оставаше й обаче да посети едно определено място.

[1] Fantastic Voyage (1966) на режисьора Ричард Флайшър. — Б.пр. ↑

[2] Basso continuo (итал. — „продължителен бас“) — маниер при записване на музикален акомпанимент, характерен най-вече за барока. При басо континуо се изписват само основните басови тонове на акомпанимента, по-нататък хармонията, както в много случаи и солиращата партия са въпрос на импровизация („Уикипедия“). — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

(ТЕНГО): ДОКАТО НА НЕБЕТО ИМА ДВЕ ЛУНИ

След като слезе от пързалката и напусна детската площадка, Тенго се зашля безцелно из Коенджи, почти без да усеща как минава от една улица на друга. Мъчеше се да сложи в ред обърканите мисли в главата си, но в момента не му се удаваше да размишлява стегнато — най-вероятно поради разнообразието от мисли, които го бяха занимавали, докато седеше на пързалката: за увеличения брой на луните, за кръвните връзки, за новата глава в живота му, за опияняващо реалистичното му видение, за Фука-Ери и „Въздушната какавида“ и за Аомаме, която, изглежда, се криеше някъде наблизо. Поради тази бъркотия в главата му Тенго усети как способността му да се съсредоточава е поставена на крайно изпитание. Прищя му се просто да си легне и да заспи дълбоко. Пък на сутринта да продължи мисловният процес. Сега, колкото и да се напъваше, нищо нямаше да му стане по-ясно.

У дома завари Фука-Ери, седнала на бюрото му, да подостря внимателно моливи с малко джобно ножче. Тенго държеше постоянно десет молива в моливника си, но сега видя поне двадесет. И то — красиво подострени. Не беше виждал през живота си по-красиво подострени моливи, с остри като игли връхчета.

— Търсиха те по телефона — каза Фука-Ери, докато опитваше с пръст остротата на поредния молив. — От Чикура.

— Нали ти казах да не вдигаш телефона!

— Но те те търсеха по важна работа.

Явно от самия звън бе заключила, че е нещо важно.

— За какво? — попита Тенго.

— Не казаха.

— Но се обаждаха от санаториума в Чикура, нали?

— Искат да се обадиш.

— Аз ли да им се обадя?

— Още днес. Независимо по кое време.

— И предполагам, че не са си оставили номера — изпъшка Тенго.

Тя обаче го беше запомнила. Тенго си го записа. Погледна часовника. Беше 8:30.

— Кога се обадиха?

— Преди малко.

Тенго се отби в кухнята и изпи чаша вода. Опря длани в ръба на мивката, затвори очи и се убеди, че мозъкът му функционира нормално. После вдигна телефона и набра номера. Най-много да е починал баща му. Явно ставаше дума за някакъв жизненоважен въпрос. Иначе нямаше да го търсят в такъв късен час.

Вдигна някаква жена. Тенго й каза името си и спомена, че се обажда по тяхно искане.

— Синът на господин Кавана ли е?

— Да — отвърна Тенго.

— Съвсем наскоро се запознахме.

Пред очите му се появи образът на сестрата на средна възраст с металните рамки на очилата. Но не можа да се сети за името й. Изрече няколко любезни приказки, след което добави:

— Предполагам, че вие сте ми позвънили преди малко.

— Да, аз бях. Изчакайте така да ви свържа със завеждащия лекар, за да разговаряте директно с него.

Тенго долепи слушалката към ухото си и чака, и чака да вдигне докторът. Имаше чувството, че цял живот ще слуша „У дома на пасбището“. Затвори очи и си представи санаториума на брега на полуостров Босо. Плътно сплетените клонаци на боровете, люлени от морския бриз, безкрайният рев на прибоя откъм Тихия океан. Притихналото фоайе без посетители. Звукът от търкалящи се по коридора колички. Изпечените от слънцето завеси. Старателно огладените бели сестрински униформи. Рядкото изветряло кафе в столовата. Докато най-сетне докторът се обади.

— Извинявайте за забавянето, но ме викнаха за един спешен случай.

— Няма проблем — каза Тенго. И се напъна да си представи как изглеждаше лекарят на баща му, докато в един момент не се сети, че всъщност никога не го е виждал. Явно мозъкът му още не функционираше нормално. — Нещо с баща ми ли се е случило?

Докторът направи кратка пауза, после отговори:

— Не, конкретно днес нищо не се е случило, но напоследък състоянието му поначало не е добро. Съжалявам, но ми се налага да ви съобщя, че баща ви е в кома.

— В пълно безсъзнание ли искате да кажете?

— Точно така.

Тенго се напъна да пришпори мозъка си.

— Да не би да е имал някакъв пристъп, който да е предизвикал комата?

— В интерес на истината — не — отвърна лекарят с голямо затруднение. Тенго зачака. — Трудно ще ми е да ви го обясня по телефона, но баща ви всъщност не страда от нищо конкретно — нито от рак, от пневмония или някаква друга болест, която бихме могли да диагностицираме. От медицинска гледна точка не намираме у него никакви характерни симптоми. Не знаем каква е причината, но в случая с баща ви наблюдаваме видимо отслабване на естествената му сила за живот. И след като не знаем причината, не знаем и какво лечение да му предпишем. Продължаваме да го храним венозно, но това е само противодействие срещу симптомите.

— Може ли да ви задам един съвсем прям въпрос? — попита Тенго.

— Разбира се.

— Да не искате да ми кажете, че баща ми няма да живее дълго?

— Напълно възможно е, ако остане в сегашното си състояние.

— Тоест той линее от старост, така ли?

Лекарят издаде някакъв неясен звук, после рече:

— Баща ви още няма седемдесет години, така че още не му е време да „линее от старост“. Поначало е в добро здраве. Не откриваме у него нищо освен определено когнитивно разстройство. На периодичните замервания на силата, които му правим, показва доста добри резултати. Така че не намираме никакъв конкретен проблем.

Тук докторът млъкна, после продължи:

— Но всъщност… като го наблюдавам напоследък… от известно време може да се каже, че е налице в известна степен едно „линеене от старост“, както вие се изразихте. Физическите му функции като цяло са се влошили и сякаш е загубил желанието да живее. А това са симптоми, които обикновено не се проявяват, докато пациентът не наближи деветдесет. На такава възраст често може да се види пациент, комуто е омръзнало да живее и съответно престава да прави усилия да поддържа жизнеността си. Но не мога да си обясня появата на такова нещо в мъж на шестдесет и нещо години като господин Кавана.

Тенго прехапа устна и се замисли върху чутото.

— Откога е в кома? — попита.

— От три дни — отговори лекарят.

— Искате да кажете, че не се е пробуждал от три дни?

— Нито веднъж.

— И жизнените му показатели постепенно се влошават, казвате?

— Не драстично — рече лекарят. — Но както вече ви споменах, нивото на жизнените му сили спада постепенно, но видимо — така както влакът намалява скорост, преди да започне да спира.

— Колко още му давате?

— Не мога категорично да кажа. Но ако продължава така, в най-лошия случай му остава поне още една седмица.

Тенго премести ръката си върху слушалката и пак прехапа устна.

— Още утре ще дойда. И да не бяхте се обадили, аз възнамерявах скоро да го посетя. Но ви благодаря, че ми се обадихте. Много съм ви задължен.

Думите му, изглежда, донесоха облекчение на доктора:

— Заповядайте, заповядайте! Колкото по-рано го видите, толкова по-добре. Дори да не може да говори, убеден съм, че ще ви се зарадва.

— Но той не е в съзнание, казвате?

— Точно така. Не е в съзнание.

— Как мислите, дали изпитва болка?

— Засега най-вероятно — не. Това е единствената положителна страна на ситуацията. Спи дълбоко.

— Много ви благодаря.

— Да ви кажа право, господин Кавана, грижите по баща ви не бяха никак големи. Никого не е затруднил.

— Той поначало си е такъв — каза Тенго.

И като благодари още веднъж на лекаря, затвори.

* * *

Тенго претопли кафето си и седна да го пие на кухненската маса срещу Фука-Ери.

— Утре заминаваш — попита Фука-Ери.

Тенго кимна:

— Утре сутринта ще трябва да хвана влака и пак да ходя до котешкия град.

— Ще ходиш в котешкия град — попита Фука-Ери без всякакво изражение.

— А ти ще ме чакаш тук — попита я Тенго. Покрай Фука-Ери и той бе свикнал да задава въпросите си без въпросителна интонация.

— Ще те чакам тук.

— Ще ходя сам в котешкия град — рече Тенго и отпи от кафето. Но изведнъж се сети да я попита: — Ти нищо ли не искаш за пиене?

— Бяло вино, ако ти се намира.

Тенго отвори хладилника да провери дали му е останало изстудено бяло вино. Някъде навътре откри бутилката шардоне с глиган на етикета, която бе купил наскоро от една разпродажба. Издърпа тапата, наля чаша и я постави пред Фука-Ери. После, след известно колебание, сипа и на себе си. Настроението му категорично изискваше не кафе, а вино. Стори му се възстудено и леко възсладко, но алкохолът поуталожи нервите му.

— Значи, утре отиваш в котешкия град — пак попита Фука-Ери.

— Още с първия влак — рече Тенго.

И като гаврътна останалото вино в чашата, Тенго се сети как бе еякулирал в тялото на красивото седемнадесетгодишно момиче, което сега седеше насреща му. Беше се случило едва предната нощ, а вече му се струваше, че е станало в някакво далечно минало — почти историческо събитие. Но пък усещането за станалото продължаваше да живее ярко у него.

— Луните са се увеличили на брой — каза Тенго, сякаш и споделяше някаква тайна, и бавно завъртя винената чаша в ръката си. — Когато погледнах небето преди малко, на него имаше две луни — една голяма, жълта, и една по-малка, зелена. Може отдавна да са били две, но досега не ги бях забелязал. Едва преди малко им обърнах внимание.

Фука-Ери не намери за нужно да отговори във връзка с факта, че броят на луните се е увеличил, нито, доколкото можа да установи Тенго, прояви някаква изненада от тази вест. Дори изражението на лицето й не се промени. И обичайното кратко повдигане на рамене не последва даже. Явно за нея това не беше никаква новост.

— Не е нужно да ти напомням, че появата на две луни на небето е същото като в света на „Въздушната какавида“ — каза Тенго. — И че новата луна е точно такава, каквато съм я описал там — и на размер, и на цвят.

Фука-Ери пак не намери какво да каже. Никога не отговаряше на въпроси, които не се нуждаеха от отговор.

— Защо според теб е станало това? Как изобщо е могло да се случи?

И пак никакъв отговор.

Тенго реши да й зададе директен въпрос:

— Означава ли това, че сме влезли в света, описан във „Въздушната какавида“?

Фука-Ери прекара няколко секунди в старателно изучаване на ноктите на ръцете си. После отвърна:

— Понеже заедно написахме книгата.

Тенго постави винената чаша върху масата. После попита Фука-Ери:

— Ние написахме „Въздушната какавида“ и я издадохме. Със съвместни усилия. А след като книгата стана бестселър, цялата информация за човечетата, за мазите и дохтите стана обществено достояние. В резултат на което ние двамата с теб сме навлезли в този наскоро променен свят. Това ли искаш да кажеш?

— Ти действаш като приемник.

— Аз действам като приемник — повтори той думите й. — Вярно, писах за приемници във „Въздушната какавида“, но и тогава нищо не разбирах от тези работи. И какво по-конкретно върши приемникът?

Фука-Ери леко поклати глава, в смисъл че не може да му обясни.

„Щом не го разбираш без обяснение, и с обяснение няма да го разбереш“, беше казал баща му.

— Най-добре ще е да сме заедно, докато я намериш — рече Фука-Ери.

Тенго се взря в лицето и с надеждата да разчете изражението му, но, както винаги, там нямаше изражение за разчитане. Извърна несъзнателно глава да погледне през прозореца, но оттам не се виждаха никакви луни, а само грозни пресукани снопове жици.

— Човек трябва ли да притежава някаква специална дарба, за да действа като приемник?

Фука-Ери леко раздвижи брадичката си нагоре-надолу, в смисъл, че известен талант действително е необходим.

— Но „Въздушната какавида“ поначало бе твоя творба, която ти бе измислила от самото начало. Дошла е отвътре от теб. Аз просто се съгласих да я пооправя стилово. Чисто техническа дейност.

— Понеже заедно написахме книгата — пак повтори Фука-Ери.

Тенго несъзнателно притисна слепоочията си с пръсти:

— Да не искаш да кажеш, че още оттогава съм действал в ролята на приемник, без изобщо да го съзнавам?

— Отпреди това — рече Фука-Ери. И насочи десния си показалец първо към себе си, после към Тенго. — Аз съм възприемник, а ти си приемник.

— С други думи, ти „възприемаш“ нещата, а аз ги „приемам“, така ли?

Фука-Ери кимна леко.

— Значи, си знаела, че съм приемник или че притежавам специалната дарба да съм приемник, и затова си ме оставила да пренапиша „Въздушната какавида“. Тоест чрез мен си превърнала възприетото от теб в книга. Така ли?

Никакъв отговор.

Тенго разпусна намръщеното си лице. После се взря в очите на Фука-Ери и каза:

— Все още не мога да посоча точния момент, но подозирам, че тъкмо по това време вече съм влязъл в този свят с две луни. Но просто досега не съм обърнал внимание на този факт. Нямал съм повод да погледна нощното небе и затова не съм забелязал, че броят на луните се е увеличил. Така е било, нали?

Фука-Ери продължаваше да мълчи. Мълчанието й висеше неподвижно като фина прах във въздуха — посята само секунди преди това от ято молци, долетели от някакво специално пространство. Известно време Тенго разглеждаше носещите се из въздуха прашни частици. Имаше чувството, че се е превърнал в отлежал два дни вечерен вестник. Нова информация се появяваше всеки ден, ден след ден, а той май беше единственият, който не подозираше за нея.

— Причините и следствията май са се объркали напълно — каза Тенго, възстановил душевното си равновесие. — Не мога да разбера кое е било първо и кое — второ. Но, така или иначе, вече сме в този нов свят.

Фука-Ери вдигна лице и впери поглед в очите на Тенго. Може и да си внушаваше, но му се стори, че долавя в очите й намек за нежност.

— А пък и първоначалният свят повече не съществува — рече Тенго.

Фука-Ери сви леко рамене:

— Ще продължим да живеем тук.

— В света с двете луни ли?

Фука-Ери не отговори на този въпрос. Красивото седемнадесетгодишно момиче само стисна устните си в идеално права линия и впери очи в Тенговите — по абсолютно същия начин, по който Аомаме бе вперила поглед в очите на десетгодишния Тенго в празната класна стая: със силно, дълбоко умствено съсредоточаване. Тенго имаше чувството, че под напрегнатия поглед на Фука-Ери току-виж се превърнал в камък, а оттам — в новата луна — разкривената луна. Само след миг обаче погледът на Фука-Ери най-после омекна. Вдигна дясната си ръка и притисна пръсти към слепоочието си, сякаш се мъчеше да прочете собствените си тайни мисли.

— Ти търсеше някого — попита момичето.

— Да.

— Но не си я намерил.

— Не, не съм.

Не беше намерил Аомаме, но затова пък беше открил двете луни. А то бе станало, понеже бе послушал Фука-Ери да се разрови дълбоко в паметта си, в резултат на което му бе дошла идеята да погледне луната.

Погледът на момичето стана още по-мек. Тя отпи от виното си, задържа го в устата си известно време и едва тогава преглътна внимателно, както насекомо пие роса.

— Според теб тя се крие някъде — рече Тенго. — Което ще рече, че няма да е лесно да я намеря.

— Не бива да се тревожиш.

— Не бива да се тревожа — повтори като ехо думите й Тенго.

Фука-Ери кимна емфатично.

— Искаш да кажеш, че ще я намеря ли?

— Тя ще те намери — каза Фука-Ери с глас като бриз, прелитащ над поле с мека трева.

— Тука, в Коенджи ли?

Фука-Ери наклони леко главата си — в смисъл, че не знае.

— Някъде — рече.

— Някъде на този свят — каза Тенго.

Фука-Ери кимна леко:

— Докато на небето има две луни.

Тенго обмисли чутото за секунда, после с известно примирение призна:

— Май нямам друг избор, освен да ти повярвам.

— Аз възприемам, ти приемаш — отбеляза замислено Фука-Ери.

— Ти възприемаш, аз приемам — повтори Тенго.

Фука-Ери кимна.

И затова ли се съединихме тялом?, прищя му се да я попита. През онази дива буря снощи. Какъв беше смисълът на този акт? Но не й зададе въпросите си, понеже му се сториха неуместни, а пък и знаеше, че тя никога няма да му отговори.

Щом не го разбираш без обяснение, и с обяснение няма да го разбереш, беше казал баща му някъде.

— Ти възприемаш, аз приемам — пак повтори Тенго. — Така е станало и докато пренаписвах „Въздушната какавида“.

Фука-Ери поклати глава. Бутна назад косата си и разкри едно красиво ушенце, сякаш вдигна антената на предавател:

— Не е същото. Ти се промени.

— Променил съм се — повтори Тенго.

Фука-Ери кимна.

— И как точно се промених?

Фука-Ери се загледа дълго във винената чаша в ръката си, сякаш съзираше в нея нещо важно.

— Ще разбереш, когато стигнеш в котешкия град — каза красивото момиче. После, с все още видимо ухо, отпи от чашата бяло вино.

ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ВКАРАЙ ТИГЪРА В РЕЗЕРВОАРА СИ

Аомаме се събуди малко след шест сутринта. Денят бе ясен, прекрасен. Направи си каничка кафе, препече филийки и си свари яйце. Докато закусваше, провери дали по телевизията не говорят вече за смъртта на вожда на Сакигаке. А те явно се бяха отървали тайно от трупа, без да съобщят в полицията. Е, и? Мъртвецът си е мъртвец, както и да се отървеш от него.

В осем си взе душ, разреса старателно косите си пред огледалото в банята и си мацна едва забележим слой червило. Обу чорапи. Облече бялата копринена блузка, която висеше в гардероба, и завърши тоалета си със стилното костюмче на „Джунко Шимада“. Докато подскачаше и се гънеше, та сутиенът с подплънките и банелите да прилепне по-добре по тялото й, пак взе да си мечтае гърдите й да бяха поне мъничко по-големи. Досега, когато се оглеждаше, тази мисъл й бе минавала най-малко 72 000 пъти. Е, и? Свободна съм да си мисля каквото си искам, колкото пъти си искам. Дори днес да ми е 72 001-вият път, какво от това? Докато съм жива, мога да си мисля каквото си искам, когато си искам, както си искам и колкото пъти си искам, и никой копче не може да ми каже. Обу си обувките с високите токчета на „Шарл Журдан“.

Изправи се пред огледалото в цял ръст до входната врата на апартамента — да се убеди, че тоалетът й е безупречен. Вдигна леко едното рамо — да види доколко би наподобявала на Фей Дънауей в „Аферата «Томас Краун»“. В този филм Дънауей играеше ролята на хладнокръвен частен детектив, занимаващ се със застрахователни измами — жена, остра като леден бръснач, а отгоре на всичко особено сексапилна в деловия си костюм. Аомаме, разбира се, изобщо нямаше външността на Фей Дънауей, но въздействието, което излъчваше, бе доста сходно — или поне не се отличаваше коренно. Беше нещо, което само един първокласен специалист може да излъчва. А отгоре на всичко и носеше в чантата си един леден, твърд автоматичен пистолет.

* * *

С тесните тъмни очила „Рейбан“, Аомаме излезе от блока, прекоси улицата до детската площадка, отиде до пързалката, където бе видяла Тенго, и преигра в съзнанието си цялата сценка от предната вечер. Оттогава бяха минали дванадесет часа. И истинският Тенго се беше оказал точно на това място — на отсрещната страна на улицата пред дома ми. И седя там дълго, сам, загледан в луните — в същите две луни, които и тя гледаше.

За Аомаме близостта с Тенго сякаш беше някакво чудо, граничещо с богоявление. Нещо я бе довело до допир с присъствието му. И в същото време като че бе реструктурирало самото й физическо съществуване. Още в мига, в който се събуди сутринта, взе да чувства някакво непрестанно триене в тялото си. Той ми се яви, после се разделихме. Не успяхме нито да си проговорим, нито да се докоснем. И въпреки всичко той успя за този кратък интервал да промени сума ти неща у мен. Буквално разбърка и душата, и тялото ми, така както лъжичката разбърква чашата какао, до дълбините и на органите ми, и на утробата ми.

Застоя се цели пет минути, подпряла се с ръка на едно от стъпалата на пързалката, леко смръщена, ровеща в пръстта с острото токче на обувката си. Сякаш искаше да се убеди до каква степен е била разбъркана и физически, и душевно, и изпитваше удоволствие от усещането. Накрая реши какво ще прави, запъти се към най-близката главна улица и хвана такси.

* * *

— Закарайте ме първо до Йога, а оттам по градската високоскоростна магистрала номер 3 по посока центъра почти до изхода за Икеджири — заяви на шофьора, който, съвсем разбираемо, се обърка от искането й.

— Госпожице, бихте ли ми казали все пак коя е крайната точка на пътуването ви? — попита я с леко небрежен тон.

— Изходът за Икеджири. Поне засега.

— Много по-напряко ще е оттук да ви закарам директно до Икеджири. Доста трябва да заобиколим, за да отидем първо до Йога. Пък и по това време платното за към центъра ще е силно задръстено. Много по-бавно ще се придвижим. И съм толкова сигурен в това, колкото съм сигурен, че днес е сряда.

— Не ме интересува нито дали магистралата е задръстена, нито дали днес е четвъртък, петък, или рожденият ден на императора. Искам само да хванете градската високоскоростна магистрала от Йога. Разполагам с безкрайно свободно време.

Шофьорът бе млад мъж, на тридесет и нещо, слаб, с дълго бледо лице, и й приличаше на кротко пасящо добиче. Брадичката му стърчеше напред като на каменна статуя от брега на Великденските острови. Изучаваше Аомаме в огледалото за обратно виждане, за да определи, ако може, по изражението й дали пътничката му е съвсем откачила, или е просто обикновено човешко същество в комплицирана ситуация. Но такива неща трудно се долавят, особено от образа в малкото огледало.

Аомаме извади портфейла от дамската си чанта и навря в лицето му чисто нова банкнота от десет хиляди йени. Парите имаха вид на току-що отпечатани.

— Не ща ресто, нито разписка — каза рязко Аомаме. — Така че задръжте мнението за себе си и правете каквото ви казах. Първо Йога, оттам по високоскоростната до Икеджири. Дори да попаднем в задръстване, парите би трябвало да стигнат.

— Предостатъчни са, разбира се — съгласи се шофьорът, макар на лицето му да бе изписано определено съмнение. — Вие някаква специална работа ли имате по магистралата?

Аомаме размаха банкнотата във въздуха като възпоменателно флагче:

— Ако не желаете да ме закарате, ще сляза и ще хвана друго такси. Така че решавайте. Моментално.

Шофьорът сключи вежди и оглежда цели десет секунди банкнотата от десет хиляди йени. Накрая кандиса и я взе. Вдигна я пред очите си — да се увери, че не е фалшива, после я пъхна в служебната чантичка.

— Да вървим тогава. На градската високоскоростна магистрала номер 3. Но пак повтарям, госпожице: задръстването там ще е ужасно. А между Йога и Икеджири друг изход няма. И тоалетни няма. Така че, ако ви се ходи донякъде, сега му е времето.

— Не се притеснявайте. Само карайте.

* * *

Шофьорът се измъкна някак си от плетеницата на улиците в жилищния квартал, излезе на околовръстно шосе номер 8 и се вля в гъстия трафик по посока на Йога. И двамата мълчаха. Той слушаше новините, а тя бе потънала в мислите си. Когато доближиха входа към градската високоскоростна магистрала, шофьорът намали радиото и попита:

— Сигурно не ми влиза в работата, госпожице, но вие някаква специална работа ли вършите?

— Разследвам застрахователни престъпления — отвърна, без да се подвоуми, Аомаме.

— Разследвате застрахователни престъпления — завъртя внимателно думите из устата си водачът, сякаш вкусваше някаква непозната храна.

— Изнамирам доказателства по дела, свързани със застрахователни измами — поясни Аомаме.

— Жестоко! — обяви явно впечатленият шофьор. — И градската високоскоростна магистрала номер 3 е свързана по някакъв начин с такива застрахователни измами, така ли?

— Много тясно.

— Съвсем като в оня филм, нали?

— Кой филм?

— Един много стар, със Стив Маккуин. Забравил съм му заглавието.

— „Аферата «Томас Краун»“ — подсказа му Аомаме.

— Същият. Там Фей Дънауей разследва застрахователни измами. Специалист е по кражбите на застраховано имущество. А Маккуин играе богаташ, който извършва престъпления за удоволствие. Страхотен филм. Гледах го още в гимназията. И музиката му беше много хубава. Жестока направо.

— На Мишел Льогран.

Шофьорът се извърна и изтананика първите няколко такта от темата на филма. После пак се взря в огледалото — да огледа Аомаме:

— Ама и вие, госпожице, с нещо ми напомняте на Фей Дънауей.

— Благодаря — рече Аомаме и се помъчи да скрие оформилата се около устните й усмивка.

* * *

По платното на градската високоскоростна магистрала номер 3, водещо към центъра, се бе оформило грандиозно задръстване, точно както й бе предсказал таксиджията. Забавеното движение почваше на по-малко от стотина метра от входа — почти идеален пример за хаос, на какъвто именно разчиташе Аомаме. Същият тоалет, същото шосе, същото яко задръстване. Само дето по радиото не вървеше, за жалост, Яначековата „Симфониета“, а и звукът отстъпваше далеч по качество на онзи от уредбата в лимузината тойота краун роял, но това вече щеше да е прекалено.

Обградено от камиони, таксито се придвижваше сантиметър по сантиметър. Застояваше се дълго на едно място, после непредсказуемо пролазваше леко напред. По време на дългите престои младият водач на съседния хладилен камион забиваше нос в списание с манга. Мъжът и жената на средна възраст в кремавата тойота корона гледаха право пред себе си, намръщени, без да разменят нито дума. Или нямаше какво да си кажат, или си го бяха казали и затова сега мълчаха. Аомаме се отпусна на удобната седалка. Таксиджията продължаваше да слуша радиото.

Влачейки се със скоростта на охлюв към Сангенджая, таксито най-после мина покрай указателна табела за Комадзава. От време на време Аомаме вдигаше глава и оглеждаше обстановката. Никога вече няма да видя този район. Отивам много, много надалече. Но нямаше никакво намерение да изпада в носталгия по токийските пътища. Сградите покрай магистралата бяха до една опушени със сажди от автомобилните ауспуси и бяха окичени с кичозни билбордове. Сърцето я заболя от вида им. За какво им е на хората да строят такива потискащи здания? Не държа всички кътчета по света да са прекрасни, но пък и такава грозотия кому е нужна?

Най-после, след доста време, погледът й съзря позната обстановка: мястото, където бе слязла от таксито. Шофьорът му, човек на средна възраст, сякаш й намекваше за нещо с много по-дълбок смисъл, когато й каза, че встрани имало аварийна стълба, по която можело да слезе от естакадата. Ето го, право пред нея, и големия билборд с рекламата на бензиностанциите „Есо“. И нахиления тигър с ръкохватката на бензинова помпа.

„Вкарай тигъра в резервоара си.“

Аомаме усети изведнъж, че гърлото й е пресъхнало. Прокашля се, бръкна в дамската си чанта и извади кутийка с лимонов дропс против кашлица. Пъхна едно драже в устата си и върна кутийката в чантата. Докато ръката й беше все още вътре, стисна силно дръжката на „Хеклер & Кох“-а, да усети тежестта и твърдостта му. Добре, рече си. Таксито се придвижи още малко напред.

— Минете в най-лявата лента, ако обичате — нареди Аомаме на водача.

— По дясната най-бързо ще напреднем — плахо й възрази онзи. — А и изходът за Икеджири е отдясно. Ако сега мина в лявата, после пак ще трябва да се връщам.

Аомаме изобщо не възнамеряваше да се съобразява с възраженията му.

— Няма значение, просто минете в лявата лента.

— Както кажете, госпожице — предаде се шофьорът.

Наклони се наляво и протегна ръка през прозореца откъм страната на пътника, да даде знак на хладилния камион зад него в лявата лента. След като се убеди, че онзи го е забелязал, вдигна пак стъклото и се напъха вляво. Минаха още петдесетина метра и движението отново спря.

— А сега ми отворете, ако обичате. Тук слизам — нареди му Аомаме.

— Как така ще слизате? — не вярваше на ушите си шофьорът. И изобщо не посегна към ръчката, с която отваряше вратата на пътника отзад. — Ама наистина ли тука смятате да слезете?!

— Да, точно тук. Тук имам една работа.

— Но ние сме по средата на градската високоскоростна магистрала. Тук е опасно да слизате, а и да слезете, къде ще отидете?

— Не се притеснявайте, точно тук има аварийно стълбище.

— Аварийно стълбище — поклати глава онзи. — Не знам дали има аварийно стълбище, или не, но ако някой разбере, че тук съм пуснал да слезе пътник, ще ме разкъсат и от фирмата, и от управлението на магистралата. Моля ви се, госпожице, не ме вкарвайте в беля…

— Съжалявам, но точно тук ми се налага да сляза — обяви Аомаме. Извади втора банкнота от десет хиляди йени от портфейла си, щракна с пръст по нея и я набута пред лицето му. — Знам, че искам нещо нередно от вас. Това би трябвало да компенсира ядовете ви. Така че престанете да се опъвате и ми отворете вратата.

Шофьорът отказа да вземе парите, но се предаде и дръпна ръчката. Лявата задна врата се отвори.

— Благодаря, вие и така ми платихте предостатъчно. Но, много ви моля, отваряйте си очите. На естакадата няма банкет и колкото и бавно да е движението, пак си е опасно човек да върви пеша по такова място.

— Благодаря — рече Аомаме. Слезе, почука на лявото предно стъкло и го накара да го смъкне. После навря вътре главата си и набута банкнотата от десет хиляди йени в ръката му:

— Няма значение, просто я вземете. Не се тревожете. Имам много повече пари, отколкото са ми необходими.

Погледът на таксиджията заснова между банкнотата и лицето на Аомаме.

— Ако полицията или фирмата ви се заядат, кажете им, че съм ви заплашила с пистолет. Така че не сте имали друг избор, освен да ме пуснете. Това ще им затвори устата.

Шофьорът, изглежда, не схващаше думите й: Много повече пари, отколкото й били необходими? Заплашила го била с пистолет? Но реши да вземе все пак парите — да не вземе да й хрумне нещо още по-шантаво, ако й откаже.

* * *

Точно както бе постъпила предишния път, Аомаме се запромъква между мантинелата на естакадата и колите в лявата лента по посока на Шибуя. Налагаше й се да измине петдесетина метра. Хората от колите я гледаха с невярващи погледи, но Аомаме си наложи да не им обръща внимание. Вървеше с дълги самоуверени крачки, с изправен гръбнак, като манекенка по някой парижки подиум. Вятърът вееше косите й. Естакадата се тресеше от прелитащите по свободното насрещно платно камиони. Билбордът на „Есо“ нарастваше пред очите й и тя най-сетне се добра до познатата аварийна отбивка.

* * *

Нищо не се беше променило от миналия път: и металната преграда, и жълтата кутия с аварийния телефон в съседство с нея.

Ето, тук започна 1Q84 година, помисли си Аомаме.

И светът бе подменен с друг, докато съм слизала по аварийното стълбище към национален път 246 под мен. Така че не ми остава друго, освен да се опитам пак да сляза. Първият път беше през април и аз бях по бежовото си манто. А сега е началото на септември и е прекалено горещо за манто. Иначе пак съм в абсолютно същия тоалет, в който бях тогава — в деня, в който убих онзи отвратителен мъж от нефтодобивната индустрия: в костюмчето на „Джунко Шимада“ и обувките с високите токчета на „Шарл Журдан“. Бяла блуза. Чорапи и бял сутиен с банели. Помня, че навих нагоре миниполата си, за да прекрача преградата, и оттам се спуснах по аварийната стълба.

Сега ще се опитам да сторя същото — водена от чисто любопитство. Просто държа да знам какво ще стане, ако извърша същите действия, на същото място, в същия тоалет. Не се надявам по този начин да се спася. Не се страхувам особено от смъртта. Ако се стигне до умиране, ще го направя, без изобщо да се колебая. Мога да умра с усмивка на лице. Аомаме обаче държеше да не умре в неведение, без да е проумяла механизма на нещата. Искам да се напъна до границата на възможностите си и ако нищо не се получи, ще се откажа. Но ще правя всичко по силите си до горчивия ми край. Така съм свикнала да живея.

Аомаме се приведе над металната преграда и потърси с очи аварийното стълбище. Но него го нямаше. Погледна втори, трети, четвърти път — все със същия резултат. Аварийното стълбище бе изчезнало. Аомаме прехапа устна и разкриви докрай лицето си.

Не, не съм сбъркала мястото. Точно на тази отбивка беше. И всичко наоколо си е така, както го помня. И билборда на „Есо“. И аварийното стълбище си съществуваше на това място в света на 1984 година. Аомаме го бе намерила съвсем лесно, точно там, където й бе казал странният таксиметров шофьор. Прекрачила бе преградата и бе слязла по него. Но в света на 1Q84-та аварийното стълбище липсваше.

Изходът й бе блокиран.

Аомаме възвърна нормалния вид на лицето си и внимателно се огледа около себе си. И пак погледна към билборда на „Есо“. С ръкохватка в лапата, с навирена опашка, тигърът я гледаше от рамката с хитра, многозначителна и щастлива усмивка — толкова безкрайно щастлива, сякаш искаше да й внуши, че по-голямо задоволство просто е невъзможно.

Ама, разбира се, помисли си Аомаме.

Тя от самото начало точно това очакваше. Та нали, преди да го убие в апартамента в хотел „Окура“, Вожда й каза: няма път за връщане от 1Q84-та в 1984-та. Вратата към този свят се отваря само в едната посока.

И така да беше, Аомаме държеше да получи потвърждение на факта със собствените си очи. Такава си беше по характер. И сега вече го бе доказала. Край на всичко. Доказателството е налице. Q.E.D.[1]

* * *

Аомаме се облегна на металната преграда и огледа небето. Времето беше идеално. Няколко дълги тесни облака очертаваха прави линии по тъмносиньото небе. Погледът й се губеше из небесния безкрай. Нямаше вид на градско небе. Но и луни не се виждаха. Къде може да са отишли? Е, луната си е луна, а аз съм си аз. И всяка от нас си има свой живот за живеене. Всяка има своите си планове.

Ако беше Фей Дънауей, Аомаме трябваше в този момент да извади тънка дълга цигара и да я запали хладнокръвно със запалката си, докато присвива изискано очи. Но Аомаме не пушеше, пък и не носеше у себе си нито цигари, нито запалка. В чантата си имаше само лимонов дропс против кашлица. А освен това — и стоманен деветмилиметров автоматичен пистолет и специално изработено ледокопче, което бе забила в тила на няколко мъже. И двата предмета можеха да се окажат по-смъртоносни от цигарите.

Огледа колоните спрели автомобили. Хората от колите бяха вперили погледите си в нея. Че как иначе? Колко пъти му се случваше на човек да види обикновен гражданин, тръгнал пеш по градската високоскоростна магистрала, хеле пък млада жена по минипола и високи токчета, със зелени слънчеви очила и усмивка на устните. Само някой съвсем ненормален би пропуснал подобна гледка.

Повечето автомобили по естакадата бяха огромни камиони. Караха за Токио какви ли не стоки от какви ли не места. Водачите им вероятно бяха шофирали цяла нощ. И накрая се бяха набутали в съдбоносното сутрешно задръстване. Беше им писнало, чувстваха се уморени. Мечтаеха си единствено да вземат душ, да се обръснат, да легнат и да заспят. Гледаха Аомаме безизразно, сякаш виждаха пред себе си някакво непознато животно. Прекалено уморени бяха, че да я възприемат позитивно.

Наврян между многото камиони като грациозна антилопа, попаднала насред стадо тромави носорози, бе един сребрист мерцедес-бенц купе. Изящното му тяло с чисто нов фабричен вид отразяваше новоизгрялото утринно слънце. Джантите му бяха в цвета на каросерията. Колата бе внос, с волана отляво. Прозорецът на шофьора бе свален и отвътре право в Аомаме бе вперила погледа си добре облечена жена на средна възраст. Слънчеви очила „Живанши“. Ръцете — видими върху волана. Блестящи пръстени.

Жената беше мила на вид и май се притесняваше за Аомаме. Очевидно се чудеше какво може да прави една добре облечена млада жена на пътното платно на градската високоскоростна магистрала и какво я е накарало да е там. И, изглежда, се канеше да повика Аомаме и да я закара където поиска.

Аомаме свали своите очила „Рейбан“ и ги пъхна в джоба на жакета си. Присвила очи заради силната сутрешна светлина, поразтрива известно време образувалите се по носа й вдлъбнатини от очилата. После прокара език по пресъхналите си устни и усети едва доловимия вкус на червилото. Погледна към ясното небе и още веднъж провери почвата под нозете си.

Отвори дамската си чанта и бавно извади „Хеклер & Кох“-а, после пусна чантата в краката си, за да не й пречи. С лявата си ръка освободи предпазителя и изтегли назад затвора, за да вкара патрон в цевта. Извърши всичко това бързо и точно, с няколко приятни за ухото й щракания. Леко разтърси оръжието в дланта си, да усети тежестта му. Пистолетът сам по себе си тежеше 480 грама, плюс теглото на няколкото патрона. Няма съмнение, зареден е. Усещаше го по допълнителната тежест.

Около все още правите й устни играеше лека усмивка. Хорските погледи се бяха фокусирали върху действията й. Никой не се учуди от това, че тя извади от чантата си пистолет — или поне върху ничие лице не се изписа изненада. Може би не вярваха, че пистолетът е истински. Истински е, увери ги наум Аомаме.

После насочи пистолета нагоре и пъхна дулото му в устата си. Сега оръжието бе насочено право в главния й мозък — в онзи сив лабиринт, където битува съзнанието.

Думите на молитвата й дойдоха съвсем автоматично, без дори да се замисля. С дуло в уста ги изрече набързо. Но сигурна съм, че никой не ги чува. Е, и? Достатъчно ми е да ме чува Бог. Като малка Аомаме почти не разбираше смисъла на рецитираните от нея фрази, но словата бяха проникнали до дъното на душата й. Нали беше длъжна да ги повтаря всеки ден, преди да седне да обядва в училище, съвсем сама, но на висок глас, без да обръща внимание на любопитните погледи и на подигравателния смях на останалите деца. Важно е единствено това, че Бог те наблюдава. Никой не му убягва от погледа.

Големият брат те наблюдава.

* * *

Отче наш, който си на небесата, да се свети името Твое, най-чисто вовеки веков, да дойде царството Твое. Прости нам греховете наши и благослови пътищата ни смирени. Амин.

* * *

Миловидната жена на средна възраст зад волана на чисто новия мерцедес-бенц продължаваше да гледа право в Аомаме. И тя като останалите наблюдаващи я не съумяваше да схване значението на пистолета в ръцете на Аомаме. Ако разбираше, щеше да отвърне погледа си, рече си Аомаме. Защото, ако види как мозъкът ми се пръсва на всички посоки, надали ще е в състояние да изяде днес обяда си — а може би и вечерята. Няма да те виня, ако погледнеш настрани, каза й безмълвно Аомаме. Не съм седнала тук пред теб да си мия зъбите. Навряла съм в устата си този „Хеклер & Кох“ — автоматичен пистолет, немско производство. И си прочетох молитвата. Би трябвало да знаеш какво означава всичко това.

Ще ти дам един съвет — много важен съвет. Наникъде не гледай. Карай си чисто новия мерцедес-бенц право у дома — там, където те чака твоят скъпоценен съпруг с прекрасните ви дечица — и си живей мирния живот. Това тук няма да е подходяща гледка за човек като теб. Пред очите ти е един грозен пистолет, истински при това, зареден със седем грозни деветмилиметрови патрона. А както е казал Чехов, щом в даден разказ се появи оръжие, задължително е да гръмне. Точно това имаме предвид, когато казваме „разказ“.

Но дамата на средна възраст отказваше да отмести погледа си от Аомаме. Аомаме се предаде и леко завъртя глава. Съжалявам, но не мога да чакам повече. Времето ми изтече. Шоуто трябва да започне.

Вкарай тигъра в резервоара си.

— Хо-хо! — обади се ритмуващият.

— Хо-хо! — отвърнаха му останалите шестима.

— Тенго! — викна Аомаме и започна да натиска спусъка.

[1] Съкратено от латинския израз quod erat demonstrandum — „това, което трябваше да се докаже“. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ДОКАТО ТРАЕ ТАЗИ ТОПЛОТА

Тенго хвана специалния сутрешен експрес от гара Токио за Татеяма, прехвърли се там на местния пътнически влак и стигна с него до Чикура. Утрото бе ясно и прекрасно. Нямаше никакъв вятър и по океана почти не се виждаха вълни. Лятото бе отдавна отминало. Носеше тънко памучно сако върху риза с къс ръкав и това се оказа идеално облекло за този вид време. Без летовници крайбрежният град изглеждаше изненадващо обезлюден и тих. Като истински котешки град, мина му през ум на Тенго.

Хапна леко близо до гарата и взе такси до санаториума. Пристигна там малко след един. На рецепцията го посрещна същата медицинска сестра на средна възраст — онази, с която предната вечер бе разговарял по телефона. Сестра Тамура. Тя помнеше Тенго, та бе малко по-любезна от предишния път; успя дори леко да се усмихне, вероятно впечатлена от по-приличното му облекло.

Отведе първо Тенго в столовата и му наля чаша кафе.

— Моля ви да изчакате тук. Докторът ще дойде след малко.

Само след десет минути се яви, бършещ с кърпа ръцете си, и лекарят на баща му. По щръкналата му четина бяха започнали да се появяват бели прашинки. Беше накъм петдесет. И не беше в бяла престилка, сякаш току-що е приключил с някаква процедура. Носеше сив анцуг и чифт стари маратонки. Изглеждаше здравеняк, с вид не толкова на медик, колкото на университетски треньор, чийто отбор така и не е успял да се качи по-горе от втора дивизия.

Докторът повтори пред Тенго почти същото, което му бе съобщил и по телефона предната вечер. Ако можеше да се съди по изражението и думите му, той наистина съжаляваше, че тъкмо това трябва да му каже:

— Съжалявам, но от медицинска гледна точка не сме в състояние нищо повече да направим за него. Остава ни единствено да се надяваме, че като чуе гласа на сина си, ще се засили желанието му да живее още.

— Смятате ли, че той е в състояние да чува какво му говорят? — попита Тенго.

Докторът се смръщи замислено, докато отпиваше хладкия си зелен чай:

— Честно казано, и аз не знам отговора на този въпрос. Баща ви е в кома. Когато му говорим, не проявява абсолютно никаква физическа реакция. Известни са обаче случаи, в които пациент в дълбока кома е чувал хората около него и дори е разбирал какво му казват.

— Но по външния му вид не можете да познаете.

— Не можем.

— Мога да остана до 6:30 вечерта. Ще седя при него и ще му говоря колкото се може повече. Дано има някаква полза.

— Обадете ми се, ако реагира по какъвто и да било начин — каза лекарят. — Аз ще съм някъде из санаториума.

Млада сестра заведе Тенго до стаята на баща му. На табелчицата бе изписано името й: Адачи. Бяха преместили баща му в самостоятелна стая в новото крило — онова за пациентите в по-сериозно състояние. Казано другояче, колелата се бяха завъртели напред до последната отметка. Повече нямаше накъде да вървят. Стаичката бе невзрачна, дълга и тясна, и леглото заемаше повече от половината й пространство. Пред прозореца се простираха боровете, които служеха за ветроупорна преграда. Гората наистина приличаше на стена, отделяща санаториума от жизнеността на реалния свят. Сестрата си отиде и остави Тенго насаме с баща му, който лежеше по гръб, потънал в дълбок сън. Тенго приседна на дървената табуретка до леглото и огледа баща си.

До горната табла на леглото стърчеше стоика за венозни инфузии и течността се процеждаше от найлоновата торбичка през тънко маркуче във вената на баща му. Изненадващо малко урина се бе отделила в поставения му за целта катетър. В сравнение с предишния месец баща му като да се беше смалил с още един-два номера. По хлътналите бузи беше набола поне двудневна бяла четина. Макар поначало да си бяха хлътнали, очите му сега изглеждаха още по-потънали в лицето, та Тенго се зачуди дали няма да се наложи да му издърпат очните ябълки от отворите с някакъв медицински уред. Клепачите бяха плътно затворени на дъното на двете пещери като спуснати кепенци, а устата леко зееше. Тенго не успя да чуе дишането му, но когато доближи ухо до устата му, усети, че въздухът леко се движи. Явно тук поддържаха живота му на едно тихо, минимално ниво.

Думите на лекаря от предната вечер — „така както влакът намалява скорост, преди да започне да спира“ — взеха да придобиват за Тенго съвсем ужасна реалност. Влакът, наречен „негов баща“, постепенно снижаваше скоростта си, чакаше да се изчерпи инерцията му и се канеше да спре кротко насред някаква празна прерия. Но вътре нямаше вече нито един пътник и никой нямаше да се оплаче, че влакът е спрял. В това бе единственото утешение.

Явно трябваше да почне да говори на баща си, но не му идваше на ум нито какво да му каже, нито как да му го каже, нито — с какъв тон. Хайде, кажи му нещо, заповяда си сам, но не му идваха никакви смислени думи.

— Татко… — успя да прошепне, но нищо повече.

Стана от табуретката, отиде до прозореца и огледа добре поддържаната ливада и градина и прострялото се отвъд боровете небе. Самотен гарван бе кацнал върху голяма антена и оглеждаше с презрение окъпания от слънцето терен. До главата на баща му имаше комбинирано радио с будилник, но баща му очевидно не можеше да се възползва от нито една от двете му функции.

— Аз съм. Тенго. Току-що пристигнах от Токио. Чуваш ли ме? — каза, застанал до прозореца, неоткъсващ очи от бащата, който изобщо не реагира. След като потрептя за миг из въздуха, Тенговият глас потъна безвъзвратно в нанеслата се в стаята празнота.

Този човек се мъчи да умре, помисли си Тенго. Личи си по дълбоко хлътналите му очи. Наумил си е да сложи край на живота си, затова е затворил очи и е потънал в дълбок сън. Каквото и да му говоря, колкото и да се напъвам да го събудя, няма да се преборя с решимостта му. В медицински смисъл той все още е жив, но всъщност животът му вече е свършил. Няма нито повод, нито воля да се бори повече. На Тенго не му оставаше друго, освен да уважи желанието на баща си и да го остави да почине в мир. Изражението на лицето му бе абсолютно спокойно. Не личеше да изпитва каквото и да било страдание. Както се беше изразил по телефона докторът, това е единствената положителна страна на ситуацията.

Но все пак се налагаше Тенго да му приказва, ако не за друго, то поне защото бе обещал на лекаря. Лекарят, изглежда, изпитваше някаква истинска топлота спрямо баща му. На второ място, работата опираше и до онова, което Тенго наричаше „учтивост“. Отдавна не бе водил пълноценен разговор с баща си, дори и на незначителна тема. В интерес на истината трябваше да си признае, че последният им истински разговор се бе състоял някъде по времето, когато Тенго още ходеше в прогимназията. След него Тенго почти не бе влизал в дома им, а дори когато му се наложеше, гледаше да го прави в отсъствието на баща си.

Сега, след като де факто бе признал пред Тенго, че не е истинският му баща, човекът бе свободен най-после да снеме товара от плещите си. И, изглежда, това му даваше известно облекчение. А то ще рече, че и двамата сме смъкнали бремето си — в последния възможен момент.

Пред него бе онзи, който го беше отгледал като собствен син, вписал го бе дори в семейния си регистър въпреки липсата на кръвна връзка и се бе грижил за него дотогава, докато Тенго бе станал способен да се грижи за себе си. Поне толкова му дължа, рече си Тенго. Длъжен съм да му разкажа как съм живял досега, какви мисли са ме спохождали понякога в този ми живот. Не толкова, че съм длъжен, колкото от учтивост. И няма никакво значение дали това, което ще му кажа, ще достигне до ушите му и дали ще има някаква полза, че съм му го казал.

* * *

Тенго пак приседна на табуретката до леглото и взе да разправя за живота си до този момент. Започна от онова време, когато бе напуснал дома им и се бе пренесъл в общежитието на джудистите, след като го бяха приели в гимназията. Оттогава почти не беше контактувал с баща си, та се бе стигнало до ситуация, в която и двамата не се вълнуваха от това какво прави другият. Тенго имаше чувството, че е длъжен да запълни, доколкото може, този огромен вакуум.

В крайна сметка почти нямаше какво да му разкаже за живота си в гимназията. Записал се бе в една частна гимназия в префектура Чиба, която беше прочута с програмата си по джудо. Можеше и в по-добро училище да влезе, но тук му предложиха най-изгодните условия: безплатно образование и квартира в общежитието, плюс три яденета дневно. Тенго стана звездата на отбора им по джудо, учеше си уроците между тренировките (беше сред отличниците на випуска, дори без да се напъва особено), а през ваканциите припечелваше като общ работник заедно със съотборниците си. При толкова много задължения времето никога не му стигаше.

Така че нямаше какво толкова да разправи за трите си гимназиални години, освен че беше крайно зает. Не бяха кой знае какви хубави времена; и приятели не успя да си намери. Училището също не му харесваше със строгия си правилник. Правеше всичко необходимо, за да се разбира със съотборниците си, но не успя да преодолее разликите в душевната им нагласа. Пък и, честно казано, така и не успя да се посвети изцяло на джудото. Спортът му бе нужен дотолкова, доколкото с негова помощ се издържаше, така че не пестеше усилия в тренировките, за да не разочарова ничии надежди. Но за него джудото не беше спорт, а практичен начин за оцеляване — занаят. През всичките три години на гимназията мечтаеше единствено да завърши, че да започне веднага някакъв нов, смислен живот.

Но и в университета продължи с джудото и с дотогавашния си начин на живот. Придържането към джудото го освободи от грижата да си търси квартира и храна (колкото и минимална да бе тая грижа). И стипендия получаваше, макар далеч да не му стигаше. Естествено, записал бе математика. Влагаше доста старание в учението и изкарваше добри оценки на изпитите. Съветникът му дори го насърчаваше да се ориентира към аспирантура. Но когато стигна до трети, а след това и до четвърти курс, изведнъж страстта му към математиката като академична дисциплина рязко охладня. Пак я обичаше, но просто нямаше желание да се посвети на научна дейност в тази област. И математиката се бе оказала като джудото — приятна област за любителски занимания; но той много добре си даваше сметка, че не притежава нито характера, нито волята да й посвети целия си живот.

Докато интересът му към математиката спадаше, а завършването на следването му все повече наближаваше, се изпариха и причините му да се занимава с джудо, макар да нямаше представа какво му се ще да прави оттук нататък. Сякаш животът му остана без център на тежестта — не че дотогава бе имал такъв, но други хора му бяха възлагали отговорности и очаквания и това бе заемало всичкото му време. Но сега, след като тези задължения и очаквания вече ги нямаше, нямаше и за какво повече да се напъва. Животът му стана безцелен. Без близки приятели. Дрейфаше и не намираше върху какво да се концентрира.

По време на следването си бе имал няколко приятелки и бе натрупал голям опит в секса. Не че бе красавец в общоприетия смисъл на думата. Нито пък бе особено общителен или отявлено забавен и остроумен. Парите вечно не му стигаха и облеклото му никога не бе стилно. Но така както определени растения привличат силно пеперудите, и Тенго привличаше определен вид жени — и то много силно.

Установи този факт около двадесетия си рожден ден (горе-долу по същото време, когато взе да гасне ентусиазмът му по отношение на математиката като академична дисциплина). Без да полага и капка усилия, около него вечно се навъртаха жени, които поемаха инициативата. Копнееха да ги държи в мощните си обятия — или поне не се опъваха, когато понечеше да го стори. В началото не можеше да си обясни как става тая работа и се чувстваше доста объркан, но постепенно му хвана цаката и се научи да се възползва от това си качество, след което рядко оставаше без жена. Но към нито една не изпита позитивно чувство на обич. Просто излизаше с тях и правеха секс. Запълваха взаимно празнотата си. Колкото и да е странно, не изпита нито веднъж силно емоционално привързване към някоя от жените, които се привързваха крайно емоционално към него.

Тенго разправяше на продължаващия да е в безсъзнание свой баща всички тези работи; отначало подбираше бавно и внимателно думите си, но с течение на времето разказът му ставаше все по-гладък, докато накрая стигна до определен плам. Говореше му най-откровено дори и за секса. Няма за кога да се крия и притеснявам, викаше си. Баща му лежеше по гръб, неподвижен; дишаше равномерно и спеше своя ненарушим сън.

* * *

Към три се появи друга сестра, смени найлоновата торбичка с хранителната течност, смени и торбичката на катетъра и премери температурата на баща му. Беше яка едрогърда жена, наближаваща четиридесетте. На табелчицата й пишеше „Омура“. Косата й бе прихваната на стегнат кок на тила й, а в кока й бе забодена химикалка.

— Да сте забелязали някаква промяна в състоянието му? — попита тя Тенго, докато записваше с химикалката разни числа върху клипборда си.

— Абсолютно никаква. През цялото време спеше дълбоко.

— Ако нещо се случи, бъдете така добър да натиснете това копче — рече тя и му посочи провисналия над леглото бутон. После затъкна химикалката в кока си.

— Ясно.

Малко след като сестрата си излезе, някой бързо почука и очилатата сестра Тамура навря глава през отвора на вратата.

— Не искате ли да похапнете нещо? Столовата работи.

— Благодаря. Още не съм гладен.

— Как е баща ви?

— Не съм спрял да му приказвам. Но не знам дали ме чува изобщо.

— Полезно е да им се говори — усмихна му се насърчително тя. — Не се притеснявайте. Убедена съм, че той ви чува.

И затвори тихо вратата подире си. И Тенго пак остана насаме с баща си в стаичката.

* * *

Тенго подхвана отново разказа си.

Завърши университета и се хвана да преподава математика в школа за зубрене в града. Но вече не бе математическото дете чудо, от което хората очакваха велики постижения, не бе и многообещаващ състезател по джудо. Беше си най-обикновен даскал в школа за зубрене. Но тъкмо този факт най-много го радваше. Най-после можеше да си поеме дъх. За пръв път в живота си се почувства свободен да живее така, както си иска, без с никого да се съобразява.

Постепенно започна да пише проза. Представи няколко завършени разказа на конкурси и покрай тях се запозна с един ексцентричен редактор на име Комацу. А Комацу му възложи да пренапише „Въздушната какавида“ — повестта на едно седемнадесетгодишно момиче, Фука-Ери (чието истинско име беше Ерико Фукада). Фука-Ери бе създала фабулата, но нямаше никакъв писателски талант, така че Тенго се залови с тази задача. И така добре се справи с нея, че повестта спечели наградата за писателски дебют на едно списание и впоследствие излезе като книга, която стана бестселър. Но тъй като книгата нашумя прекалено, комисията, отсяваща кандидатите за най-престижната литературна награда „Акутагава“, предпочете да я държи на една ръка разстояние. И въпреки че не спечели въпросната награда, книгата постигна толкова големи продажби, че по типичния свой рязък маниер Комацу отсече: „Много пък ни е притрябвала точно тая награда“.

Тенго никак не бе убеден, че разказът му стига до слуха на баща му, а дори и да стигаше — дали баща му схваща за какво му говори. Струваше му се, че думите му не оказват никакво влияние, и не забелязваше никаква реакция. А и дори баща му да разбираше, къде беше гаранцията, че всичко това го интересува? Можеше да му се струва и ужасно досадно. Нищо чудно да си мислеше: „Кого го е еня за нечие житие? Я ме остави да си спя!“. На Тенго обаче не му оставаше нищо друго, освен да продължи да разправя каквото му дойдеше на ум. Просто не се сещаше какво друго може да прави, докато е натъпкан в такова стайче с баща си.

А баща му изобщо не помръдваше. Очите му си оставаха плътно затворени на дъното на двете дълбоки тъмни кухини. Нищо чудно да чакаше да дойде зимата и да напълни кухините със сняг.

* * *

— Засега все още не мога да кажа, че нещата вървят на добре, но ако е възможно, бих желал да изкарвам прехраната си като писател — но не да пренаписвам чужди творби, а да пиша каквото на мен ми се пише, така както аз желая да го напиша. Писането — и най-вече прозата много ми пасва на характера. Хубаво е човек да се занимава с нещо, което му е приятно, а аз най-после открих кое е то. Засега нищо още не съм публикувал под собственото си име, но и това ще се случи съвсем скоро. Без да се хваля, струва ми се, че ставам за писател. Поне един редактор досега е отчел дарбата ми. Така че в това отношение ни най-малко не се притеснявам.

Освен това май имам качества и за приемник, идеше му да добави. Дотолкова, че бях въвлечен в онзи фиктивен свят, който сам създадох. Но не му беше тук мястото за подобни сложни материи. Това си беше съвсем отделна история. И той реши да смени темата.

— Много повече ме тревожи това, че досега не съм се влюбвал истински. Откакто съм се родил, нито веднъж не съм почувствал безусловна обич към другиго — чувството, че мога изцяло да се отдам на този човек. Нито веднъж.

Но дори докато изричаше тези думи, Тенго изведнъж се зачуди дали този нещастен старец пред очите му е обичал някога някого с цялото си сърце. Нищо чудно да е обичал сериозно майка му и това да е било причината да се реши да отгледа Тенго като собствено дете, макар да е знаел, че помежду им няма кръвна връзка. Ако това наистина е било така, то старият е изживял един много по-пълноценен в духовно отношение живот от самия Тенго.

— Сещам се само за едно вероятно изключение — за момиче, което много добре съм запомнил. Бяхме в една и съща паралелка в трети и четвърти клас в Ичикава. Да, говоря ти за нещо, което стана преди цели двадесет години. Много силно ме привлече към себе си. Оттогава не съм спрял да си мисля за нея, макар всъщност никога да не сме разменили и дума. После я преместиха в друго училище и повече не я видях. Но наскоро се случи нещо, което ме подтикна да я търся. Осъзнах най-после, че се нуждая от нея, че искам да я видя и да си говоря с нея за какво ли не. Но все още не съм я открил. Предполагам, че много по-отдавна е трябвало да почна да я търся. Тогава сигурно щеше да ми е по-лесно.

Тенго млъкна и зачака казаното дотук да попие в мозъка на баща му — или, по-точно, да попие в собствения му мозък. После пак заговори.

— Да, голям страхливец бях по отношение на всички тези неща. Същият страх ми попречи и да изследвам собственото си родословие. Сигурно нямаше да ми е никак трудно да установя дали майка ми наистина е починала, или не. Трябваше само да отида до кметството и да проверя регистрите. Факт е, че дори съм си го мислил няколко пъти. Веднъж дори отидох до самото кметство. Но не намерих сили да поискам документите. Страх ме беше да видя истината с очите си. Да я разкрия със собствените си ръце. Затова и оставих нещата да се изяснят от само себе си, по естествен път.

На това място Тенго въздъхна.

— Но дори и да се абстрахираме от това, все пак трябваше много по-рано да започна да търся момичето. А аз заобиколих отдалече. Не можех да започна. Просто… не знам как да го кажа… се оказах страхливец по сърдечните въпроси. Това е моята фатална грешка.

Тенго стана от табуретката, отиде до прозореца и се загледа в боровата гора. Вятърът бе замрял. И ревът на океана не се чуваше. През градината вървеше голяма котка. Ако се съдеше по провисналия й корем, сигурно беше бременна. Котката се просна до дънера на едно дърво, разтвори крака и взе да се ближе по корема. Облегнал се на перваза, Тенго продължи да говори на баща си:

— Но, така или иначе, напоследък животът ми взе най-после да се променя. Поне такова чувство имам. Да ти кажа честно, много дълго те мразех. Още като малък си мислех, че не ми е мястото при теб, в онази мизерия, че заслужавам да живея в много по-свестни условия. Смятах, че отношението ти към мен не беше никак справедливо. Съучениците ми като че живееха щастливо, доволно. Деца с много по-малък талант и дарба от моите прекарваха ежедневието си много по-добре от мен. Най-сериозно си мечтаех да не си ми ти баща. И си представях, че е станала някаква грешка; че е изключено ти да си истинският ми баща, да има някаква кръвна връзка помежду ни.

И Тенго пак погледна през прозореца към котката. Тя все още бе погълната от близането на корема си и не усещаше, че е под наблюдение. Тенго продължи да я гледа, докато говореше на баща си.

— Вече не усещам нещата по този начин. Сега си мисля, че съм живял в най-добрите за мен обстоятелства и с най-подходящия баща. Да ти кажа най-откровено, аз бях един безполезен човек, човек без стойност. И в определен смисъл сам бях причина за провала си; сам си го причиних. Сега вече го виждам. Като малък бях дете чудо по математика, знам. Дори аз съзнавам, че имах истински талант. Всички бяха вперили погледи в мен и само ме хвалеха. Но в крайна сметка се оказа, че няма никаква надежда да развия този свой талант в нещо смислено. Просто си го имах. Поначало си бях едро момче и бях добър в джудото, та винаги се представях добре в турнирите на ниво префектура. Но щом стигнех до по-широкия свят, срещах куп момчета, които бяха по-силни от мен. Така и не ме избраха да участвам в национален турнир от името на университета. Изпаднах в шок и известно време не знаех кой съм всъщност. Което пък си беше съвсем естествено, тъй като аз наистина не бях никой.

Тенго отвори бутилката минерална вода, която си беше донесъл, и отпи. И седна отново на табуретката.

— Пак ти повтарям: благодарен съм ти. Предполагам, че не съм твой син. Почти съм убеден в това. Но съм ти благодарен, че ме отгледа въпреки липсата на кръвна връзка помежду ни. Сигурно никак не ти е било лесно сам да отглеждаш малко дете. Но като си спомня как ме влачеше със себе си да събираме таксата за Ен Ейч Кей, пак ми става гадно. Нямам нито един спомен от онова време, който да не е отвратителен. Очевидно не си знаел друг начин, по който да общуваш с мен. Как по-точно да се изразя? Според мен ти си правел максималното според възможностите ти. Това е било единствената ти допирна точка с обществото и си искал да ме запознаеш с живота като такъв. Сега го разбирам. Но в същото време няма начин да не си си правил и сметката, че присъствието на детето улеснява събирането на парите. Макар, подозирам, това да не е бил единственият ти мотив.

Тенго млъкна за малко, за да могат думите му да попият, а и да подреди собствените си мисли.

— Като дете нямаше начин да усетя нещата по този начин. Това, че трябваше да вървя подире ти в неделя да събираме таксите, докато другарчетата ми се забавляваха, ми причиняваше единствено срам и болка. Нямаш си представа колко мразех неделите. Но днес поне донякъде схващам какво си правел. Не казвам, че така е трябвало да бъде. Останаха ми сериозни белези. Детският ми живот не бе никак лесен. Но каквото било — било. Няма смисъл да страдаш заради онова време. Поне една полза ми остана обаче: станах по-корав. От първа ръка се научих, че на този свят не се пробива лесно.

Тенго разтвори ръце и впери поглед в дланите си.

— За мен животът така или иначе продължава. Сега, след като не ми е нужно да заобикалям отдалече, мисля, че ще се справям по-добре. Нямам представа ти самият какво смяташ да правиш. Може би искаш да те оставя да си спиш кротко и никога повече да не се събудиш. Щом го искаш — така да бъде. Ако в това ти е надеждата, най-малко аз бих застанал на пътя ти. Не ми остава друго, освен да те оставя да спиш. Но държах да ти кажа всичко това, което ти наприказвах — как съм живял досега и какви мисли ме вълнуват. Може би не си желал да слушаш такива работи — в такъв случай те моля да ме извиниш, че ти се натрапвам. Но повече нямам какво да ти кажа. Вече изредих всичко, което исках да чуеш. И ще те оставя на мира. Да спиш, колкото ти се спи.

* * *

Сестрата с химикалката в косите влезе след пет да провери нивото на инфузионния разтвор в плика, но не премери температурата на баща му.

— Нещо ново? — попита го.

— Нищо. Не е помръднал, откакто съм тук — отвърна Тенго.

Сестрата кимна:

— Скоро ще дойде и докторът. До колко часа можете да останете, господин Кавана?

Тенго погледна часовника си:

— Мисля да хвана влака в седем, така че мога да остана до 6:30.

Сестрата записа нещо в картона на баща му, после пъхна химикалката в кока си.

— Цял следобед му говоря, но имам чувството, че той изобщо не ме чува — каза Тенго.

— А пък аз едно съм запомнила от сестринското училище: веселите думи причиняват весели вибрации на ушните тъпанчета. Те самите трептят по един особено весел начин. Така че, дори когато пациентът не разбира какво му говорите, тъпанчетата му ще вибрират със съответната весела честота. И затова ни учеха да говорим винаги на пациентите със силен весел глас, независимо дали ни чуват, или не. Каквато и да е логиката, все има някаква полза. От личен опит съм се убедила.

— Благодаря — каза Тенго, след като обмисли думите й. Сестра Омура кимна леко и с бързи стъпки излезе от стаята.

А Тенго и баща му дълго мълчаха. Тенго нямаше какво повече да му каже, а и тишината не го притесняваше. Следобедната светлина постепенно отслабваше и във въздуха се носеха намеци за наближаващата вечер. Последните лъчи на слънцето се прокрадваха безшумно през стаята.

Тенго изведнъж се запита дали бе споменал на баща си за двете луни. Имаше чувството, че не е. Факт е, че в момента обитаваше свят с две луни. „Колкото и да ги гледам, не мога да свикна с присъствието им“, искаше да му каже, но, от друга страна, не виждаше смисъл. Баща му най-малко от броя на луните на небето щеше да се развълнува. Това си беше лично Тенгов проблем.

Но в крайна сметка, независимо дали на този (или онзи) свят луните бяха една, две или три, Тенго си оставаше един-единствен. За него броят на луните бе без значение. В който и свят да се намира, Тенго си оставаше Тенго — един и същ човек, със своите си уникални проблеми и своите си уникални свойства. Истинският въпрос опираше не до луните, а до самия него.

* * *

След половин час сестра Омура се върна, но, неизвестно защо, вече без химикалка в кока. Къде ли я бе дянала? Тенго сам се зачуди какво толкова се е запритеснявал за химикалката. По петите й дойдоха двама санитари с болнични колички. И двамата бяха набити, смугли и безмълвни. Нищо чудно да бяха чужденци.

— Ще трябва да закараме баща ви на едни изследвания, господин Кавана — каза сестрата. — Искате ли да изчакате тук?

Тенго погледна часовника си.

— Какво му има?

Сестрата завъртя глава:

— Нищо му няма. Просто тук не разполагаме с необходимата апаратура, та се налага да го преместим. Нищо особено. Лекарят ще ви обясни, като дойде.

— Добре. Ще чакам тук.

— В столовата предлагат горещ чай. Ще ви ободри.

— Благодаря — рече Тенго.

Със сръчни отработени движения двамата мъже вдигнаха внимателно крехкото тяло на баща му, както си беше с тръбичките от системата, прехвърлиха го на носилката и я изкараха заедно със стойката в коридора. Но продължаваха да мълчат.

— Бързо ще свършим — каза сестрата.

Но мина доста време, без да върнат баща му. Навлизащата през прозореца светлина ставаше все по-слаба, а Тенго не светна лампата. Имаше чувството, че ако я запали, ще изгуби нещо важно.

Върху леглото още си личеше отпечатъкът от бащиното му тяло. Колкото и да беше отслабнал, все пак бе оставил ясните си очертания. Докато гледаше вдлъбнатината, Тенго бе споходен от мощното усещане, че е останал съвсем сам на този свят. Стори му се дори, че след като слънцето залезе, няма да види повече нито една зора.

Потънал в цветовете на приближаващата вечер, Тенго остана неподвижен на табуретката до леглото, потънал в размисъл. Докато в един момент не осъзна, че всъщност изобщо не мисли, а се потапя безцелно в някакъв вакуум. Бавно се изправи, отиде до тоалетната и се облекчи. Наплиска лицето си със студена вода, подсуши го с носната си кърпа и се огледа в огледалото. После се сети за казаното от сестрата, слезе до столовата и изпи един горещ зелен чай.

* * *

Когато се върна в стаята двадесет минути по-късно, баща му още го нямаше. Но пък в оставената от бащиното му тяло вдлъбнатина в леглото видя бял предмет, какъвто до този момент не бе срещал.

Беше близо метър и половина дълъг, с красиви гладки извивки. В началото му заприлича на фъстъчена черупка, покрита изцяло с къс мек мъх, който издаваше слабо, но равномерно сияние. Бледосинята светлина обвиваше нежно предмета в бързо стъмващата се стая. Нещото лежеше неподвижно върху леглото, стремящо се сякаш да запълни временно опразненото от баща му лично пространство. Тенго се спря на вратата, все още хванат за кръглата й дръжка, и впери поглед в загадъчния предмет. Устните му като че замърдаха, но от тях не излезе никакъв звук.

Това пък какво е?, запита се замръзналият на място с присвити очи Тенго. Как се е озовало това нещо на мястото на баща му? Веднага си личеше, че не е било донесено от доктор или сестра. Обгърнато бе от специална атмосфера, която не бе в синхрон с реалността.

И изведнъж проумя: Пред очите ми е въздушна какавида!

Досега не бе виждал въздушна какавида. Описал бе най-подробно няколко в повестта, но, естествено, никога не бе виждал такава с очите си и даже не смяташе, че те наистина съществуват. Но сега пред погледа му се разкриваше такъв предмет, и то точно по начина, по който си го бе представял и описал с думи — въздушна какавида. Усещането за дежа вю[1] бе толкова силно, сякаш някой пристегна кръста му с метален обръч. Но това не му попречи да влезе и да затвори вратата след себе си. Най-добре беше никой да не го вижда. Преглътна насъбралата се в устата му слюнка и гърлото му издаде странен звук.

Тенго пристъпи бавно към леглото, спря се на по-малко от метър от него и заразглежда внимателно въздушната какавида. Сега вече бе убеден, че тя отговаря напълно на скицата, която бе нарисувал, докато пренаписваше повестта. Преди да се заеме с описанието й, беше нахвърлил проста скица с молив; визуализирал бе оформилата се в съзнанието му представа, преди да я предаде с думи. И докато работеше върху творбата, рисунката висеше на стената над бюрото му. Приличаше по-скоро на пашкул, отколкото на какавида, но „въздушна какавида“ бе единственото име, което Фука-Ери (и самият Тенго) допускаха като описание на предмета. По време на пренаписването Тенго доизмисляше постепенно външните особености на въздушната какавида и ги добавяше към вече написаното, включително грациозната вталеност и кръглите декоративни издутини в двата й края. Всички те бяха изцяло плод на Тенговата мисъл. Нито една не бе упомената в оригиналния разказ на Фука-Ери, за която въздушната какавида си беше просто въздушна какавида — нещо средно между предмет и концепция — поради което не бе сметнала за необходимо да я описва с думи. Наложило се бе Тенго сам да измисли подробностите, по въздушната какавида, която сега бе пред очите му, съдържаше абсолютно същите детайли: и талията, и красивите подутини в двата края.

Та това е точно онази въздушна какавида, която скицирах и описах, мина му през ум. Точно както стана и с двете луни. Неизвестно защо, всяка писмено изложена подробност бе почнала да се сбъдва. Настъпила бе пълна причинно-следствена бъркотия.

И четирите му крайника изпитаха някакво странно, тревожно, усукано усещане и по кожата му полазиха тръпки. Вече не бе в състояние да прави разлика между това каква част от настоящия му свят е действителна и каква — фикция. Колко от този свят принадлежи на Фука-Ери, колко — на Тенго, и колко е „наш“?

На самия връх на въздушната какавида се появи слабо разкъсване: тя бе на път да се разцепи на две. Процепът бе към два-три сантиметра дълъг. Ако се наведеше и надникнеше през него, сигурно щеше да види какво има вътре. Но Тенго не намери необходимата смелост. Седна на табуретката до леглото, впери поглед във въздушната какавида и се помъчи да успокои дишането си, докато раменете му се вдигаха и спускаха едва забележимо. През това време въздушната какавида си лежеше неподвижно, изпускаше слабото си сияние и чакаше кротко, като математическо твърдение, Тенго да се заеме с нея.

Какво ли би могло да се крие вътре? Какво се мъчеше да му покаже?

В повестта „Въздушната какавида“ главната героиня — младото момиче — открива вътре своето друго „аз“. Своята доота. Зарязва доотата си и избягва от общността съвсем сама. Но какво ли се криеше в Тенговата въздушна какавида? (Тенго интуитивно усещаше, че въздушната какавида е именно неговата.) Дали е нещо добро, или е зло? Дали ще го поведе нанякъде, или ще му се изпречи на пътя? И кой може да му е пратил тази въздушна какавида тъкмо тук?

Тенго съзнаваше с пълна яснота, че е подтикван да действа. Но не намираше смелост да се изправи и да надникне във въздушната какавида. Страх го беше. Нещото там или щеше да го нарани, или да промени из основи живота му. При тази мисъл Тенго се вцепени и остана да седи на табуретката като човек, изгубил последното си убежище. Същият този страх не му беше позволил да проучи корените си в гражданския регистър и да търси Аомаме. Не желаеше да знае какво има в подготвената за него въздушна какавида. Щеше да му е напълно достатъчно да продължи нататък, без да знае какво се крие в нея. Искаше му се, ако може, веднага да излезе от стаята, да хване влака и да се върне в Токио. Предпочиташе да затвори очи, да запуши уши и да се зарови в своя малък свят.

Но Тенго си даваше сметка, че това е невъзможно. Ако си тръгна оттук, без да съм надникнал да видя какво има вътре, цял живот ще съжалявам. Сигурно никога няма да си простя за това, че съм отклонил погледа си от нещото — каквото и да е то.

* * *

Тенго дълго седя на табуретката, без да знае какво да предприеме, дали да тръгне напред, или назад. Сплел пръсти върху коленете си, гледаше въздушната какавида, но от време на време поглеждаше и през прозореца, сякаш с надеждата, че може да избяга. Слънцето бе залязло и само бледите останки от светлината му обгръщаха боровата гора. Продължаваше да няма вятър, не се чуваше и прибоят. Тишината бе направо мистериозна. И колкото по-тъмна ставаше стаята, толкова изпусканата от въздушната какавида светлина ставаше по-плътна и по-ярка. Самата въздушна какавида започна да му прилича на живо същество с това нейно меко жизнено излъчване, с уникалната си топлота и едва забележимото си трептене.

Най-после Тенго събра кураж, стана от табуретката и се надвеси над леглото. Нямаше място за бягане. Не можеше цял живот да живее като уплашено дете, несмеещо да погледне онова, което е пред очите му. Човек може да се сдобие с необходимата му сила само като научава истината — каквато и да е тя.

Процепът във въздушната какавида си беше същият — нито по-голям, нито по-малък отпреди. Присви очи и надникна, но погледът му не стигна далече. Вътре беше тъмно, а и пред очите му сякаш се бе разстлала някаква тънка мембрана. Тенго успокои дишането си и наложи на ръцете си да не треперят. После пъхна пръсти в трисантиметровата цепнатина и бавно я заразтваря така, както се раздалечават двете крила на двойна плъзгаща се врата. Какавидата се разтвори лесно, без да се съпротивлява, и безшумно, сякаш през цялото време бе чакала именно двете му ръце.

И светлината на самата въздушна какавида взе леко да осветява вътрешността й, като да се отразяваше от сняг. Въпреки сумрака успя да види какво съдържа. А то бе едно красиво десетгодишно момиче.

Момичето спеше дълбоко. Облечено бе в семпла бяла рокля или нощница без никакви украшения, със сплетени върху гърдите пръсти на ръцете. Тенго мигновено я разпозна по слабото лице и стиснатите, като начертани с линия, устни. По красиво оформеното й чело падаха идеално прави кичури. Нослето й като че търсеше да надуши нещо, така бе навирено нагоре в пространството. Скулите й стърчаха леко на две страни. Очите й бяха затворени, но Тенго знаеше как ще изглеждат, като ги отвори. Как можеше да не знае? Та нали от двадесет години носеше в сърцето си образа на това момиче.

— Аомаме — каза на глас Тенго.

Момичето спеше дълбок и съвсем естествен сън и дишането й почти не се усещаше. Не можеше да се чуе и прекалено ефимерното биене на сърцето й. Нямаше сили дори клепките си да вдигне. Още не им беше дошло времето. Съзнателният й ум все още не беше тук, а някъде надалече. И въпреки това изречената от Тенго дума успя да причини съвсем слаба вибрация на тъпанчетата й. Тя чу собственото си име.

Аомаме дочу Тенговия зов отнякъде много надалече. Тенго, мина й през ум. И ясно оформи думата с устата си, при все че не успя да задвижи устните на момичето във въздушната какавида, нито да накара звука да стигне до Тенговите уши.

А Тенго впи жаден поглед в момичето, все едно някой му бе отнел душата, и задиша учестено. Лицето й бе съвсем спокойно, без най-малката сянка от тъга, болка или тревога. Тънките устнички имаха вид на готови да се раздвижат всеки момент и да оформят смислени слова. И клепачите й като да бяха готови всеки миг да се вдигнат. И Тенго се замоли от сърце това да стане. Молитвата му не се състоеше от конкретни думи, но сърцето му тъчеше безформената му молитва и я изпращаше в пространството. Момичето обаче не даваше никакви признаци на пробуждане.

— Аомаме — пак я повика Тенго.

Имаше сума ти неща, които държеше да й каже, чувства, които да й разкрие. От години ги бе насъбрал, таил у себе си. Но сега не успяваше да промълви нищо друго освен името й.

— Аомаме! — извика.

Посмя да се пресегне и да докосне ръката на спящото във въздушната какавида момиче, да положи ръката си на зрял мъж върху нейната. Върху онази ръчичка, която така здраво бе стискала неговото десетгодишно „аз“. Сега тази ръчичка бе дошла право при него, желаеше го и го насърчаваше. Ръката на спящото в сумрака момиче съдържаше онази непогрешима жизнена топлота. Аомаме е дошла да ми предаде тази своя топлота, мина му през ум. Точно в това е смисълът на пакетчето, което ми предаде в онази класна стая преди двадесет години. Най-после той можеше да разтвори пакетчето и да види какво съдържа.

— Аомаме — рече Тенго, — ще те намеря, каквото и да стане.

* * *

После въздушната какавида постепенно изгуби своето сияние и изчезна, сякаш погълната от мрака, а с нея изчезна и малката Аомаме. Тенго изведнъж загуби способността да прецени дали всичко това наистина му се беше случило. Но пръстите му пазеха допира и интимната топлота на ръчичката й.

Няма начин тази топлота да изстине, мислеше си Тенго в експреса на път за Токио. Живял бе цели двадесет години със спомена за нейния допир. Отсега нататък би трябвало да може да живее с тази нова топлота.

Експресът описа огромна арка покрай брега на океана под устремените нагоре планини и по някое време стигна на крайбрежието, откъдето се виждаха увисналите една до друга в небето луни над тихата морска вода. Очертаваха се ясно — голямата жълта и по-малката зелена — но бе невъзможно да се определи разстоянието до тях. Ситните океански вълнички отразяваха мистериозно блясъка им като разпилени парченца стъкло. Докато влакът се движеше в завоя, двете луни прекосиха бавно прозореца му и оставиха фините парченца стъкла зад себе си като някакви безсловесни загатвания, а накрая съвсем се изгубиха от погледа му.

Едва след като луните изчезнаха топлотата се завърна в гърдите на Тенго. Колкото и да беше слаба, той определено усещаше съдържащото се в нея обещание, като от лампа, която пътешественикът съзира някъде в далечината.

Ще продължа да живея и на този свят, мислеше си Тенго със затворени очи. Все още нямаше представа как е бил създаден този свят и какви са движещите му принципи, нито можеше да предскаже какво ще се случи в него. Но това не го плашеше. Няма нужда да се бои. Каквото и да го чака, той ще оцелее в този свят с двете луни и ще открие нужната му пътека — стига да не забравя тази топлота, стига да не изгуби това чувство в сърцето си.

Дълго седя така, със затворени очи. По едно време ги отвори и погледът му се зарея из мрака на ранната есенна нощ от другата страна на прозореца. Океанът отдавна го нямаше.

Ще открия Аомаме, закле се пак пред себе си Тенго — каквото и да стане, в какъвто и свят да съм се озовал, каквато и да е станала тя.

[1] Déjà vu (фр.) — усещане за нещо вече видяно. — Б.пр. ↑

КНИГА ТРЕТА

ПЪРВА ГЛАВА

(УШИКАВА): НЕЩО, РИТАЩО ПО ДАЛЕЧНИТЕ ГРАНИЦИ НА СЪЗНАНИЕТО

— Питам се дали няма да можете да минете без пушене, господин Ушикава — каза по-ниският мъж.

Ушикава впери поглед първо в седналия от другата страна на бюрото човек, после в цигарата „Севън Старс“ между пръстите си. Още не я бе запалил.

— Много ще съм ви благодарен — добави онзи с неизменна любезност.

Ушикава гледаше озадачено, сякаш се чудеше как изобщо е попаднала между пръстите му тази цигара.

— Извинете ме. Няма да паля. Просто съм я извадил по навик.

Брадичката на мъжа помръдна може би със сантиметър нагоре-надолу, но погледът му не престана да приковава очите на Ушикава. А Ушикава върна цигарата в кутията, а кутията в чекмеджето на бюрото.

По-високият от двамата, онзи с конската опашка, така леко се бе облегнал на рамката на вратата, че не можеше да се каже със сигурност дали наистина я опира. Гледаше Ушикава така, както се гледа петно на стената. Ама че гадна двойка, рече си Ушикава. За трети път се срещаше с тях, а чувството не отслабваше.

В тесния офис на Ушикава имаше само едно бюро, зад което седеше по-ниският мъж, остриган нула номер. И само той от двамата говореше; Конската опашка не продумваше и дума. Стоеше абсолютно неподвижен, като каменните песове пред входа на шинтоистките храмове, и не снемаше очи от Ушикава.

— Три седмици изтекоха — отбеляза Нула номер.

Ушикава взе настолния календар, погледна написаното и кимна:

— Съвършено правилно. Точно три седмици са изминали от последната ни среща.

— А през това време не сте ни докладвали нито веднъж. Както вече ви уведомих, господин Ушикава, всеки миг е скъпоценен. Нямаме време за губене.

— Напълно ви разбирам — отвърна Ушикава, докато си играеше със златната си запалка, явяваща се заместител на цигарата. — Време за губене няма. Това ми е пределно ясно.

Нула номер го изчака да продължи.

— Проблемът ми — рече Ушикава — е, че не обичам да докладвам на пресекулки: по малко оттук, по малко оттам. Предпочитам да изчакам, докато ми стане ясна цялостната картина, докато нещата си дойдат по местата и мога да прозра какво се крие зад тях. Половинчатите представи могат само да сътворят неприятности. Може да ви звучи егоистично, но това е начинът, по който работя.

Нула номер го наблюдаваше хладнокръвно. На Ушикава му бе ясно, че онзи не го брои за нищо, но фактът всъщност не го притесняваше ни най-малко. Доколкото можеше да си спомни, никому никога не бе правил добро впечатление. И беше свикнал с това. Никога не бе получавал обич от своите родители, братя и сестри, нито от своите учители и съученици. Същото важеше и за съпругата и собствените му деца. Виж, ако някой го хареса, тогава наистина ще вземе да се разтревожи. Обратното изобщо не го вълнуваше.

— Бихме желали да уважим вашия начин на работа, господин Ушикава. И мога да заявя, че досега сме успявали. Досега. Но нещата в момента стоят другояче. Съжалявам, но този път не можем да си позволим лукса да чакаме, докато съберем всички факти.

— Разбирам ви — рече Ушикава, — но в същото време се съмнявам, че само мен сте ме чакали да се свържа с вас. Нима не сте предприели и собствено разследване?

Нула номер не отговори. Устните му си останаха стиснати в права хоризонтална линия и изражението на лицето му нищо не издаваше. Но Ушикава все пак усети, че е съвсем близо до истината. През последните три седмици организацията им също се бе впуснала да търси въпросната жена, макар да използваха друга тактика, различна от тази на Ушикава. Но явно нищо не бяха открили и това обясняваше присъствието им в офиса му.

— „Крадеца само друг крадец може го хвана“ — разпери широко ръце Ушикава, сякаш им споделяше някаква обаятелна тайна. — От него нищичко няма да съумееш да скриеш. Знам, че не съм красавец, но пък притежавам великолепен нос. Който може да върви и по най-слабата следа докрай. Понеже и самият аз съм крадец. Което пък ми налага да върша нещата така, както аз си знам, с моето си темпо. Напълно разбирам, че времето тече, но се налага да ви помоля да поизчакате още малко. Апелирам към търпението ви, за да не допуснем евентуален пълен провал.

Ушикава продължаваше да си играе със запалката. Нула номер наблюдаваше търпеливо движенията му, после вдигна поглед:

— Ще ви бъда благодарен, ако ми съобщите какво сте установили дотук, независимо от непълнотата на фактите. Отчитам вашия специфичен метод на работа, но много ще загазим, ако не отнеса нещо конкретно на началниците ми. А ми се струва, че и самият вие, господин Ушикава, сте в едно не особено благоприятно положение.

Тия младежи наистина яко са го закъсали, мина му през ум на Ушикава. Като специалисти по бойни изкуства са им поверили охраната на Вожда. А някой да вземе да го убие под носа им. Не че има доказателства, че е бил убит — нито един от членуващите в сектата лекари не е успял да открие външни наранявания. Но пък и медицинското им оборудване надали е било кой знае колко добро. Пък и те са били принудени да бързат. Ако бяха възложили законна пълна аутопсия на специалист патолог, можели са да открият и съмнителни признаци, но сега вече е късно. От трупа са се отървали потайно в рамките на селището на Сакигаке.

Но така или иначе, двамата охранители не са успели да опазят своя Вожд и положението им в сектата е доста нестабилно. Затова сега имат задачата да открият жената, която буквално се е изпарила във въздуха. Наредили са им да не оставят нито един камък необърнат и да я спипат. Засега обаче ръцете им са празни. Обучавали са ги за бодигардове, а не за издирване на изчезнали лица.

— Влизам ви в положението, поради което ще ви кажа някои от нещата, които съм установил дотук — отвърна Ушикава. — Не всичко, а само отчасти.

Нула номер остана загледан още известно време в него с присвити очи, преди да кимне:

— Чудесно. И ние се сдобихме с известни подробности, които може вече да са ви известни, а може и да не са. Най-добре ще е да си споделим взаимно всички събрани сведения.

Ушикава остави запалката и разпери пръсти върху бюрото.

— Отправили сте покана към младата жена, Аомаме, да посети определен апартамент в хотел „Окура“, за да помогне на Вожда да отпусне мускулатурата си, като го подложи на поредица от упражнения за стречинг. Това става в началото на септември, в онази септемврийска вечер с ужасната гръмотевична буря. Аомаме го подлага на процедурите в отделна стая в продължение на около час, след което оставя Вожда да спи и си тръгва. Казва ви да го оставите да преспи два часа и вие изпълнявате нареждането й. Но Вожда не е спял. А е бил вече мъртъв. Външни наранявания няма, изглежда като да е прекарал инфаркт. Непосредствено след това жената изчезва. Предварително е опразнила апартамента си. Там няма нищо. На следващия ден в спортния клуб получават и молбата й за напускане. По всичко личи, че се следва някакъв предварително набелязан план. И неизбежният извод, който се налага, е, че Вожда е убит от въпросната госпожица Аомаме.

Нула номер кимна. Всичко дотук му звучеше напълно точно.

— И вашата цел е да установите какво точно е станало — добави Ушикава. — На всяка цена сте длъжни да хванете тази жена.

— Ако тази Аомаме наистина е убила Вожда, трябва да разберем защо го е сторила и кой стои зад нея.

Ушикава огледа разперените върху бюрото му свои десет пръста, сякаш представляваха любопитна невиждана дотогава вещ. После вдигна глава и срещна погледа на седящия насреща му.

— Вече сте проучили семейното минало на Аомаме, нали така? Цялото й семейство са предани последователи на „Свидетелите“. Родителите й са все още доста активни и продължават да обикалят от врата на врата да вербуват нови членове. По-големият й брат, тридесет и четири годишен, работи в управлението на сектата в Одавара. Женен е, с две деца. И жена му е силно вярващ член на „Свидетелите“. От цялото семейство единствено Аомаме е напуснала сектата — те я наричат „вероотстъпничка“ — и на практика е отлъчена и от семейството. Не открих никакви улики да са контактували помежду си през последните двадесетина години. Изключено е според мен те да я крият. Прекъснала е всичките си връзки с тях, когато е била на единадесет, и оттогава живее, общо взето, самостоятелно. Била е известно време у вуйчо си, но откакто влиза в гимназията, става на практика независима. Доста впечатляващо постижение. Очевидно е крайно волева жена.

Нула номер не каза нищо. Най-вероятно всичко това му бе вече известно.

— За участие на „Свидетелите“ и дума не може да става — продължи Ушикава. — Те са прочути със своя пацифизъм, с това, че се придържат строго към принципите на несъпротива. Няма начин самата им организация да е целяла да отнеме живота на Вожда. По този въпрос смятам, че спор няма.

Нула номер кимна.

— И аз съм убеден, че „Свидетелите“ нямат нищо общо. Но за всеки случай разговаряхме и с брата на Аомаме. Взехме всички необходими предпазни мерки. Но и той нищо не можа да ни каже.

— Надявам се, под „всички необходими предпазни мерки“ да не се разбира, че сте му вадили ноктите?

Нула номер остави въпроса му без отговор.

— Не се нервирайте, де! — рече Ушикава — Шегувам се. Убеден съм, че и брат й е нямал представа какво прави и къде се намира тя. Макар по рождение и аз да съм пацифист и никога да не прибягвам до подобни силови методи, стигнах до същото заключение. Между Аомаме и семейството й, съответно „Свидетелите“, не съществува абсолютно никаква връзка. От друга страна, изключено е да е организирала подобен акт сам-сама. Нещата са били най-внимателно подредени и тя само е следвала определен план. А и самото й изчезване е доста впечатляващо. Подобно нещо не може да стане без солидна помощ отстрани и щедро финансиране. Явно зад нея стой някой — или някаква организация — който е имал интерес от смъртта на Вожда. И целият заговор е планиран от този човек или хора. Съгласен ли сте?

Нула номер кимна:

— В основни линии, да.

— Но нищо не ни подсказва за какъв род организация става дума — каза Ушикава. — Предполагам, че сте проучили и нейните приятели и познати?

Нула номер кимна безмълвно.

— И… оставете ме да позная… не сте открили никакви приятелски връзки — допълни Ушикава. — Нито приятелки, нито гаджета. Общувала е с неколцина колеги по работа, но извън работното си място не е излизала с никого. Аз поне не успях да установя каквито и да било тесни взаимоотношения с когото и да било. Как можем да си обясним подобен факт? Млада, здрава, добре изглеждаща жена.

Ушикава хвърли поглед на Конската опашка, сякаш замръзнал във времето и в рамката на вратата. Лицето му поначало си беше безизразно, така че място за промяна нямаше. Тоя човек има ли си изобщо име? Не бих се изненадал, ако се окаже, че няма, помисли си Ушикава.

— Вие двамата сте единствените, които са виждали госпожица Аомаме — каза Ушикава. — Е, как мислите? Да сте забелязали нещо особено у нея?

Нула номер поклати леко глава:

— Както сам отбелязахте, тя е доста привлекателна млада жена. Не красавица, по която мъжете ще си изкривят вратовете обаче. А много тиха, спокойна личност. Много уверена в способностите си като физиотерапевт. Но нищо друго не ни се наби на очи. Даже бих отбелязал като странен факта колко малко ни впечатли външността й. На практика лицето й почти не си го спомням.

Ушикава пак погледна Конската опашка до вратата. Дали не желае нещо да добави? Онзи обаче нямаше вид на човек, възнамеряващ да си отвори устата.

Ушикава пак се обърна към Нула номер:

— Проверихте ли разпечатката от телефонната й сметка за последните няколко месеца?

— Още не сме — завъртя глава Нула номер.

— А би трябвало — засмя се Ушикава. — Наистина си заслужава да я проверите. На кого ли не звънят хората и откъде ли не ги търсят. От разпечатката на телефонната сметка можете да добиете добра представа за живота на съответния човек. И госпожица Аомаме не прави никакво изключение. Никак не е лесно да се добереш до такава лична сметка, но не е и невъзможно. „Крадеца само друг крадец може го хвана“, нали разбирате?

Нула номер мълчеше и го чакаше да продължи.

— Та докато преглеждах сметката на госпожица Аомаме, наяве излязоха следните факти. Първо, тя не обича да говори по телефона, за разлика от почти всички останали жени. Разговорите й поначало не са много, а и тези, които е провела, са били съвсем кратки. От време на време се случва и по някой по-дълъг разговор, но такива са по-скоро изключения. Повечето пъти е звъняла в работата си, но тъй като половината време работи и на свободни начала, провеждала е и разговори свързани с частната й практика. Тоест уреждала си е домашни посещения директно с клиентите си, без да използва услугите на спортния клуб. Разговорите й от този род са доста, но нито един не ми се стори подозрителен.

Ушикава направи пауза и докато оглеждаше пожълтелите си от никотина пръсти, си мислеше за цигара. Запали една въображаема цигара, пое въображаемия дим и го изпусна.

— Има обаче и две изключения — две обаждания до полицията. Не на спешния номер 911, а до управлението на уличното движение в участъка в Шинджуку. А и оттам са я търсили няколко пъти. Тя обаче не шофира, а и надали някой на полицейска заплата би могъл да си позволи частни занимания в скъп спортен клуб. Което ме навежда на мисълта, че е познавала някого, който работи там. Но за кого става дума, не мога да кажа. И още едно нещо не ми дава мира: провела е няколко дълги разговора с неизвестен номер. Винаги нея са я търсили от неизвестния номер. Тя нито веднъж не го е набрала. Въпреки всичките ми усилия не успях да установя какъв е този номер. Очевидно има номера, при които името на абоната остава неизвестно. Но и в такива случаи с малко повечко труд човек би трябвало да може да ги проследи. Направих всичко по силите си, но нищо не можах да установя. Страхотна кодировка. Което е крайно необичайно.

— А това ще рече, че и въпросното лице е способно на необичайни действия.

— Точно така. Очевидно имаме работа с професионалисти.

— С друг крадец — рече Нула номер.

Ушикава разтърка с длан плешивото си деформирано теме и се ухили:

— Абсолютно правилно. Друг крадец. И то страшно печен.

— От което става ясно поне това, че се ползва с подкрепата на професионалисти — отбеляза Нула номер.

— Съвсем точно. Госпожица Аомаме е свързана с някаква организация. И то организация, каквато не се ръководи от някой аматьор през свободното му време.

Нула номер спусна клепачите си до средата и се зае да изучава Ушикава. После се извърна по посока на вратата. Срещна погледа на Конската опашка, а онзи кимна съвсем слабо да покаже, че следи разговора им. След което Нула номер пак върна погледа си върху Ушикава.

— И? — попита Нула номер.

— И — отвърна Ушикава — сега е мой ред да ви задавам въпроси. Имате ли представа коя група или организация може да е искала убийството на Вожда?

Веждите на Нула номер се сключиха, докато обмисляше какво да отговори. Над носа му се появиха три бръчки.

— Чуйте, господин Ушикава. И помислете върху чутото. Ние сме религиозна организация. Търсим душевен покой и духовен живот. Живеем в хармония с природата и дните ни минават в земеделие и вероучение. Кой би могъл да ни възприема като свой враг? Какво би спечелил от това?

По ъгълчетата на устните на Ушикава заигра лека усмивка:

— Фанатици на тоя свят — колкото щеш. Знае ли някой какво може да му хрумне на някой фанатик?

— Нямаме абсолютно никаква представа кой може да стои зад всичко това — отвърна Нула номер с безизразно лице и без да реагира на сарказма на Ушикава.

— А „Акебоно“? Нима няма нейни членове все още на свобода?

Нула номер пак завъртя глава, този път категорично. Тоест — изключено. „Акебоно“ е унищожена до крак — няма как да представлява опасност. Никаква диря не е останала от „Акебоно“.

— Добре. Значи, и вие нямате представа кой може да е. Но това не променя факта, че някъде някаква организация е взела вашия Вожд на прицел и го е убила. Много хитро, много ефикасно. После изчезнала безследно. Яко дим.

— При което сме длъжни да открием кой стои зад всичко това.

— И то, без да намесваме полицията.

— Проблемът си е наш, а не е правен — кимна Нула номер.

— Добре — каза Ушикава. — Разбирам. Всичко ми се изясни. Но остана да ви попитам още едно нещо.

— Питайте — рече Нула номер.

— Колко души от сектата ви знаят, че Вожда е мъртъв?

— Ами, ние двамата. И другите двама, които помогнаха да пренесем трупа. Мои подчинени. А от Управителния съвет — само петима. Общо девет души. На жриците от храма му още не сме казали, но те много скоро ще научат. Обслужват го лично, така че от тях дълго не можем да крием. И вие, разбира се, господин Ушикава, знаете.

— Всичко на всичко — тринадесет човека.

Нула номер не отговори.

— Мога ли да говоря най-откровено? — въздъхна дълбоко Ушикава.

— Кажете.

— То не че не е късно вече да ви го казвам — рече Ушикава, — но е трябвало да уведомите полицията веднага след като сте открили Вожда си мъртъв. Смъртта му е трябвало да стане обществено достояние. Важно събитие от такъв мащаб не може да остане скрито. Щом повече от десет души знаят една тайна, тя престава да е тайна. Може да очаквате съвсем скоро да ви налетят куп неприятности.

Изражението на Нула номер изобщо не се промени.

— Не ми е работата да вземам такива решения. Просто изпълнявам заповеди.

— А кой взема решенията?

Никакъв отговор.

— Човекът, наследил Вожда ли?

Нула номер продължи да мълчи.

— Добре — рече Ушикава. — Приемаме, че някой висшестоящ ви е наредил да се погрижите скришом за тялото на Вожда. Във вашата организация заповедите отгоре не подлежат на обсъждане. Но от правна гледна точка очевидно става дума за умишлено унищожаване и скриване на труп, което си е доста сериозно престъпление. Уверен съм, че сте наясно по този въпрос.

Нула номер кимна.

Ушикава пак въздъхна дълбоко:

— Пак ще повторя: ако случайно се намеси полицията, държа да ги уведомите, че не сте ме известявали за смъртта на Вожда ви. Нямам никакво желание да ме обвиняват в престъпление.

— Пред вас изобщо не е ставало дума за смъртта на Вожда — потвърди Нула номер. — Наели сме ви в качеството ви на външен частен детектив да ни помогнете да издирим жена на име Аомаме. Само толкоз. Нищо незаконно не сте извършили.

— Така може — рече Ушикава.

— Да ви кажа право, никак не желаехме да разкрием пред външно лице като вас смъртта на Вожда ни. Но вие сте този, който извърши първоначалното проучване на Аомаме, и я обявихте за чиста. Така че вече сте замесен. Нуждаем се от вашата помощ да я намерим. И държим всичко да остане в тайна.

— Пазенето на тайна е в основите на професията ми. По този въпрос не бива изобщо да се притеснявате. Уверявам ви, че никой няма нищо да чуе от мен за случая.

— Ако се разчуе и установим, че вие сте източникът, това може да доведе до нещо крайно неприятно.

Ушикава пак погледна бюрото с положените отгоре му десет пръста. И пак се изненада, че са неговите.

— Крайно неприятно — повтори и вдигна поглед.

Очите на Нула номер леко се свиха:

— Нашата главна цел е да пазим в тайна смъртта на Вожда. И не ни интересува с какви средства ще го постигнем.

— Ще опазя тайната ви. Уверявам ви — рече Ушикава. — Досега работим в идеален синхрон. Да не говорим и колко задкулисни неща свърших, които иначе щяхте да се измъчите да постигнете по открит път. Задачата ми хич не е от леките, но и заплащането е свръхдостатъчно. Така че устата ми е затворена с двоен цип. Не съм набожен човек, но Вожда лично ми помогна навремето, така че правя всичко по силите си да открия госпожица Аомаме. Както и да разбера кой стои зад цялата работа. И ми се струва, че почвам да бележа определен напредък. Така че ви моля да проявите още мъничко търпение. Няма да мине много време и ще ви представя добри новини.

Нула номер се премести съвсем леко върху стола си. Едновременно с него се помръдна и Конската опашка до вратата, като прехвърли тежестта върху другия си крак.

— Това ли е цялата информация, която сте готов да споделите? — попита Нула номер.

Ушикава обмисли въпроса му:

— Както вече споменах, госпожица Аомаме на два пъти се е обаждала в отдела за управление на уличното движение към полицейския участък в Шинджуку. И оттам са я търсили няколко пъти. Засега не знам името на съответното лице. Не мога току-така да седна да задавам въпроси из полицията. Но все пак през безполезния ми мозък прелетя една мисъл! Имаше нещо свързано с трафик отдела към полицията в Шинджуку. Доста време си блъсках главата да открия въпросното нещо по далечните граници на моята жалка памет. Но накрая се сетих. Никак не е приятно да остаряваш, това ще ви кажа. Чекмеджетата, където държиш спомените, все по-трудно се отварят. Едно време ги вадех, без изобщо да се напъвам, но тоя път мина цяла седмица, докато ми светна.

Ушикава млъкна, а на устата му заигра театрална усмивка. Хвърли поглед на Нула номер, който търпеливо изчакваше продължението.

— През август тази година намериха млада полицайка от трафик отдела към полицията в Шинджуку удушена в хотел за любовни срещи в квартал Маруяма-чо, в района на Шибуя. Открили я чисто гола, закопчана към леглото със служебните й белезници. И, естествено, се вдигна голям скандал. Та телефонните разговори между госпожица Аомаме и участъка в Шинджуку са били всичките в продължение на няколко месеца преди този инцидент. След убийството няма нито един разговор. Как ви се струва? Прекалено хубаво, за да е просто съвпадение, нали?

Нула номер помълча известно време, преди да каже:

— И според вас лицето, с което Аомаме е контактувала, е убитата полицайка?

— Полицайката се е казвала Аюми Накано. Двадесет и шест годишна. Очарователна млада жена, произхождаща от семейство на полицаи — и баща й, и брат й са служили в полицията. Имала е сравнително висок чин. Естествено, положени са били всички усилия да открият убиеца, но засега доникъде не са стигнали. Извинете ме за нахалния въпрос, но случайно да знаете нещо по случая?

Вперените в Ушикава очи на Нула номер бяха студени, сякаш само преди минути го бяха извадили от ледник.

— Не съм сигурен какво искате да кажете. Да не би да смятате, че сме замесени по някакъв начин в този инцидент? Че някой от нас е завел полицайката в долнопробен хотел, закопчал я е и я е удушил?

Ушикава сви устни и поклати глава:

— Не говорете абсурди! И през ум не ми е минавала подобна мисъл. Питам само дали имате някакви идеи по случая. Каквито и да било. Дори да става дума и за най-дребната улика. Понеже, колкото и да напъвам нещастния си мозък, не напипвам и най-малката връзка между двете убийства.

Нула номер се втренчи дълго в Ушикава, като да премерваше нещо. После бавно изпусна въздух.

— Разбирам. Ще предам на моите началници. — Извади бележник и си записа: „Аюми Накано. Двадесет и шест. Пътно управление, участък Шинджуку. Възможна връзка с Аомаме.“

— Точно така.

— Друго?

— Да. Някой от вашата секта трябва да е предложил госпожица Аомаме. Човек, който е знаел, че в Токио съществува инструкторка по фитнес, която владее и упражнения за стречинг. Както вече споменахте, аз бях нает да проуча миналото й. Не желая да се оправдавам, но държа да отбележа, че положих абсолютно максимални усилия. Но не успях да открия нищо необичайно, нищо подозрително. По-чист човек надали ще срещнете. И вие вкупом сте я поканили да дойде в апартамента в хотел „Окура“. Но остава въпросът: кой пръв я е споменал поименно?

— Нямам представа.

— Нямате представа? — възкликна Ушикава с вид на дете, което е чуло непозната дума. — Да не искате да кажете, че не можете да си спомните кой в сектата ви пръв е споменал името на госпожица Аомаме? Това ли имате предвид?

— Точно това — отвърна Нула номер, без да промени изражението си.

— Много странно — отбеляза Ушикава с тон, който изразяваше недоумението му. Нула номер не му отговори. — Значи, не знаем нито кога, нито от кого се е появило името й, а нещата са си вървели явно на самотек. Това ли искате да кажете?

— Ако искате да знаете, най-горещият привърженик на идеята беше самият Вожд — обяви Нула номер, като подбираше внимателно думите си. — Имаше хора от ръководството, които смятаха, че е опасно да се допуска до Вожда абсолютно непознато лице. И ние, телохранителите, бяхме на това мнение. Но Вожда не се притесняваше. Напротив, лично настоя да го уредим.

Ушикава пак хвана запалката, отвори я и я щракна, сякаш я изпробваше. После бързо я затвори.

— Открай време чувам, че Вожда бил крайно предпазлив.

— Беше, наистина — и внимателен, и предпазлив — съгласи се Нула номер.

Последва продължителна тишина.

— Още нещо ми се ще да ви питам — рече Ушикава. — За Тенго Кавана. Той се е срещал с по-възрастна омъжена жена, на име Киоко Ясуда. Посещавала е апартамента му веднъж седмично, където се отдавали на интимности. Той е млад мъж и действията му са обясними. Но в един момент най-внезапно му се обажда съпругът й и го уведомява, че тя няма повече да го посещава. И оттогава — ни вест, ни кост от нея.

— Не разбирам защо ми разправяте всичко това — смръщи се Нула номер. — Да не намеквате, че и Тенго Кавана е замесен в цялата тази история?

— Чак дотам не бих стигнал. Но има нещо, което не ми дава мира. Независимо от обстоятелствата, жената би трябвало лично да му се обади. А тя не се е свързала с него, ами изчезнала безследно. Зададох въпроса ей така, наслуки, по една-единствена причина: не обичам неизяснените неща. Нищо ли не знаете по този въпрос?

— Лично аз не съм чул нищо за такава жена — каза с равен глас Нула номер. — Киоко Ясуда. Имала е интимна връзка с Тенго Кавана.

— Омъжена. Десет години по-възрастна от него.

Нула номер си записа името в бележника.

— Ще уведомя началството.

— Чудесно — рече Ушикава. — Между другото, успяхте ли да установите местонахождението на Ерико Фукада?

Нула номер вдигна глава и впери поглед в Ушикава така, както се гледа закачена накриво картина:

— И защо смятате, че трябва да знаем къде се намира Ерико Фукада?

— Нима не ви интересува къде е?

— Изобщо не ни засяга — поклати глава Нула номер. — Може да ходи където си иска.

— И не се интересувате и от Тенго Кавана, така ли.

— Няма нищо общо с нас.

— По едно време ми се стори, че изпитвате доста голям интерес и към двамата — подхвърли Ушикава.

Нула номер присви за миг очи, после отвори уста.

— На този етап сме се фокусирали изцяло върху Аомаме.

— Да не би фокусът ви да се променя ден за ден!

Устните на Нула номер леко се разтвориха, но не му отговори.

— Господин Нула номер, случайно да сте чели повестта на Ерико Фукада „Въздушната какавида“?

— Не съм. В сектата ни е строго забранено да четем каквото и да било, което не е свързано с доктрината на Сакигаке. Не ни дават да се докосваме дори до такива четива.

— А случайно да сте чували за така наречените човечета?

— Не съм — отвърна на мига Нула номер.

— Добре — рече Ушикава.

Разговорът им приключи. Нула номер стана бавно от стола и оправи яката на сакото си. Конската опашка се отдели на една крачка от стената.

— Както вече ви споменах, господин Ушикава, разполагаме с много малко време. — Изправеният Нула номер изгледа отгоре седналия Ушикава. — Трябва да открием Аомаме колкото се може по-бързо. Полагаме всички усилия и очакваме от вас и вие да правите същото, макар и под друг ъгъл. Не успеем ли да намерим Аомаме, и вие, и ние ще закъсаме. Не забравяйте, че сте един от малцината, посветени в тази важна тайна.

— Великите знания ни товарят и с велики отговорности.

— Точно така — отвърна напълно безчувствено Нула номер.

Извърна се и бързо напусна стаята. Конската опашка го последва безшумно и затвори вратата след себе си.

* * *

След като си заминаха, Ушикава отвори чекмеджето на бюрото и изключи касетофона. Отвори капачето му, извади касетата и с химикалка записа върху етикета датата и часа. За човек с неговия странен вид почеркът му бе фин и изящен. Грабна пакета с цигари „Севън Старс“, извади една и я запали със запалката. Пое дълбоко дима, после го издиша доволно по посока на тавана и притвори за миг очи. След като ги отвори, хвърли око към стенния часовник. Показваше два и тридесет. Ама че гадна двойка, пак си рече Ушикава.

Не успеем ли да намерим Аомаме, и вие, и ние ще закъсаме, беше казал Нула номер.

Ушикава бе посетил на два пъти управлението на Сакигаке дълбоко в планините на префектура Яманаши и бе забелязал огромната пещ в гората зад селището. Предназначението й бе да изгаря боклука и други отпадъци, но тъй като работеше при страшно висока температура, и човешки труп да хвърлеха, от него и кокал нямаше да остане. Известно му бе дори, че вече няколко трупа са били изгорени по този начин. Вероятно и тялото на Вожда е било сред тях. Естествено, Ушикава не се блазнеше от мисълта да го споходи подобна съдба. Все някой ден ще умре, но лично той би предпочел да е някак си по-спокойно.

Имаше обаче няколко факта, които Ушикава не беше разкрил. Предпочиташе да не вади всичките си карти наведнъж. Ниските можеше да обърне, но оньорите предпочиташе засега да крие. Длъжен бе да се застрахова по някакъв начин — както направи и с тайния запис. Той, Ушикава, беше голям спец в тия игри. Младите бодигардчета и на малкия му пръст не можеха да се качат.

Ушикава бе успял да се добере до списъка с частните клиенти на Аомаме. Стига да не пестиш време и усилия и да знаеш какво правиш, каква ли не информация можеш да събереш. И междувременно бе проучил доста подробно дванадесетимата в списъка — осем жени и четирима мъже, всичките с високо обществено положение и доста заможни. Нито един не приличаше на човек, който би се обвързал с убиец. Една от жените обаче — богата дама на седемдесет и нещо години, осигуряваше подслон на жени, жертви на домашно насилие. Пускаше ги да живеят в двуетажния блок в просторното й имение досами собствения й дом.

Сама по себе си — прекрасна дейност, извън всякакво подозрение. И все пак нещо го притесняваше, нещо, ритащо по далечните граници на съзнанието му. И докато неясната мисъл трополеше из ума му, Ушикава се напъваше да уточни естеството й. Притежаваше почти животинско обоняние и най-много от всичко вярваше на интуицията си. Обонянието му вече няколко пъти го беше спасявало. Имаше чувството, че в случая ключовата дума е „насилие“. Тази възрастна жена имаше някакво специално усещане по отношение на насилието и полагаше особени усилия да закриля жертвите му.

Ушикава действително бе отишъл да огледа приюта. Дървеният жилищен блок се намираше на един хълм в Адзабу — идеален имот. Сградата бе сравнително стара, но притежаваше стил. През металната решетка на портала успя да види изящната цветна леха пред входа и просторната ливада, над която хвърляше сянка голям дъб. Във входната врата бе вградено пано от декоративно стъкло. Много малко подобни сгради бяха останали в Токио.

Но при цялото спокойствие наоколо сградата бе сериозно охранявана. Високият зид бе увенчан с бодлива тел. Солидната метална порта имаше яки ключалки, а из двора се разхождаше немска овчарка, която лаеше всеки приближил се. Околността се следеше и от няколко охранителни камери. По пътя пред блока поначало почти не минаваха пешеходци, така че никой не можеше да се застои, без да го забележат. Беше тих жилищен район в съседство с няколко посолства. Достатъчно бе някой човек със странна външност като Ушикава да се завърти наоколо, и веднага щеше да привлече внимание върху себе си.

Именно тази система за охрана му се стори особено прекалена. Все пак ставаше дума за приют за малтретирани жени. И Ушикава си постави за цел да проучи всичко, свързано с този приют. Колкото и плътно да го охраняват, ще трябва някак си да го пооткрехне. Нещо повече: колкото по-плътно го охраняват, толкова по-широко ще трябва да го отвори. А за тази цел трябва да си размърда мозъка и да си състави план.

Ушикава си спомни онази част от разговора му с Нула номер, в която стана дума за човечетата.

А случайно да сте чували за така наречените човечета?

Не съм.

Прекалено бързо дойде този отговор. Човек, който не е чувал дотогава името, нормално би направил кратка пауза, преди да отвърне. Човечета ли? И ще остави названието да се потъркаля за секунда из устата му — да види дали нещо няма да щракне. И чак тогава да отговори. Така постъпват повечето хора.

Нула номер явно вече бе чувал за човечетата. Макар Ушикава да не можа да прецени дали знае за кого или за какво става дума. Но категорично не го чуваше за пръв път.

Ушикава угаси догарящата цигара. Позамисли се, после извади втора и я запали. Още преди години беше взел решение да не се притеснява за рака. За да се съсредоточи, имаше нужда да вкара определено количество никотин в белите си дробове. Знае ли някой какво го чака дори след два или три дни? Какъв смисъл има тогава да се тревожи как ще е със здравето след цели петнадесет години?

Докато пушеше третата си „Севън Старс“, му хрумна идея. А!, рече си. Току-виж съм успял.

ВТОРА ГЛАВА

(АОМАМЕ): МОЖЕ И ДА СЪМ САМА, НО НЕ СЪМ САМОТНА

След като се стъмни, седна на стол на балкона и се загледа в детската площадка оттатък улицата. Това бе най-важната част от дневния й режим — фокусът на живота й. Ден не пропускаше, независимо дали печеше, валеше или бе навъсено. С идването на октомври въздухът захладя. През студените нощи си навличаше няколко ката дрехи, увиваше краката си с одеяло и пиеше горещо какао. Наблюдаваше пързалката до десет и тридесет, после си вземаше дълга вана, за да се стопли, и си лягаше.

Не отричаше, естествено, възможността Тенго да се появи през деня. Но вероятността бе малка. Ако се върнеше на площадката, щеше да е, след като запалеха живачните лампи и луната изплуваше. Аомаме вечеря набързо, облече се за излизане, оправи коси, после седна на балконския стол и фиксира погледа си върху пързалката. Не се разделяше с автоматичния си пистолет и бинокълчето „Никон“. Дори течностите ограничаваше до какаото, да не би случайно Тенго да се яви, докато е в тоалетната.

Наблюдаваше пързалката, без да пропусне дори един ден. Нито четеше, нито музика слушаше, само не отделяше очи от площадката и бе нащрек и за най-малкия шум. И позата си върху стола променяше рядко. Само ако нощта бе безоблачна, вдигаше сегиз-тогиз глава да се убеди, че луните на небето са все още две. После бързо връщаше погледа си на площадката. А така както тя наблюдаваше парка, луните я наблюдаваха нея.

Но Тенго не се появяваше.

Нощем малко хора се вясваха на площадката. От време на време се мяркаше по някоя двойка гаджета. Сядаха на някоя пейка, държаха се за ръце и си разменяха кратки притеснени целувки, като пиленца. Но паркчето не беше кой знае колко голямо, а и бе добре осветено. Скоро им омръзваше и си отиваха. Друг път се появяваше човек, закопнял за обществената тоалетна, но като се убедеше, че вратата й е заключена, си тръгваше разочарован (та дори и гневен). Понякога на пейките присядаше по някой окъснял чиновник и привеждаше глава, явно с надеждата да поизтрезнее. Или просто да отложи мига на прибирането. Имаше и един старец, който разхождаше кучето си късно нощем. И старецът, и кучето бяха необщителни, с вид на отдавна изгубили всякаква надежда.

Но през повечето време нощем площадката бе безлюдна. Дори и котки не минаваха оттам. Само живачната лампа хвърляше анонимната си светлина върху люлките, пързалката и заключената обществена тоалетна. След по-дълго гледане на този пейзаж Аомаме оставаше с чувството, че са я изоставили на ненаселена планета. Като в онзи филм, където показваха света след ядрена война. Как му беше заглавието?

На брега.

Въпреки всичко Аомаме продължаваше да седи съсредоточена, неотделяща очи от детската площадка. Приличаше на покатерил се на висока мачта моряк, оглеждащ безбрежния океан за пасажи риба или за злокобната сянка на някой перископ. Само че нейните очи търсеха една-единствена цел — Тенго Кавана.

Ами ако Тенго живееше в някой друг град и просто тогава бе минал случайно? В такъв случай шансовете да се появи пак в този парк клоняха към нула. Аомаме обаче бе на съвсем друго мнение. Нещо в поведението му през онази вечер, в дрехите му й внушаваше, че е излязъл на късна разходка из махалата. По време на която се е отбил до детската площадка и се е покатерил на пързалката. Вероятно за да види по-добре луните. А това ще рече, че живее някъде наблизо, докъдето може да се стигне пеша.

В квартал Коенджи трудно можеше да се намери място, откъдето да се гледа луната. Местността бе предимно равнинна, почти без високи постройки, от които да се наблюдава небето. Поради тази причина пързалката на детската площадка се бе оказала подходяща обсерватория. Пък и нямаше хора, които да ти пречат. Затова и Аомаме беше убедена: ако той пак реши да гледа, няма начин да не се появи повторно. Но само след миг я споходи друга мисъл: Ами ако нещата не са толкова прости? Ако си е намерил междувременно друга наблюдателница?

Веднага завъртя глава кратко, решително. Прекалено се задълбочава. Единственият ми избор, рече си, е да вярвам, че Тенго ще се върне на тази детска площадка, и да го чакам търпеливо. Не мога да се махна оттук — та нали това е единствената допирна точка между него и мен.

Аомаме не беше дръпнала спусъка.

Застанала на отбивката на градската високоскоростна магистрала номер 3 в началото на септември, посред страхотното задръстване, окъпана от ярката сутрешна светлина, тя бе напъхала цевта на „Хеклер & Кох“-а в устата си. Така както си беше по костюмчето на „Джунко Шимада“ и обувките с високи токчета на „Шарл Журдан“.

Народът я зяпаше от колите, сякаш предстоеше да види нещо, но не знаеше какво ще е то. Жена на средна възраст в сребърен мерцедес купе. Загорели от слънцето мъже, кацнали високо в кабината на огромен камион. Аомаме бе намислила да си пръсне мозъка пред очите им с деветмилиметров куршум. Нямаше друг начин да се махне от този свят на 1Q84, освен да се самоубие. Така щеше да спаси живота на Тенго. Дотолкова поне й беше обещал Вожда. Обеща й го, при условие че тя прекрати неговия живот.

Мисълта, че трябва да умре, не стряскаше особено Аомаме. Така или иначе, всичко е било решено още докато са я въвличали в този свят на 1Q84. Аз просто спазвам предначертан план, разсъждаваше тя. Пък и какъв смисъл има да живея сама в този нелогичен свят, в който на небето има две луни — една голяма и една малка — и където нещо, наречено „човечетата“, контролира съдбата на останалите?

Но така и не дръпна спусъка. В последния момент отпусна десния си показалец и извади дулото от устата си. И като появяващ се от голяма морска дълбочина човек пое дълбоко въздух, после го издиша. Като да се стремеше да смени всяка молекула въздух в себе си.

Спря движението си по посока на смъртта, понеже чу далечен глас. Вече се бе озовала в едно беззвучно пространство. В мига, в който бе почнала да натиска спусъка, всички шумове около нея изчезнаха. Обви я дълбока тишина, все едно се бе озовала на дъното на плувен басейн. А там, долу, смъртта не бе нито черна, нито страшна. Бе толкова естествена, колкото е околоплодната течност за ембриона. Е, не е чак толкова лошо, рече си Аомаме и почти се усмихна. И точно тогава чу глас.

Стори й се, че гласът иде отнякъде далече, от някакво много отдавнашно време. Не успя да го разпознае. Толкова извивки и чупки бе претърпял по пътя си, че бе изгубил оригиналния си тон и тембър. От него бе останало само едно кухо ехо, лишено от смисъл. И въпреки това звукът довя до Аомаме топлота, каквато не бе чувствала от години. И гласът сякаш я зовеше по име.

Отпусна пръста на спусъка, присви очи и внимателно се заслуша да схване произнасяните от гласа думи. Но колкото и да се напъваше, долавяше — или поне й се струваше, че долавя — единствено своето име. Останалото бе свистенето на вятъра през празния безкрай. Накрая гласът се отдалечи още повече, загуби всякакъв смисъл и бе погълнат от тишината. Обзелата я празнота изчезна, все едно някой бе дръпнал запушалката, и шумовете пак я обградиха. Изгуби се и желанието й да мре.

Току-виж съм успяла да видя пак Тенго на онази малка детска площадка, мина й през ум. Пък после да умра. Не бива да изпускам такава възможност. Ако съм жива — ако не умра, — ще имам възможността пак да видя Тенго. Значи, искам да живея, реши. Усещането беше особено. Дали го бе изпитвала друг път през живота си?

Отпусна леко ударника на пистолета, постави предпазителя и върна оръжието в дамската си чанта. Изправи гръбнак, сложи си тъмните очила и тръгна срещу движението по посока на таксито, от което бе слязла. Хората я гледаха безмълвно как крачи по платното на високите си токчета. Не й се наложи дълго да върви. При цялото задръстване таксито й все пак бе успяло да се промъкне малко по-близо до мястото, където се беше спряла.

Аомаме почука на стъклото и шофьорът го свали.

— Може ли да се кача?

Онзи се подвоуми:

— Онова, дето го пъхнахте в устата си, ми заприлича на пистолет.

— Пистолет беше.

— Истински?

— Хайде стига, бе — изви устни Аомаме.

Шофьорът й отвори задната врата и тя влезе. Сне чантата от рамото си и я остави на седалката, после обърса устата си с носна кърпа. Още усещаше вкуса на метала и смазката.

— Какво стана? Не намерихте ли аварийната стълба?

Аомаме поклати глава.

— Нищо чудно. За пръв път чувам тука да има аварийно стълбище. Все още ли държите да слезете на изхода за Икеджири?

— Да. Устройва ме.

Шофьорът смъкна стъклото си, протегна ръка и се намъкна в дясната лента пред огромен автобус. Показанията на таксиметровия апарат не бяха мръднали, откакто беше слязла.

Аомаме се облегна на задната седалка, задиша бавно и насочи погледа си към познатия билборд с рекламата на „Есо“. Грамадният тигър я гледаше ухилен, с бензинов шланг в лапата си. Вкарай тигъра в резервоара си, гласеше надписът.

— Вкарай тигъра в резервоара си — прошепна тя.

— Моля? — изгледа я шофьорът в огледалото.

— Нищо. Сама си говоря.

Смятам да поживея тук още малко, мислеше си Аомаме, за да видя със собствените си очи какво ще стане. Пък след това ще умра. Няма да закъснея кой знае колко. Вероятно.

* * *

На другия ден след като се отказа да се самоубива, й се обади Тамару. И Аомаме го уведоми за промяната в плана. Ще изчака, няма да си сменя името, нито ще й правят пластична операция.

На другия край на линията Тамару мълчеше. В ума му се подреждаха безшумно няколко теории.

С други думи, не желаеш да се местиш никъде, така ли?

— Точно така — отвърна Аомаме. — Засега смятам да остана тук.

— Но сегашното ти място не е подходящо за продължително криене.

— Ако си седя у дома и не излизам никъде, не би трябвало да ме открият.

— Не ги подценявай — рече Тамару. — Ще направят всичко възможно да уточнят самоличността ти и да те намерят. И опасността няма да грози само теб, а евентуално и хора около теб. Стигне ли се дотам, може да се озова в трудно положение.

— Много съжалявам. Но ми трябва още известно време.

— Още известно време ли! Доста мъгляво ми звучи — каза Тамару.

— По-конкретна не мога да бъда.

Тамару се умълча, замислен. Изглежда, усещаше колко твърдо е решението й.

— Не бива да обърквам приоритетите си — рече. — Нали ме разбираш?

— Да, струва ми се.

Тамару продължи да мълчи, после добави:

— Добре. Исках само да се убедя, че не те разбирам погрешно. Явно имаш важни причини да искаш да останеш.

— Имам — потвърди Аомаме.

Тамару леко се прокашля:

— Както ти споменах, ние сме се ангажирали да те заведем на сигурно място, надалече, да заметем абсолютно всички следи, да променим лицето ти и името ти. Може и да не е пълна промяна, но максимално близка до тоталната. И бях останал с впечатлението, че имахме съгласие по този въпрос.

— Разбирам те, естествено. Не казвам, че не ми харесва самият план. Но се случи нещо неочаквано, което ми налага да изчакам още малко.

— Нямам правомощия да кажа нито „да“, нито „не“ на такъв въпрос — рече Тамару и произведе някакъв тих звук в гърлото си. — И може да ми потрябва известно време да ти осигуря отговор.

— Тук ще те изчакам.

— Радвам се да го чуя — каза Тамару и затвори.

На другата сутрин малко преди девет телефонът пак иззвъня три пъти, спря, после пак взе да звъни. Сигналът от Тамару.

А той подхвана, без дори да каже „здрасти“:

— И мадам е силно загрижена заради желанието ти да останеш там задълго. Това е просто една тайна квартира и не е напълно безопасна. И двамата с нея сме на мнение, че трябва да те преместим някъде далече, на по-сигурно място. Следиш ли ми мисълта?

— Следя я.

— Но ти си разумна, предпазлива личност. Не допускаш глупави грешки и знам, че си предана. Доверяваме ти се безрезервно.

— За което съм благодарна.

— След като искаш да останеш на сегашното си място, сигурно си имаш свои причини. На нас те не са ни известни, но сме сигурни, че не става дума за някакъв каприз. Така че тя смята да се вслуша, доколкото й е възможно, в желанията ти.

Аомаме нищо не каза.

А Тамару продължи:

— Може да останеш там до края на годината. Но не повече.

— Значи, на Нова година трябва да се местя.

— Моля те да разбереш, че правим всичко възможно да се съобразим с желанията ти.

— Разбирам — каза Аомаме. — Оставам тук до края на годината, после се местя.

Това изобщо не съответстваше на намеренията й. Не мислеше и на една стъпка да се отдалечава от апартамента, докато не види пак Тенго. Но ако дадеше гласност на тези си мисли сега, нещата щяха да се усложнят. По-добре да протака през оставащите до края на годината три месеца, пък после да мисли какво ще прави по-нататък.

— Добре — рече Тамару. — Веднъж седмично ще те зареждаме с храна и други необходимости. Всеки вторник в един следобед главните ни доставчици ще минават оттам. Имат си свой ключ. Ще влизат единствено в кухнята. Така че, докато са в апартамента, настоявам да седиш в задната спалня със заключена врата. Нито се показвай, нито им говори. След като излязат, ще звъннат веднъж на звънеца. Едва тогава може да излезеш от спалнята. Ако имаш нужда от нещо специално, кажи ми отсега и ще го включим в следващата доставка.

— Няма да е зле да получа оборудване за силови тренировки — каза Аомаме. — Възможностите човек да се упражнява и да прави стречинг без оборудване са доста ограничени.

— Изключено е да ти доставим истинско оборудване за фитнес салон, но ще можем да ти осигурим домашно оборудване, което не заема много място.

— Дори да е нещо съвсем елементарно, пак ме устройва — рече Аомаме.

— Велоергометър и допълнително оборудване за силови тренировки. Достатъчно ли ще ти е?

— Великолепно. И ако може, бих си поискала и метална бухалка за софтбол.

Тамару помълча няколко секунди.

— Една такава палка има ред приложения — поясни Аомаме. — Самото й присъствие ми дава увереност. Може да се каже, че съм израсла с бухалка в ръка.

— Добре. Ще ти намеря — съгласи се Тамару. — Ако се сетиш за още нещо, напиши го на едно листче и го остави на плота в кухнята. Така ще мога да ти го осигуря със следващата доставка.

— Благодаря. Но смятам, че засега имам всичко, което ми трябва.

— Някакви книги, видео и тям подобни?

— Не ми идва наум нищо конкретно.

— Какво ще кажеш за „По следите на изгубеното време“ на Пруст? Ако не си я чела, сега е моментът да я прочетеш цялата.

— Ти чел ли си я?

— Не, никога не съм бил в затвора, нито ми се е налагало да се крия задълго. А някой беше казал, че това са задължителни условия, за да прочетеш целия Пруст.

— Не познаваш ли поне някого, който да я е чел?

— Познавам неколцина, които са лежали дълго в затвора, но не са от типа хора, които си падат по Пруст.

— Дай да опитам — съгласи се Аомаме. — Ако успееш да намериш томовете, прати ми ги със следващата доставка.

— Аз всъщност вече съм ти ги приготвил — каза Тамару.

Така наречените главни доставчици се появиха точно в един следобед във вторник. В съответствие с дадените й инструкции Аомаме се усамоти в задната спалня, заключи вратата и се постара да не вдига никакъв шум. Чу как някой отключи входната врата, отвори я и неколцина души влязоха. Аомаме нямаше никаква представа що за птици са тези „главни доставчици“. По шума им предположи, че са двама, но така и не чу никакви гласове. Внесоха няколко кашона и взеха тихо да подреждат донесеното. Чу как плакнат на мивката донесените храни и как ги подреждат в хладилника. Изглежда, предварително се бяха наговорили кой за какво отговаря. Разопаковаха няколко неща и ги чу да сгъват опаковъчната хартия и кутиите. Стори й се, че опаковаха и боклука от кухнята. Аомаме не биваше сама да сваля боклука си до кофата долу, така че се налагаше те да свършат тази работа вместо нея.

Хората явно действаха ефикасно, без ненужни усилия. Стараеха се да не вдигат излишен шум, а и стъпките им бяха тихи. Приключиха за двадесетина минути. После отвориха входната врата и си заминаха. Чу ги да заключват отвън, след това натиснаха еднократно звънеца, да съобщят, че са си тръгнали. За всеки случай Аомаме изчака още петнадесет минути. Накрая се измъкна от спалнята, убеди се, че е сама, и постави райбера на входната врата.

Големият хладилник бе натъпкан с едноседмичен запас от храна, с тази разлика, че сега не бяха ястия, които просто пъхаш в микровълновата фурна, а най-вече пресни продукти — разни плодове и зеленчуци; риба и месо; тофу, вакаме и нато[1]; мляко, сирене и портокалов сок; дузина яйца. За да не се натрупва излишен боклук, всичко това бе извадено от оригиналната му опаковка и увито наново в найлоново фолио. Много добре бяха доловили какви храни предпочита. Но как са го постигнали?, питаше се Аомаме. До прозореца стоеше стационарен велосипед — малък, но най-модерен модел, с дигитален дисплей за скоростта, разстоянието и изгорените калории и с възможност да следиш оборотите и пулса. До него имаше и лежанка за коремни преси и за развиване на делтоидните мускули и трицепсите — лесно за сглобяване и разглобяване оборудване, съвършено добре познато на Аомаме. Тази беше от най-модерните, с изключително семпъл, но ефикасен дизайн. С тези две устройства нямаше да й е никак трудно да се поддържа във форма.

Чакаше я и бухалка за софтбол в мек калъф. Аомаме я извади и замахна пробно няколко пъти. Лъскавата нова сребриста бухалка засвистя рязко във въздуха. Познатата тежест й подейства успокояващо. А освен това събуди и спомени за тийнейджърските й години, за времето, прекарано с Тамаки Оцука.

Върху масата бяха трупнати всичките седем тома на „По следите на изгубеното време“. Макар и не нови, нямаха вид на четени. Аомаме прелисти набързо един. Имаше и няколко списания — седмичници и месечници. И пет чисто нови видеофилма, все още в оригиналната си опаковка. Нямаше представа кой ги е избирал, но бяха все нови филми, които не бе гледала. Поначало не обичаше да ходи по кината, така че винаги пропускаше куп нови филми.

В голяма торба от универсален магазин имаше три чисто нови пуловера с различна дебелина; две плътни бархетни ризи и четири тениски с дълъг ръкав — всичките едноцветни и семпли и всичките по мярка. Имаше и плътни чорапи и клинове. След като се канеше да стои тук до декември, щяха да й влязат в употреба. Организаторите на бягството й явно си разбираха от работата.

Отнесе дрехите в спалнята, сгъна ги и подреди някои в чекмеджетата, други сложи на закачалки в гардероба. Седеше вече в кухнята и пиеше кафе, когато телефонът иззвъня: три пъти, пауза, и пак.

— Всичко ли получи? — попита Тамару.

— Да, много ти благодаря. Мисля, че вече съм заредена с всичко необходимо. И фитнес оборудването е предостатъчно. Остава ми само да се захвана с Пруст.

— Ако сме пропуснали нещо, не се притеснявай да ми го кажеш.

— Няма — каза Аомаме. — Но, като гледам, трудно ще ми е да открия някакви пропуски.

Тамару се прокашля:

— Може и да не ми влиза в работата, но нали няма да се сърдиш, ако те предупредя за нещо?

— Казвай.

— Ако не ти се е случвало друг път, трябва да знаеш, че да седиш затворена на едно място сам-сама, без да виждаш и разговаряш с друг човек, не е най-лесното нещо на този свят. Колкото и печен да е човек, все някога ще вдигне някакъв шум. Особено когато го преследват.

— И досега не съм живяла на кой знае колко широко.

— Такъв опит може да се окаже полезен. Но те моля все пак много да внимаваш. Когато човек прекара дълго време под напрежение, може и да не го забележи сам, но нервите му се превръщат в един опънат ластик. После трудно се връщат в първоначалното си състояние.

— Ще внимавам — обеща Аомаме.

— Както вече споменах, ти си изключително предпазлива. Практична и търпелива си, макар да не си прекалено самоуверена. Но колкото и да внимава човек, появи ли се пролука в концентрацията му, неминуемо допуска по някоя и друга грешка. Самотата се превръща в киселина, която те разяжда отвътре.

— Не смятам, че страдам от самота — заяви Аомаме отчасти на Тамару, отчасти на себе си. — Може и да съм сама, но не съм самотна.

На отсрещния край настъпи тишина, докато Тамару размишляваше сериозно върху разликата да си сама и да страдаш от самота.

— И все пак ще гледам да съм по-предпазлива — каза Аомаме. — Благодаря за съвета.

— С едно трябва да си наясно: правим всичко възможно да те опазим. Но ако стане някое извънредно положение — нямам представа какво може да е то, — възможно е да ти се наложи сама да се оправяш. Колкото и да хвърча, може да не успея да стигна до теб навреме. Или пък изобщо да дойда. Ако например възникне ситуация, в която да е нежелателно за нас да поддържаме връзка с теб.

— Напълно те разбирам. И възнамерявам да се отбранявам и сама. С бухалката и с онова нещо, което ми даде.

— Светът е суров.

— Докато има надежда, има и изпитания — отвърна Аомаме.

Тамару пак млъкна за миг, после рече:

— Чувала ли си какви са били окончателните изпитания за пригодност, на които са подлагали кандидатите за разпитващи в сталинската тайна полиция?

— Не съм.

— Вкарват кандидата в една квадратна стая, в която има само най-обикновен дървен стол. И шефът на следователите му заповядва: „Накарай този стол да си признае и докладвай. Ще стоиш тук, докато свършиш“.

— Доста сюрреалистично ми звучи.

— Но не е. Изобщо не е сюрреалистично. Голата истина си е. Сталин действително е успял да създаде такава параноя и по време на властта му умират към десет милиона души — повечето негови сънародници. И ние действително живеем в такъв свят. Никога не го забравяй.

— Твоите топлещи душата истории нямат край, нали?

— Е, не са чак толкова много. Но си имам няколко, за всеки случай. Формално образование изобщо нямам. Учил съм се от опит, от всичко, което ми се е струвало полезно. Докато има надежда, има и изпитания, казваш. Абсолютно права си. Но надеждата е доста ограничена и поначало е абстрактна, а изпитанията са безброй и обикновено са конкретни. И това съм го научил от опит.

— И с какви признания са се сдобивали кандидат-разпитващите от столовете?

— Ето ти въпрос, заслужаващ вниманието ни — отвърна Тамару. — Звучи като дзенски коан[2].

— Сталинистки дзен — каза Аомаме.

След кратка пауза Тамару затвори.

* * *

Още следобед си направи лека тренировка с велоергометъра и лежанката. И изпита удоволствие след дългото прекъсване. После си взе душ, пусна си една УКВ станция по радиото и се захвана да приготви вечерята. Вечерта пак провери съдържанието на телевизионните новини (но нищо не привлече вниманието й). След залез-слънце излезе на балкона да наблюдава детската площадка. С обичайното си одеяло, бинокъла и пистолета. И с лъскавата си чисто нова бухалка.

Ако Тенго не се появи дотогава, рече си, май ще изкарам до края й загадъчната 1Q84 година в това кътче от Коенджи, един монотонен ден след друг. Ще готвя, ще тренирам, ще прослушвам новините и ще се боря с Пруст. И ще чакам Тенго да се появи на детската площадка. Това, да го чакам, е основната задача на живота ми. Засега тъкмо тази тънка нишчица едва успява да ме поддържа жива. Заприличала съм на онова паяче, което видях, докато слизах по аварийното стълбище от градската високоскоростна магистрала номер 3. Онова ситно черно паяче, притаило се в ъгъла на мръсната стоманена конструкция, което дебнеше неподвижно, докато вятърът люлееше провисналата му, раздърпана и прашасала мрежичка. Тогава то ми се видя жалко, но сега и аз съм в същото положение.

На всяка цена трябва да се сдобия с Яначековата „Симфониета“, каза си Аомаме. Да си я слушам, докато тренирам, че да усещам някаква връзка с външния свят. Тази музика сякаш ме води нанякъде. Само дето не знам накъде. И си записа наум да я добави към следващата си заявка.

* * *

Дойде и октомври. От отсрочката й оставаха по-малко от три месеца. Часовникът не спираше да тиктака. Аомаме седеше на балконския стол и наблюдаваше пързалката през процепа над пластмасовите плоскости. На светлината на живачната лампа малката детска площадка изглеждаше бледа и й напомняше на безлюден нощен коридор в аквариум на зоологическа градина. Невидими, въображаеми риби плуваха безшумно между дърветата, без да прекъсват и за миг тихото си движение. А на небето висяха две луни и чакаха Аомаме да отчете присъствието им.

— Тенго — прошепна Аомаме. — Къде си?

[1] Ферментирали соеви бобове. — Б.пр. ↑

[2] История, диалог, въпрос или твърдение, изложение в историята или системата от знания на дзенбудизма, общо съдържащи аспекти, които са недостъпни за рационалното разбиране, но може би достъпни за интуицията. — Б.пр. ↑

ТРЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ВСИЧКИ ЖИВОТНИ БЯХА ОБЛЕЧЕНИ В ДРЕХИ

Тенго прекарваше следобедите си в болницата при баща си. Сядаше до леглото му, отваряше донесената книга и почваше да чете на глас. След като изчетеше пет страници, правеше кратка почивка, после подхващаше следващите пет. И не подбираше нещо специално, а просто продължаваше онази книга, която сам четеше в момента — била тя роман, биография или нещо в областта на естествените науки. Важното бе да произнася изреченията на глас, а не самото съдържание.

Не знаеше дали бащата изобщо чува гласа му. По лицето на стария нищо не трепваше. Лежеше си там — слаб, нещастен на вид, със затворени очи, сякаш спеше. Не помръдваше хич, а и дишането му не се чуваше. Че диша, можеше да се разбере само ако човек съвсем доближеше ухо или поставеше огледалце под носа му да види дали ще се замъгли. Течността от системата капеше в тялото му, а други капки, от урината, се процеждаха в катетъра. Единствено тези тихи, бавни движения към и от него подсказваха, че е още жив. Периодично някоя сестра го обръсваше с електрическа самобръсначка, после с ножичка със заоблени връхчета подстригваше щръкналите от ушите и носа му косми и оформяше веждите му. Макар да бе в безсъзнание, тези косми си растяха. Докато го гледаше, Тенго започваше да изпитва съмнения дали всъщност има разлика между живия и умрелия. Може пък разликата поначало да не е голяма, мислеше си. Нима не е възможно да сме възприели просто заради самото удобство да твърдим, че подобна разлика съществува?

В три дойде лекарят и уведоми Тенго за най-новото в състоянието на баща му. Обяснението му бе както винаги сбито и не се променяше от единия ден на другия. Промяна не се наблюдаваше. Човекът просто си спеше и животът му полека отмираше. С други думи, смъртта бавно, но неумолимо се приближаваше и медицината бе безсилна да стори каквото и да било повече. Оставете го да си спи най-спокойно — горе-долу до това се свеждаха докторските препоръки.

Привечер се появяваха двама санитари и откарваха Тенговия баща на изследвания. Макар двойките да се сменяха, всеки път се падаха мълчаливи санитари. Може и маските на лицата им да бяха причина за мълчаливостта им, но така или иначе, никога не обелваха нито дума. Един от тазвечерните имаше вид на чужденец — нисък, смугъл и засмян зад маската си. Тенго по очите го позна, че се смее. Усмихна му се и той и му кимна.

След около половин до един час връщаха баща му в стаята. Тенго нямаше никаква представа що за изследвания му правеха. Щом откараха баща му, слизаше в столовата да пие горещ зелен чай и да убие още петнадесетина минути, преди да се качи обратно в болничната стая. И през цялото време таеше надеждата, че като се върне, пак ще завари върху празното легло въздушната какавида със спящата в нея Аомаме като малка. Но всеки път заварваше единствено мрачната стая, миришеща на болен човек, и отпечатъка от тялото му върху празния матрак.

Отиде до прозореца и заразглежда пейзажа. Отвъд градината и моравата бе тъмната редица ветрозадържащи борове, през които до ушите му стигаше плясъкът на вълните. На мощните тихоокеански вълни. Плътен, мрачен звук, като от събрани накуп души, всяка нашепваща своята си история. Сякаш търсеха нови души, които да се присъединят към тях. И нови истории за изслушване.

* * *

По-рано, през октомври, Тенго ходи на два пъти за по един ден в почивните си дни до санаториума в Чикура. Хващаше ранния сутрешен експрес. А като стигнеше там, сядаше до леглото на баща си и почваше да му приказва. Но не долавяше и най-малък признак на нещо като отговор. Баща му си лежеше по гръб и спеше дълбоко. Повечето време Тенго гледаше през прозореца. С приближаването на вечерта чакаше нещо да стане, но нищо не се случваше. Слънцето тихо потъваше и в стаята нахлуваше все по-плътен мрак. Накрая Тенго се отказваше, тръгваше си и хващаше последния експрес до Токио.

Може би трябва да проявя повече търпение, рече си веднъж Тенго. Да стоя по-дълго с него. Току-виж се оказало, че не е достатъчно да прекарвам там само следобедите си, а после да си ходя. Вероятно е нужно да му посветя повече време. Нямаше конкретни доказателства, че така стоят нещата, но така ги чувстваше.

След средата на ноември си взе натрупалия се през годините отпуск от школата за зубрене с оправданието, че баща му е в критично състояние и се нуждае от грижите му. Което си беше самата истина. Уреди часовете му да се поемат от бивш негов състудент — един от малцината, с които Тенго поддържаше някаква връзка, макар и само един-два пъти в годината. Дори в математическия факултет, който изобилстваше с всякакви чешити, приятелят му минаваше за особен чешит, но и за ненадминат мозък. След като завърши обаче, не се хвана на редовна работа, нито взе да прави аспирантура, а предпочете да преподава, когато му скимне, математика в частна школа за зубрене за прогимназисти. В останалото време ходеше на речен риболов и правеше каквото си искаше. Но Тенго бе дочул, че всъщност е много кадърен преподавател. Само че му било писнало да е толкова кадърен. А и понеже беше от богато семейство, не му се налагаше зорлем да ходи на работа. Беше замествал Тенго веднъж и курсантите много го бяха харесали. Така че Тенго му се обади, описа му положението си и онзи моментално се съгласи да помогне.

Остана му обаче проблемът с Фука-Ери. Не беше убеден, че най-добрият вариант ще е да остави това наивно момиче самичко задълго в апартамента си. Пък и тя беше тръгнала да се крие, да не я намерят. Затова й постави директно въпроса:

— Ще съумееш ли да се оправиш сама тук за известно време? Или предпочиташ временно да се пренесеш другаде?

— Ти къде отиваш — попита го със сериозен поглед Фука-Ери.

— В котешкия град — обясни й Тенго. — Баща ми още не идва в съзнание. Отдавна спи дълбоко. Лекарите смятат, че не му остава много.

Но дума не обели за появата на въздушната какавида в болничната стая през онази вечер. И че в нея спеше Аомаме като малка. Нито за това как въздушната какавида приличаше точно — до най-дребната подробност — на описанието в повестта на Фука-Ери. И как той тайно се надява пак да му се яви.

Фука-Ери присви очи, стисна устни и се втренчи в Тенго, все едно четеше написано със съвсем ситни йероглифи послание. Той почти несъзнателно докосна лицето си, но там май нищо не пишеше.

— Добре — каза тя след време и кимна неколкократно. — За мен не се притеснявай. Ще остана у дома. — И след като поразмисли, добави: — Засега няма никаква опасност.

— Засега няма никаква опасност — повтори Тенго.

— Не се притеснявай за мен — каза пак тя.

— Всеки ден ще ти се обаждам.

— И гледай да не останеш в котешкия град.

— Ще внимавам — рече той.

Тенго купи достатъчно провизии от супермаркета, та на Фука-Ери да не й се налага да пазарува. Все лесни за приготвяне неща. Ясно му бе, че тя няма нито уменията, нито желанието да готви кой знае колко. А и никак не му се щеше, като се върне след две седмици, да завари хладилник пълен със скапана, развалена храна.

Нахвърля в една пътна чанта дрехи и тоалетни принадлежности, няколко книги, химикалки и листове. И както винаги хвана експреса от токийската гара, прехвърли се на местния пътнически влак на Татеяма и слезе на Чикура. Отби се до павилиона за туристическа информация пред гарата да си намери сравнително евтин хотел. И тъй като активният туристически сезон бе свършил, никак не му бе трудно да наеме стая в един прост пансион в японски стил, посещаван най-вече от риболовци. Тесничката, но чиста стая ухаеше на ново татами[1]. От прозореца на втория етаж се виждаше рибарският пристан. А и таксата за стаята, включваща и закуска, бе по-евтина, отколкото очакваше.

— Не знам колко дълго ще стоя — рече Тенго, — но ще ви предплатя за три дни.

Собственичката на пансиона не възрази. Заключвали главния вход вечер в единадесет и не било редно да вкарва жена в стаята си, намекна му тя по заобиколен път. Което му се стори съвсем приемливо.

След като се настани, се обади в санаториума. Съобщи на сестрата (онази на средна възраст, която вече познаваше), че би желал да посети баща си към три, и попита дали ще е удобно.

— Съвсем — отвърна му тя. — Господин Кавана така или иначе само спи.

* * *

Така се занизаха Тенговите дни в „котешкия град“ край морето. Ставаше рано, излизаше на разходка по брега, наблюдаваше как рибарските лодки влизат и излизат от пристанището и се връщаше да закуси в пансиона. Закуската бе винаги една и съща: сушена риба с пържени яйца, нарязан на четвъртинки домат, сушено водорасло с подправки, супа мисо с миди шиджими и ориз; но незнайно защо всяка сутрин му се услаждаше. След закуска сядаше на малкото бюро и пишеше. Отдавна бе изоставил писането и сега изведнъж усети колко му е приятно да ползва автоматичната си писалка. Трудът в непозната обстановка, далече от привичното му ежедневие, му действаше освежаващо. Двигателите на влизащите в пристанището рибарски лодки боботеха монотонно и звукът галеше ухото му.

Историята, която описваше, започваше с един свят, в който на небето имаше две луни. Свят на човечета и въздушни какавиди — заел го бе от „Въздушната какавида“ на Фука-Ери, но го бе превърнал в свой собствен свят. И докато твореше, умът му живееше в същия този свят. Дори след като оставеше писалката и станеше от бюрото, мислите му си оставаха в него. Изпитваше едно особено усещане как умът се отделя от тялото му и стигаше дотам, че преставаше да прави разлика между реалния и измисления свят. Вероятно същото чувство бе изживял и героят на онзи разказ, който бе влязъл в „котешкия град“. Докато се усети, центърът на тежестта на света се беше изместил. И героят (най-вероятно) нямаше да успее повече да се качи на влак, който да го изведе извън града.

В единадесет трябваше да напусне стаята за почистване. Тогава спираше да пише, излизаше, отиваше пеш до гарата и сядаше в съседното кафене. Понякога към кафето добавяше и по някой лек сандвич, но в повечето случаи нищо не ядеше. Само вземаше сутрешния вестник и го проучваше внимателно дали не пише нещо, свързано с него. Но нищо не намираше. „Въздушната какавида“ отдавна бе слязла от списъците на бестселърите. Първото място сега се заемаше от книга за диета, озаглавена „Яж до насита и отслабвай“. Великолепно заглавие. И от празни страници да се състоеше цялата книга, пак щеше да се продава.

След като си допиеше кафето и приключеше с вестника, Тенго вземаше автобуса до санаториума. Обикновено пристигаше между един и половина и два. Бъбреше си известно време с неизменната сестра на рецепцията. След като Тенго отседна в града и взе да посещава ежедневно баща си, сестрите станаха по-любезни и по-дружелюбни — до степен, до каквато семейството на блудния син би го приело обратно у дома.

Една от по-младите сестри винаги му се усмихваше притеснено. Изглежда, се бе влюбила в Тенго. Беше миньонче, връзваше косата си на конска опашка и имаше големи очи и румени бузки. Изглеждаше да е на двадесет и нещо. Но откакто му се беше явила въздушната какавида със спящото в нея момиче, Тенго не бе в състояние да мисли за нищо друго освен за Аомаме. Пред нея всички останали жени бледнееха. Образът на Аомаме постоянно витаеше по границите на ума му.

Усещаше: Аомаме е жива някъде тук, на този свят. И бе убеден, че и тя го търси. Нали затова бе избрала онази вечер, за да го открие. И тя не го е забравила.

Освен ако видяното не беше илюзия.

Понякога се сещаше за по-възрастната си приятелка и се чудеше какво ли прави тя. Но, както каза съпругът й по телефона, тя е вече безвъзвратно изгубена. Не е в състояние да посещава повече дома ви под каквато и да било форма. Безвъзвратно изгубена. Тези думи и досега внушаваха някакво неловко, неприятно усещане на Тенго. Звучаха му направо злокобно.

Но с течение на времето присъствието й в ума му все повече избледняваше. Спомените му за съвместните им следобеди се бяха превърнали в отминали събития. Което караше Тенго да се чувства виновен. Но докато се усети, центърът на тежестта се беше изместил. Дотолкова, че нямаше начин да се върне в предишното си местоположение.

* * *

Щом влезеше в бащината си стая, Тенго сядаше на стола до леглото му и кратко го поздравяваше. После му описваше в хронологичен ред преживяванията си от предишното им виждане. А те не бяха много. Върнал се в града с автобуса, хапнал леко в някакъв ресторант, пил една бира, прибрал се в пансиона и чел. Легнал си в десет. Сутринта се разходил, закусил и поработил към два часа върху романа си. Повтаряше едно и също всеки ден. Но не спестяваше на лежащия в безсъзнание мъж и най-несъществените подробности. Реакция от страна на слушателя му продължаваше да липсва. Все едно приказваше на стената. Но беше длъжен да изпълни тази формалност. Понякога и най-елементарното повторение има смисъл.

После Тенго почваше да чете от книгата, която носеше. Не се придържаше към определена книга. Четеше на глас от онази, която сам четеше в момента. Ако се случеше да е ръководство по експлоатацията на сенокосачка, четеше му оттам. Изговаряше текста с преднамерено бавен и ясен глас, че лесно да се разбира. Най-умишлено се стараеше да го прави.

* * *

Светкавиците навън постепенно се усилваха и за известно време пътят бе окъпан в зелена светлина, но отникъде не се чуваше гръмотевичен тътен. Може и да е имало гръмотевици, но той се чувстваше разконцентриран. Сякаш не бе способен да ги чуе. По пътя се стичаха рекички дъждовна вода. Клиентите преджапваха през водата и един по един влизаха в магазина.

Приятелят му се извърна и се облещи. После, странно защо, млъкна. Настана внезапна бъркотия и клиентите се втурнаха напред, та от натиска им стана почти невъзможно да дишат.

Някой се закашля. Изглежда, се беше задавил с парче храна. Кашлицата му бе особена, по-скоро хремава, като на куче.

Изведнъж присветна силно и освети цялата вътрешност на магазина и хората върху пръстения под. И се разнесе мощен гръм, който насмалко да разцепи покрива.

Той се изправи изненадан, а тълпата около входа се извърна като един срещу него. И едва сега той забеляза, че лицата им са като на животни — не беше сигурен дали са като на кучета, или като на лисици — и че всички животни бяха облечени в дрехи, а някои бяха изплезили дългите си езици и се облизваха.

* * *

Тенго спря да чете и погледна лицето на баща си:

— Край — рече. На това място разказът свършваше. Никаква реакция. — Е, как ти се видя?

И пак очакваната пълна липса на реакция от баща му.

В някои случаи му прочиташе онова, което бе написал преди обяд. А след прочитането му пренаписваше с химикалка онези части, от които не бе доволен, и препрочиташе презаписаното. И ако пак не му харесаше, пренаписваше го отново и пак прочиташе новия вариант.

— Преработеният вариант е по-добрият — казваше на баща си, сякаш се надяваше на одобрението му.

Но, както можеше да се очаква, баща му не изразяваше мнението си. Нито казваше, че сега е по-добре, нито че предишният вариант по му е харесал, нито че между двата няма кой знае каква разлика. Клепачите си оставаха затворени върху хлътналите му очи като тъжна къща със спуснати плътни кепенци.

Понякога Тенго ставаше от стола, протягаше се, отиваше до прозореца и се заглеждаше в пейзажа. След няколко облачни дни най-сетне заваля. Продължителният дъжд придаде на ветрозадържащата гора мрачен, тежък вид. Вече изобщо не чуваше вълните. И вятър нямаше; единствено дъжд, който падаше вертикално от небето. През дъжда прелетя ято черни птици. И сърцата на птиците бяха и черни, и влажни. И вътре в стаята беше влажно. Всичко беше влажно — и възглавниците, и книгите, и бюрото. Но неусещащ ни времето, ни влагата, ни вятъра, ни шума на вълните, баща му си лежеше в непрекъснатата си кома. Парализата го бе обгърнала като милостива плащаница. След кратката почивка Тенго пак зачете на глас. Нищо друго не му оставаше във влажната тясна стая.

Когато му омръзна да чете на глас, млъкна и се заседя загледан във формата на спящия си баща. Напъна се да си представи какво ли му минава през главата. Що за съзнание се крие в нея — в най-скритите части на инатестия му череп, приличащ на стара наковалня? Или нищо за криене не е останало? И е заприличала на запустяла къща, от която всички вещи и уреди са изнесени и не е останала и следа от някогашните й обитатели? Дори така да беше, все някой спомен би трябвало да е останал като драскотина по стените и тавана. Култивираните толкова продължително неща не изчезват току-така в нищото. Докато баща му си лежи върху простото легло край брега, какво му пречи в същото време да е заобиколен от невидими за останалите сцени и спомени в неподвижната тъмнина на някоя задна стая в собствената му празна къща?

Влизаше младата сестричка с румените бузки, усмихваше се на Тенго, после премерваше температурата на баща му, проверяваше колко течност е останала в системата и измерваше количеството на отделената урина. Записваше всички данни върху клипборда си. Действията й бяха автоматизирани и чевръсти, като предписани от наръчник с инструкции. Тенго наблюдаваше поредицата от движенията й и се питаше как ли се чувства тя, прекарваща живота си в този крайморски санаториум в грижи за сенилни старци с мрачни прогнози. Беше млада и здрава на вид. Талията и гърдите й бяха стегнати, но обилни под колосаната престилка. По гладката й шия лъщяха златисти косъмчета. На пластмасовата табелчица на ревера й пишеше „Адачи“.

Какво ли я е довело на това далечно място, където над всичко виси забравата и безразличната смърт? От пръв поглед си личи, че е способна и трудолюбива сестра. Все още много млада и доста ефикасна. Защо ли не си е намерила работа в някоя друга област на здравеопазването — нещо по-живо и привлекателно? Защо тъкмо на това тъжно място тук се е навряла? На Тенго му трябваше да установи както причината, така и историята й. Усещаше, че ако я попита, тя ще му отговори най-откровено. Но най-добре ще е да не се заплесва по нея — все пак се намира в „котешкия град“. И някой ден ще му се наложи да се качи на влака и да се върне в света, от който е дошъл.

Сестрата си свърши работата, окачи клипборда на таблата на леглото и се усмихна стеснително на Тенго:

— Няма промяна в състоянието му. Същото си е.

— Значи, е стабилен — наложи си да каже с възможно най-бодрия си глас Тенго. — Ако трябва да го тълкуваме в положителна светлина.

На устните й се появи полуизвинителна усмивка и тя лекичко килна глава. После погледна книгата в скута му:

— Това ли му четете?

Тенго кимна:

— Съмнявам се обаче дали ме чува.

— Полезно е все пак.

— Може и да е, може и да не е, но не ми идва наум какво друго да правя.

— Повечето хора и толкова не биха сторили.

— Но и повечето хора са поначало по-заети от мен.

Сестрата, изглежда, понечи да каже нещо, но се поколеба. Накрая нищо не каза. Само погледна спящия баща, после и Тенго.

— Бъдете здрав — рече.

— Благодаря — отвърна Тенго.

След като госпожица Адачи си излезе, Тенго изчака малко, после пак възобнови четенето.

* * *

Вечерта, след като закараха баща му на изследвания, Тенго отиде в столовата, пи чай, после се обади на Фука-Ери от телефонния автомат.

— Всичко наред ли е? — попита я.

— Да, всичко е окей. Както винаги.

— И аз съм добре. Все едно и също, ден след ден.

— Но пък времето напредва.

— Точно така — съгласи се Тенго. — Всеки ден времето напредва със стойността на един ден.

И онова, което е отишло напред, няма как да се върне.

— Гарванът се върна преди малко — каза Фука-Ери. — Голям гарван.

— Той всяка вечер каца на перваза.

— И той прави едно и също ден след ден.

— Да, като нас.

— Но не си мисли за хода на времето.

— Гарваните не могат да мислят за времето. Според мен само хората имат понятие за време.

— Защо — попита тя.

— Хората възприемат времето като права линия. Все едно гледат отметки по дълъг прав прът. Тази отметка тук е бъдещето, онази, на другия край, е миналото, а ей тази точка тук е настоящето. Разбираш ли?

— Мисля, че да.

— А времето всъщност не е права линия. То е безформено. Няма форма в нито един смисъл на тази дума. Но тъй като не сме в състояние да си представим нещо, което няма форма, за удобство сме възприели, че представлява една права линия. На този етап единствено хората са способни на подобна концептуална субституция.

— Ами ако се окаже, че сме единствените, които грешим.

Тенго се замисли:

— Имаш предвид, че може да грешим, като си го представяме като права линия ли?

Отговор не последва.

— Напълно възможно е. Може ние да грешим, а гарванът да е прав. Възможно е времето изобщо да няма нищо общо с правите линии, а да е увито като пресукан геврек. От десетки хиляди години обаче човечеството вероятно си е представяло времето като права линия, която продължава вечно. И е основавало върху тази представа всичките си действия. Без да установи досега нищо, което да не съответства или да й противоречи. Но като извлечен по опитен път модел вероятно е правилен.

— Извлечен по опитен път модел — повтори Фука-Ери.

— След многобройни проби стигаш до извода, че едно определено заключение е всъщност вярното.

Фука-Ери помълча известно време:

— Докога ще си там — попита Фука-Ери, като пропусна въпросителния знак.

— В Чикура ли имаш предвид?

— Да.

— Нямам представа — отвърна откровено Тенго. — Засега смятам да стоя, докато не проумея някои неща. Понеже има неща, които не са ми ясни. Ще ми се да поостана, докато се избистрят.

На отсрещната страна Фука-Ери пак млъкна. А млъкнеше ли, все едно изобщо я нямаше.

— Ало? — каза Тенго.

— Да не изпуснеш влака — рече Фука-Ери.

— Ще внимавам — отвърна Тенго. — Да не закъснея за влака. При теб наистина ли всичко е наред?

— По едно време дойде някакъв човек.

— Какъв човек?

— Човек от Ен… Ейч… Кей.

— Инкасатор от Ен Ейч Кей ли?

— Инкасатор — попита тя, пак без въпросителна.

— Ти разговаря ли с него?

— Нищо не му разбрах.

Явно момичето си нямаше никаква представа какво е „Ен Ейч Кей“. Липсваха й някои основни културологични познания.

— Прекалено дълго е за обяснение по телефона — рече Тенго, — но става дума за една голяма организация, в която работят много хора. Обикалят всеки месец по домовете в Япония и събират пари. Ние двамата с теб не им дължим нищо, тъй като не получаваме нищо от тях. Надявам се, че не си му отворила.

— Не му отворих. Нали така ми заръча.

— Добре си направила.

— Но той ми каза „Ти си крадец“.

— Няма значение. Нищо не сме откраднали.

— Разбира се, че не сме. Двамата с теб нищо лошо не сме направили.

Фука-Ери отсреща пак се умълча.

— Ало? — каза Тенго.

Фука-Ери не му отвърна. Може би беше затворила. Макар да не чу съответния звук.

— Ало? — повтори Тенго, този път по-силно.

Фука-Ери се прокашля тихичко:

— Този човек знае много неща за теб.

— Инкасаторът ли?

— Да. Човекът от Ен… Ейч… Кей.

— И ти каза, че си крадец?

— Не, не го каза за мен.

— Мен ли ме имаше предвид?

Фука-Ери не отговори.

— Няма значение — рече Тенго. — Телевизор не ползвам. Така че нищо не крада от Ен Ейч Кей.

— Ама той много се ядоса, че не му отворих.

— Остави го да си се ядосва. Но запомни: каквото и да стане, каквото и да ти кажат — никога, в никакъв случай недей да отключваш.

— Няма да отключвам.

След тези си думи Фука-Ери неочаквано затвори. А може и да не е било неочаквано. Вероятно за нея затварянето на телефона в този миг е представлявало съвсем естествено, дори логично действие. За Тенговия слух обаче прозвуча неочаквано. Но пък му беше ясно, че колкото и да се напъва да отгатне мислите и чувствата на Фука-Ери, нищо няма да постигне. В смисъл на извлечен по опитен път модел.

Затова окачи слушалката и се върна в бащината си стая.

* * *

Още не бяха върнали баща му. Но върху леглото все така личеше отпечатъкът от тялото му. Само че пак без въздушна какавида. В смрачилата се студена стая присъстваше единствено лекото очертание на онзи, който само допреди малко я бе обитавал.

Тенго въздъхна и седна на стола. Отпусна ръце в скута си и се загледа в отпечатъка върху чаршафа. После стана, отиде до прозореца и погледна навън. Дъждът бе спрял, но есенните облаци продължаваха да висят над ветрозадържащите борове. Очертаваше се красив залез — за пръв път от дълго време.

Тенго не можеше да си обясни как така инкасаторът е знаел толкова много неща за него. Инкасатор от Ен Ейч Кей не го бе посещавал от около година. Тогава Тенго застана на вратата и му обясни най-учтиво, че в апартамента си няма телевизор. И че изобщо не гледа телевизия. Инкасаторът ни най-малко не му повярва, но си тръгна, мърморейки нещо гадно по негов адрес под носа си.

Дали днешният инкасатор не е бил същият онзи? Май и той беше споменал нещо за това, че Тенго е крадец. Много странно би било същият инкасатор да се появи след година и да заяви, че знае много неща за Тенго. Та разговорът им на вратата не бе траял повече от пет минути.

Както и да е. Важното е, че Фука-Ери не му е отворила. Така че инкасаторът надали скоро ще се върне. Инкасаторите си имат норма и сигурно им писва да се разправят постоянно с хора, които отказват да си платят абонамента. И за да не си губят времето, сигурно прескачат домовете на хората, които им създават ядове, и събират таксата от онези, които не им правят въртели, а си плащат.

Тенго пак погледна вдлъбнатината от баща му върху леглото и си спомни всичките чифтове обувки, които баща му бе износил. А те сигурно нямаха чет — толкова години бе трамбовал по токийските улици да събира такси. И всичките му обувки си приличаха — евтини, прости, от черен бокс, с дебели подметки. Той ги носеше до последно, докато не почнеха да се разпадат по шевовете и токовете им не се разкривяха. Като дете Тенго изпитваше болка всеки път, когато ги видеше. Не му беше жал за баща му, а за обущата. Приличаха му на експлоатирани до дупка и едва берящи душа товарни добичета.

Но пък като си помислеше сега, нима и баща му не приличаше на канещо се да издъхне товарно добиче? По какво се различава от чифт износени обуща?

И пак се загледа през прозореца във все по-насищащите се цветове на залеза по западния небосклон. И се сети за въздушната какавида, която издаваше бледо, слабо сияние, а в нея спеше Аомаме като малка.

Дали въздушната какавида ще се яви повторно тук? Наистина ли времето представлява една права линия?

— Май стигнах до задънена улица — измърмори Тенго на стената. — Прекалено много променливи се събраха. Дори и аз, някогашното дете чудо, не съумявам да открия отговора.

Но стените не му отвърнаха. Нито изразиха мнение. А просто отразяваха безмълвно цвета на залязващото слънце.

[1] Традиционна японска подова настилка от оризова трева, покрита с плетена разперена дзука (Juncus effusus), с различни стандартни размери според региона. В района на Токио едно татами е 88/176/6 см. Обикновено площта на стаите в японските домове се измерва с броя на татамите, с които е застлан подът. Шест татами например са приблизително равни на 10 кв.м. — Б.пр. ↑

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

(УШИКАВА): БРЪСНАЧЪТ НА ОКАМ

Ушикава не успяваше по никакъв начин да свърже възрастната вдовица от резиденцията в Адзабу с покушението срещу Вожда на Сакигаке. Проучил я беше до корен. Бе известна жена, с видно обществено положение, така че никак не се затрудни. Съпругът й бил виден бизнесмен в следвоенната ера, с голямо политическо влияние. Занимавал се основно с инвестиционна дейност и недвижими имоти, при все че бизнесът му се разклонил и в сферата на големите универсални магазини и транспорта. След кончината му в средата на 50-те години мястото му заема вдовицата му. Проявява талант в мениджмънта, а така също и умението да долавя надвисналите опасности. Към края на 60-те години усеща, че фирмата се е разклонила прекалено много, и решава да я посвие, като умишлено продава — на високи цени — дяловете си в различни области. И влага цялата си физическа и умствена сила в онези, които са й останали. Благодарение на това успява да понесе с минимални щети последвалия скоро след това „петролен шок“[1] и да запази едно здравословно количество ликвидни активи. Знаела е как да превръща чуждите кризи в златни възможности за себе си.

По някое време се оттеглила и сега е накъм седемдесет и пет. Притежава пари в изобилие, което й позволява да живее охолно в просторната си резиденция и да не дължи никому нищо. За какво й е на една такава жена да организира нечие убийство?

Все пак Ушикава реши да се поразрови още по-дълбоко. Една от причините бе в неуспеха му да открие дори и най-малката улика, а друга — че имаше нещо около приюта, което не му даваше мира. Не че намираше нещо неестествено в това да се създава безплатен приют за жени, жертви на домашно насилие. Напротив: обществото има нужда от подобни големи, полезни услуги. Вдовицата притежава необходимите финансови средства и жените вероятно са й безкрайно благодарни за грижите й. Онова, което всъщност го смущаваше силно, бе охраната на блока, в който се помещаваше приютът — масивната заключена порта, немската овчарка, камерите за наблюдение — прекалено усилена за подобен вид заведение. Прекалено излишна.

Като начало Ушикава направи справка за собствеността върху земята и къщата на вдовицата. Такива сведения са достъпни за обществеността и лесно се установяват с едно посещение до градската управа. И двата нотариални акта — и за земята, и за сградата — бяха само на нейно име. Не бяха ипотекирани. Всичко си беше чисто и просто. Понеже беше частна собственост, вероятно и данъкът върху имота ще да е бил солиден, но тя нямаше вид на човек, който би се притеснил да го плаща. И бъдещият данък наследство вероятно щеше да е огромен, но и това, изглежда, не я притесняваше — нещо съвсем необичайно за богатите хора, които, според личния опит на Ушикава, най-много мразят да плащат данъци.

След смъртта на съпруга й продължаваше да живее сама в просторната резиденция. Е, най-вероятно си имаше и куп слуги, което значеше, че не е съвсем сама. Имала две деца, от които едното — синът — поел ръководството на компанията. Синът имал три деца. Дъщеря й се омъжила, но починала от болест преди петнадесет години. Не оставила след себе си деца.

Дотук всичко лесно се установи. Но щом се опита да задълбае по-дълбоко в миналото на тази жена, пред него изневиделица се изпречи някаква солидна стена. Оттам нататък всичките му пътища бяха отрязани. Стената беше висока, а вратата бе заключена с многобройни брави. Единственото, което Ушикава установи със сигурност, бе, че жената държи всичките й частни дела да са далече от погледа на обществото. И че не жали нито усилия, нито пари за осъществяването на тази си политика. Никога не се отзовавала на каквито и да било запитвания, нито правела публични изявления. И колкото и документация да обърна, така и не намери нито една нейна снимка.

Телефонният й номер фигурираше в указателя на район Минато[2]. И понеже стилът на Ушикава бе да атакува директно всички препятствия, той го набра. Още на второто позвъняване се обади мъж. Ушикава му даде някакво измислено име и името на една инвестиционна фирма и каза:

— Желая да разговарям с господарката на къщата по повод инвестиционните й фондове.

— Не й е възможно да ви се обади в момента — отговори мъжът. — Но може да ми съобщите всичко, което искате да й предам.

Изрече го с механичен, изкуствен делови тон.

— Политиката на компанията ни ми забранява да разкривам данни от подобно естество пред други лица освен клиентите ни — обясни му Ушикава, — така че, щом е невъзможно да ме свържете сега с нея, ще й изпратя документите по пощата. Ще ги получи до няколко дни.

— Чудесно — рече мъжът и затвори.

Ушикава не се трогна особено от неуспеха си да разговаря с вдовицата. Не бе и очаквал друго. По-скоро искаше да разбере доколко тя се стреми да се предпази от допир с външния свят. Очевидно много. Изглежда, в резиденцията й има неколцина, които плътно я пазят. Пролича си и по тона на мъжа, който вдигна телефона — вероятно секретарят й. При все че името й го има в указателя, само отбрани личности се допускат да разговарят с нея. Останалите ги изхвърлят с върха на пръста, като мравки от купичка със захар.

* * *

Под предлог, че търси да наеме жилище, обиколи и агенциите по недвижими имоти в квартала и разпита със заобикалки за блока, в който се намираше приютът. Повечето агенти си нямаха и представа, че на този адрес има жилищен блок. Кварталът бе сред най-скъпите жилищни райони в Токио и агентите се занимаваха само със скъпите имоти — на никого не му беше до някаква си двуетажна дървена сграда с апартаменти. Пък и външността на Ушикава им беше достатъчна, че да не му обърнат никакво внимание. По-мило биха се отнесли с някое докуцукало до вратата им трикрако краставо мокро псе с откъсната опашка, отколкото се отнесоха с него.

Тъкмо се канеше да се откаже, когато мерна една малка местна агенция, която, изглежда, съществуваше от години. Пожълтелият възрастен мъж в приемната рече „А, онова място ли?“, и му даде обилна информация. Лицето му бе сбръчкано като на второкачествена мумия, но човекът явно познаваше и най-малкото кътче в квартала и бе готов да се възползва и от най-малката възможност да демонстрира някому знанията си.

— Сградата е собственост на съпругата на господин Огата и апартаментите й в миналото наистина се даваха под наем. А откъде се е сдобила с тази сграда, нямам никаква представа. Човек в нейното положение надали има нужда да отдава под наем жилища. Подозирам, че навремето там е живеела прислугата им. Не знам с подробности за какво се ползва сега, но имам чувството, че се обитава от пострадали от домашно насилие жени. Превърнали са я в нещо като какикомидера — едновремешните храмове, в които са приютявали жени, избягали от склонните към насилие свои съпрузи. Но, така или иначе, надали от нея ще се напълни портфейлът на някой агент по недвижимости.

И старецът се засмя, макар и без да отвори устата си. Прозвуча като някакъв кълвач.

— Какикомидера, казвате — рече Ушикава.

Предложи на стареца цигара „Севън Старс“. Онзи я взе, остави Ушикава да му я запали със запалката си и опъна дълбоко, с благодарност. Мечтата на всяка „Севън Старс“, помисли си Ушикава. Да я опънат с огромно удоволствие.

— Ами, там все се навъртат едни жени с подути лица, явно бити от мъжете си. Без да плащат наем.

— Нещо като милосърдна дейност — подметна Ушикава.

— Такова ще да е. Блокът не им трябва, затова го използват да помагат на закъсали жени. Тя е страхотно богата, така че може всичко да си позволи, без да я е грижа дали печели, или не. За разлика от нас, останалите.

— Добре де, но за какво й е било на госпожа Огата да се захваща с подобна дейност? Да не се е случило нещо, което да я е насочило в тази посока?

— Де да я знам? Толкова е заможна, че това може да й е хоби.

— Дори и хоби да е — обяви с грейнала усмивка Ушикава, — да помагаш на хора, които се нуждаят от помощ, е похвално. Малцина са богатите, които по своя инициатива помагат на останалите.

— Похвално е, разбира се — съгласи се старецът. — Навремето и аз пердашех бабата, така че нямам право да говоря.

Отвори уста да покаже липсващите си зъби и се разсмя, сякаш биенето на жената от време на време е едно от най-забележителните удоволствия в живота.

— Доколкото схващам, сега там живеят няколко души, така ли? — попита Ушикава.

— Всяка сутрин се разхождам оттам, но отвън нищо не се вижда. И все пак ми се струва, че доста хора обитават блока. Изглежда, на света винаги ще има мъже, които бият жените си.

— Поначало на този свят има повече хора, които вършат злини, отколкото да правят добрини.

Старецът пак се изсмя шумно с отворена уста.

— Много сте прав. Повечето хора вършат злини, а много малко — добрини.

Изглежда, Ушикава му се беше понравил — нещо, което никак не се хареса на Ушикава.

— А що за човек е самата госпожа Огата? — попита уж небрежно Ушикава.

— Виж, за нея много не знам — сключи старецът вежди като духа на старо, изсъхнало дърво. — Тя живее много изолирано, не се вясва много навън. От сума ти години бизнесът ми е тук, но само отдалече съм успял да я мерна. Когато излиза, винаги я кара шофьор, а пазаруването е поверено на слугините й. Има и един мъж, който й е нещо като личен секретар и той се грижи за всичко. Така де, не може човек да очаква възпитана богата жена да разговаря с паплачта. — Старецът се намръщи, а изсред бръчките се появи и намигване, насочено към Ушикава.

Явно под „паплач“ старецът с пожълтялото лице имаше предвид група от хора, съставена най-вече от двама души — той и Ушикава.

Ушикава му зададе поредния си въпрос:

— Откога се занимава госпожа Огата активно с поддържането на приют за жертвите на домашно насилие?

— Не съм съвсем сигурен. Просто подочувам оттук-оттам, че било нещо като какикомидера. Но хора започнаха да влизат и излизат оттам преди около четири години. Четири-пет години, да речем. — Старецът вдигна чашката си и отпи от изстиналия си чай. — И горе-долу по това време монтираха новата порта и подсилиха охраната. Приют е все пак — ако всеки влиза и излиза както си иска, живущите там няма да могат да си почиват.

Обаче изведнъж старецът като че се върна в настоящето. И изгледа Ушикава с леко подозрение:

— Вие, значи, търсите сравнително евтино жилище под наем?

— Точно така.

— В такъв случай бих ви посъветвал да опитате другаде. Тук е пълно със скъпи резиденции, а дори и да има жилища, които да се отдават под наем, и те няма да са евтини, а ще са насочени към пазара от служителите в разните посолства. Навремето и тук живееше доста обикновен народ, не особено богат. То и нашият бизнес така започна — да им търсим жилища под наем. Но такива на разумни цени почти не останаха, така че си мисля да затворя фирмата. Цените на недвижимите имоти в Токио хвръкнаха до небето и вече не е работа за дребните рибки като мен. Ако нямате пълни с пари торби, по-добре е да опитате другаде.

— Така и ще направя — рече Ушикава. — Ще проверя по други места. И без това не съм цъфнал и вързал, честно да ви кажа.

Старецът изпусна цигарения дим заедно с една въздишка:

— Но спомине ли се госпожа Огата, бас държа, че и резиденцията й ще си замине. Онзи, синът й, е страшно предприемчив и няма да остави ялов такъв имот в първокласен район. Ще я гътне за нула време и ще построи на нейно място някоя ултраскъпа кооперация. Няма да се учудя, ако чертежите й вече са готови.

— Тогава и целият квартал ще изгуби сегашното си спокойствие.

— Ъхъ. Изобщо няма да го познаете.

— Споменахте сина й. Той с какво се занимава?

— Най-вече с недвижими имоти. Като мен. Но разликата между двама ни е като между тебешира и сиренето. Или между ролс-ройса и някое старо колело. Той взема една голяма сума капитал и го инвестира от свое име в един имот след друг. И гълта цялата печалба, до последната капчица. До мен нищо не стига, вярвайте ми. Гаден свят, ви казвам.

— Като идвах насам, минах покрай резиденцията и силно се впечатлих. Разкошна работа!

— Няма две мнения: това е най-добрата резиденция в целия квартал. Направо ме заболява, като си представя как ще отсекат онези красиви върби. — И старецът завъртя глава, сякаш наистина да прогони болката. — Моля се само госпожа Огата да живее по-дълго.

— Разбирам ви — съгласи се Ушикава.

* * *

Ушикава намери в указателя номера на Центъра за жертви на домашно насилие и реши да се обади. Ставаше дума за организация с идеална цел, състояща се от доброволци под ръководството на няколко юристи. Уреди си среща от името на своята фалшива служба — Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“. Внуши им, че евентуално може да направи дарение, и те веднага му дадоха час.

Ушикава подаде визитката си (същата, която бе подал и на Тенго) и им обясни, че една от целите на фондацията му е да открие отлична организация с идеална цел, която наистина допринася обществена полза, и да й осигури субсидия. Макар че нямал правото да разкрие спонсора на представляваната от него фондация, получателят на субсидията можел да я харчи както си поиска, при единственото условие в края на годината да представи съвсем елементарен доклад.

Външността на Ушикава не внушаваше нито добра воля, нито доверие, така че младият юрист, който разговаряше с него, в началото го гледаше подозрително, но понеже организацията им не разполагаше с много средства, им се налагаше да приемат всякаква оказвана им помощ, независимо откъде.

Необходими са ми обаче допълнителни сведения за вашата дейност, рече Ушикава. И юристът му описа как са създали организацията. Скучна история за Ушикава, но се налагаше да го изслуша с привидно задълбочено внимание. Ушикава издаваше необходимите одобрителни звуци, кимаше, когато трябва, и поддържаше на лицето си възприемчиво и отворено изражение. И благодарение на този отявлен интерес постепенно спечели симпатиите на юриста. Ушикава имаше сериозна подготовка за слушател: искреният му и всепоглъщащ маниер почти винаги успяваше да предразположи насрещната страна.

По някое време усети възможност да насочи небрежно разговора към приюта. Всичките нещастни жени, които бягат от домашното насилие, попита, ако няма къде да отидат, къде ги настанявате? И възприе изражение, пропито с дълбоко съчувствие към жените, чиято съдба бе като на листата, отвявани напосоки от възмутително буен вятър.

— За подобни случаи разполагаме с няколко приюта, където ги настаняваме — отвърна младият юрист.

— Приюти ли казахте?

— Временни убежища. Не са много на брой, но са ни предоставени от няколко добродетелни граждани. Едно лице дори ни предостави цял блок с апартаменти.

— Цял блок! — изрече с възхищение Ушикава. — Срещат се и такива щедри люде, значи.

— Срещат се. Щом се появи статия за нас в някой вестник или списание, неизменно ни се обаждат и хора, които желаят да помогнат. Без техните предложения организацията ни би се провалила, тъй като тя зависи почти изцяло от доброволни помощи.

— Вашата дейност е особено значима — каза Ушикава.

Юристът му пусна уязвима усмивка. Никого не можеш излъга по-лесно от онзи, който е убеден в правотата си, рече си Ушикава.

— Та колко жени казвате, че живеят в този блок в момента?

— Зависи. Но… да речем, към четири-пет — отвърна юристът.

— А въпросната благотворителна личност, която е предоставила блока — каза Ушикава, — тя по какъв път ви се яви? Според мен трябва да се е случило нещо, което да е възбудило интереса й.

— Нямам представа — поклати глава юристът. — Въпреки че имам чувството, че въпросната личност и в миналото, изглежда, е участвала в подобна дейност, макар и индивидуално. Що се отнася до нас, ние сме й само благодарни за отзивчивостта й. Не ни вълнуват мотивите й.

— Разбира се — кимна Ушикава. — Предполагам, че държите в тайна местонахождението на приютите?

— Точно така. Длъжни сме да гарантираме безопасността на тези жени, а и много от спомоществователите ни предпочитат да останат анонимни. Все пак да не забравяме, че си имаме работа с прояви на насилие.

Поговориха си още известно време, но Ушикава не успя да измъкне повече полезна информация. До този момент разполагаше със следните факти: Центърът за жертви на домашно насилие е започнал сериозно работа преди четири години. Скоро след това някакъв „спомоществовател“ се свързва с тях и им предлага за приют празен жилищен блок. Спомоществователят научил за дейността им от вестника. Поставил едно-единствено условие: да не разкриват самоличността му. Но от всичко казано на Ушикава му бе ясно, че „спомоществователят“ извън всякакво съмнение е възрастната вдовица от Адзабу — собственичката на стария жилищен блок.

— Благодаря, че ми отделихте толкова много време — каза топло Ушикава на младия юрист идеалист. — Организацията ви несъмнено има ценен принос към обществото. Ще изложа наученото днес пред борда на директорите ни. И съвсем скоро ще ви се обадим. Междувременно, позволете ми да ви пожелая още по-големи бъдещи успехи.

* * *

След което Ушикава се захвана да проучи смъртта на дъщерята на вдовицата. Омъжила се за високопоставен чиновник в Министерството на транспорта и починала едва на тридесет и шест годишна възраст. Засега по неизяснени причини. Скоро след смъртта й съпругът напуснал работата си. До този момент това бяха фактите, които Ушикава успя да изрови. Все още не знаеше защо съпругът е напуснал, нито с какво се е занимавал след това. А Министерството на транспорта не беше ведомство, което с готовност би разкрило информация за делата си пред обикновен гражданин. Но Ушикава притежаваше страхотно обоняние. И надушваше нещо гнило. Никак не му се вярваше, че един човек толкова ще се натъжи от загубата на съпругата си, че да напусне работа и да се скрие.

Известно му бе и че не са много жените, които умират от болест на тридесет и шест годишна възраст. Не че не се случваше. Независимо от възрастта и от благословения им произход, хора се разболяват внезапно и умират — от рак, от тумор в мозъка, от перитонит, от остра пневмония. Човешкото тяло е нещо крехко. И все пак, за да се влее в редиците на мъртвите една заможна тридесет и шест годишна жена, най-вероятно се дължеше не на естествена смърт, а на нещастен случай или на самоубийство.

Добре, да разсъдим, рече си Ушикава. По прословутия „закон на бръснача на Окам“[3] да потърсим най-простото възможно обяснение. Да елиминираме всички ненужни фактори, да сведем всичко до една логична линия и тогава да огледаме положението.

Да речем, че дъщерята на вдовицата не е починала от болест, а се е самоубила. При тази мисъл Ушикава потри ръце. За човек с пари и влияние не би било никак трудно да превърне едно самоубийство в смърт, причинена от болест. Да направим още една стъпка и да предположим, че дъщерята е била жертва на домашно насилие, изпаднала е в депресия и е сложила край на живота си. Не е никак невъзможно. Всеизвестно е, че някои членове на така наречения елит са отвратителни личности, с тъмни, извратени наклонности, сякаш са поели повече от полагащия им се мрак.

И ако това наистина е било така, какво би направила възрастната вдовица? Нима ще реши, че това е пръстът на съдбата и ще остави нещата на самотек? Надали. По-скоро ще потърси да си отмъсти по подходящ начин на силата, която е тласнала дъщеря й към несвоевременната й кончина. Ушикава усещаше как вдовицата му става все по-ясна и по-ясна. Очертаваше се като смела, умна жена, с визия и силна воля. И не би пестила нито пари, нито влияние, за да си отмъсти за загубата на обичаното дете.

Нямаше начин да установи как в действителност е отмъстила на зет си, тъй като той буквално се беше изпарил. Съмняваше се, че вдовицата е стигнала дотам да му отнеме живота. Но нямаше и капка съмнение, че е предприела някакво решително действие. И никак не му се вярваше да е оставила някаква диря.

Колкото и да нямаше доказателства, умозаключенията му бяха съвсем смислени. Освен това теорията му изясняваше и ред въпроси. Ушикава облиза устни и пак потърка енергично длани. Оттук нататък обаче нещата почваха да стават мъгляви.

За да възвиси желанието си за отплата, вдовицата създава своя приют, превръща го в нещо по-полезно и положително. После в спортния клуб, където членува, се запознава с младата инструкторка Аомаме и по някакъв начин — неизвестно какъв точно — сключва с нея тайно споразумение. И след педантична подготовка Аомаме получава достъп до апартамента в хотел „Окура“, където убива Вожда. Начинът, по който го е убила, продължава да е неясен. Не е изключено Аомаме да притежава някаква особено ефикасна техника за убийство. В резултат на която охраняваният от двама изключително предани и кадърни бодигардове Вожд намира смъртта си.

Дотук нишките, свързващи предположенията му, издържаха що-годе; но когато работата опреше до това да свърже Вожда на Сакигаке с Центъра за жертвите на домашно насилие, Ушикава увисваше напълно. Мисловният му процес се сблъскваше с някакво препречващо пътя му препятствие и един изключително остър бръснач прерязваше всичките нишки до една.

* * *

На този етап от Сакигаке искаха от Ушикава отговор само на два въпроса: кой е замислил убийството на Вожда и къде е Аомаме.

Първоначалното проучване на Аомаме бе извършено от Ушикава. Не бе открил нищо подозрително около нея. И все пак Вожда издъхва, след като тя си тръгва. И веднага след това изчезва и самата Аомаме. Пуф! — като отнесено от вятъра облаче дим. От Сакигаке трябва да му бяха много ядосани, че не я е проучил достатъчно.

А проучването му както винаги бе безупречно. Както спомена на Нула номер, Ушикава не оставяше нищо на случайността. Можеше да го упрекнат, че не се е добрал предварително до разпечатките от телефонните й разговори, но до такива неща Ушикава прибягваше само когато надушеше нещо изключително подозрително. А доколкото бе успял да заключи от щателното си проучване, около Аомаме нямаше нищо подозрително.

Ушикава не изпитваше никакво желание от сектата да са му постоянно ядосани. Независимо че му плащаха добре, все пак си бяха опасни типове. Самият той бе сред малцината, които знаеха как са се отървали тайно от тялото на Вожда, и това го превръщаше в потенциален пасив. Така че му се налагаше спешно да изрови нещо конкретно, с което да им докаже, че е ценен ресурс, който си заслужава да бъде оставен жив.

Нямаше никакво доказателство, че старата вдовица от Адзабу има нещо общо с убийството на Вожда. Засега всичко си оставаше в сферата на предположенията. Но в същото време бе убеден, че онази резиденция с разкошните си върби крие някаква дълбока тайна. Подсказваше му го обонянието, а задачата му бе да изкара истината наяве. Което нямаше да е никак лесно. Мястото се охраняваше сериозно, с участието на професионалисти.

Якудза?

Нищо чудно. Бизнесмените в областта на недвижимите имоти често влизат в тайни преговори с организираните престъпни групировки якудза. Запечеше ли се някоя сделка, веднага викаха якудза на помощ. Не би се учудил, ако и старата вдовица се е възползвала от влиянието им. Макар лично на него да му се струваше изключено — вдовицата бе прекалено благовъзпитана, че да си има работа с такива хора. Пък и трудно си представяше как ще използва тъкмо якудза, за да опази жени, които са жертви на домашно насилие. Най-вероятно си е създала неин си апарат за сигурност и плаща от джоба си. И впоследствие е усъвършенствала тази своя система за сигурност. Колкото и скъпо да й излиза, най-малко тя би страдала от недостиг на средства. А пък системата й би могла да приложи и насилие, когато възникне нужда.

Ако хипотезата му беше вярна, това означаваше, че Аомаме трябва да се бе скрила някъде много надалече с помощта на старата вдовица. Нищо чудно да се бе сдобила и с ново лице. В такъв случай старателното разследване, предприето от Ушикава, бе изключено да я открие.

Единственото, което му оставаше на този етап, е да се напъне да открие още сведения за вдовицата. Да се надява, че ще налучка жила, която ще му донесе нещо ново и за местонахождението на Аомаме. Можеше и да успее, но можеше и да се провали. Ушикава обаче разчиташе на силните си страни: острото обоняние и упоритостта си. Захапеше ли нещо, никога не го пускаше. Като не броим това, рече си, какви други мои качества заслужават да се споменат? Изобщо имам ли и други качества, с които да се гордея?

Нито едно, отговори си сам Ушикава, убеден в правотата си.

[1] През 1973 г. арабските държави налагат петролно ембарго на САЩ и Холандия заради подкрепата им за Израел по време на Арабско-израелската война. Организацията на страните износителки на петрол ОРЕС намалява своето производство с близо 30% в продължение на шест месеца. Цената на нефта се увеличава четворно — до $ 12 за барел. — Б.пр. ↑

[2] Адзабу е един от кварталите на Минато. — Б.пр. ↑

[3] Occam’s Razor (англ. — „бръсначът на Окам“) е най-разпространеното наименование на принципа за простотата в науката, според който от множеството теории, които обясняват един и същ проблем еднакво добре, за предпочитане е най-простата, т.е. тази, която използва най-малко предположения. Това правило е наречено на името на францисканския монах Уилям от Окам (William of Ockham, живял ок. 1280/1285–1349), но идеята е много по-стара. Терминът „бръснач на Окам“ се появява за пръв път през XIX век в трудовете на английския математик Уилям Хамилтън. — Б.пр. ↑

ПЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): КОЛКОТО И ДА ПАЗИШ ТИШИНА

На Аомаме не й беше никак трудно да живее под ключ, да води монотонен, самотен начин на живот. Всяка сутрин ставаше в шест и тридесет и изяждаше непретенциозна закуска. После прекарваше цял час в пране, гладене и забърсване на пода. И всяка сутрин правеше по час и половина яки тренировки на изпратеното й от Тамару оборудване. Като инструктор по фитнес знаеше много добре кой мускул от колко стимулиране се нуждае всеки ден — кое натоварване му е полезно и кое — излишно.

Обядът й се състоеше най-вече от зелена салата и плодове. Следобедите прекарваше в четене, седнала на дивана, или в кратка дрямка. Вечер посвещаваше около час на приготвянето на вечерята и обикновено свършваше преди шест. Щом слънцето се скриеше, излизаше на балкона, сядаше на стола и наблюдаваше детската площадка. И си лягаше в десет и тридесет. Дните й бяха еднообразни, но така и не изпитваше скука.

Поначало не беше особено общителна, така че не й беше проблем да прекарва дълги периоди, без да се среща или разговаря с други хора. Още в основното училище рядко приказваше със съучениците си. И по-точно казано — никой не я заговаряше, освен когато беше неизбежно.

В сравнение със суровото й детство това, да се е усамотила в симпатично апартаментче и да няма с кого да си приказва, си беше нищо. Много по-леко — и по-естествено — й идеше да мълчи, когато бе сама, отколкото когато всички останали около нея бъбреха. Пък си имаше и четиво: подхванала бе изпратените й от Тамару томове на Пруст. На ден изчиташе не повече от двадесет страници. Поглъщаше всяка дума старателно, с желанието да вникне докрай в съдържанието. Щом свършеше главата, преминаваше на друго четиво. А вечер преди лягане задължително прочиташе и няколко страници от „Въздушната какавида“ — Тенговата творба, която й бе станала нещо като наръчник за живота през 1Q84-та.

И слушаше музика. Възрастната вдовица й бе пратила кутия касети с класика: симфонии на Малер, камерни пиеси на Хайдн, клавирни творби на Бах и други подобни. По специална нейна молба беше включена и касета с Яначековата „Симфониета“, която си пускаше по веднъж на ден по време на мълчаливите си тренировки.

Есента беше в разгара си. Аомаме имаше чувството, че тялото й постепенно става прозрачно. Полагаше всички усилия да се разтоварва от мисли, макар да се оказа невъзможно да държи мозъка си съвсем бездеен. Природата не понася вакуума. Но поне се бе освободила от всякаква омраза. Не й се налагаше повече да мрази съученици и учители. Вече не беше едновремешното безпомощно дете и никой не я насилваше да практикува определена религия. Нито да мрази мъже, които малтретират жените си. Предишният гняв, който се надигаше като приливна вълна в душата й — онова напрежение, което понякога я караше да блъска с юмруци по първата изпречила й се стена, — бе изчезнал неусетно. Не намираше обяснение, но бе факт, че тези й чувства вече липсваха. За което бе благодарна. Не желаеше, доколкото бе възможно, никога повече да й се налага да причинява болка някому. Както не желаеше и на себе си да я причини.

Ако не можеше да заспи, мислеше си за Тамаки Оцука и Аюми Накано. Щом затвореше очи, спомените как ги бе прегръщала до себе си нахлуваха. И на двете кожата бе мека, сияйна, а телата — топли. Нежни, здрави тела, с кипяща млада кръв, с редовен, благословен пулс. Усещаше пак леките им въздишки и кикота. Нежните пръсти, втвърдените зърна, гладките бедра… Но и двете вече ги нямаше на този свят.

И тъгата заливаше сърцето на Аомаме като тъмна, мека вода — безшумно и без предупреждение. В такива моменти най-ефикасната противоотрова бе просто да прекъсне потока от тези спомени и да си мисли единствено за Тенго. Да се съсредоточи, да си спомни допира на десетгодишното момче, чиято ръка бе държала за един мимолетен миг. След което извикваше от паметта си спомена за седналия на върха на пързалката тридесетгодишен Тенго. И си представяше как би се чувствала в обятията на едрите му мощни ръце.

Та аз почти можех да го докосна.

И ако следващия път протегна ръка, току-виж наистина съм успяла да го докосна. Затваряше очи в тъмното и се потапяше в тази възможност. И се отдаваше на копнежа си.

Ами ако изобщо не го видя повече? Нещата бяха далеч по-прости, когато помежду им не съществуваше действителна допирна точка. Докато срещата със зрелия Тенго бе само мечта, абстрактна хипотеза. Но сега, след като със собствените си очи бе видяла истинския Тенго, присъствието му бе станало по-конкретно, по-мощно от всякога. Задължително трябва да го види. И да се озове в прегръдката му, да я гали по цялото й тяло. Самата мисъл, че това може и да не стане, буквално разкъсваше на две и душата, и тялото й.

Май трябваше да изстрелям деветмилиметровия куршум в черепа си там, пред тигъра от рекламата на „Есо“. Та сега да не ми се налага да живея с това чувство на мъка и болка. Но нещо я бе възпряло да дръпне спусъка. Чула бе глас. Някой много отдалече я зовеше по име. Може пък да успея пак да го видя, си бе помислила тогава — а щом мисълта се загнезди в нея, почувства се длъжна да остане жива. Нямаше друг избор, независимо доколко са били верни думите на Вожда, че ако остане жива, ще постави самия Тенго в опасност. Усетила бе непоносимо силен прилив на жизнени сили, който не се побираше в рамките на логичното. В резултат на което сега изгаряше от неутолимото желание да е с него; от неутолима жажда и от предчувствието за безнадеждност.

Изведнъж осъзна и друго. Ето това означава да продължаваш да живееш. Получи ли човек надежда, тя му служи за гориво, за пътеводен знак в живота. Без надежда няма живот. Сърцето й се сви при тази мисъл, сякаш всяка кост в тялото й заскърца и пропищя.

Седна до масата и взе пистолета. Дръпна назад затвора, да зареди патрон в цевта, изтегли с палец ударника и го напъха в устата си. Само още мъничко натиск с показалеца — и цялата тази мъка ще изчезне. Само още мъъъничко. Само един сантиметър. Не, и пет милиметра ще ми стигнат да се пренеса в един тих свят без тревоги. Болката ще трае не повече от миг. А след това — блаженото нищо. Затвори очи. Насреща й се хилеше тигърът на „Есо“ от билборда с маркуч в ръка. Вкарай тигъра в резервоара.

Извади твърдата цев от устата си и бавно завъртя глава.

Не мога да умра. Та нали пред балкона ми е детската площадка. Пързалката е там и докато имам надеждата, че Тенго пак ще се появи, няма да мога да дръпна този спусък. Тъкмо тази перспектива я отдръпна назад от ръба на пропастта. В сърцето й една врата се затвори, но се отвори друга — тихо, безшумно. Аомаме пак дръпна затвора, изхвърли патрона, постави предпазителя и положи пистолета обратно върху масата. Когато затвори очи, усети в мрака нещо — бледо сияние, което с всяка секунда отслабваше. Нямаше представа какво е.

Седна на дивана и се съсредоточи върху „На път към Суан“[1]. Представяше си описаните в книгата сцени и се мъчеше да прогони от главата си всички други мисли. Навън заваля студен дъжд. По радиото бяха съобщили, че ръмежът ще трае до следващата сутрин. Някакъв фронт се бе задържал на Тихия океан — като самотен човек, дълбоко замислен, неусещащ хода на времето.

Тенго няма да дойде, мина й през ум. Небето бе покрито от край до край с плътни облаци, които закриваха луната. Но това вероятно нямаше да й попречи да излезе пак на балкона с чаша горещо какао и да наблюдава детската площадка. Да държи близо до себе си бинокъла и пистолета, да се облече прилично, че да може да хукне навън, ако се наложи, и да не откъсва очи от пързалката под дъжда. Друго по-смислено действие за нея нямаше.

* * *

В три следобед някой позвъни от входа на блока. Аомаме не му обърна внимание. Изключено бе някой да й идва на гости. Беше сложила да кипне вода за чая, но за всеки случай спря газта и се ослуша. Звъненето се повтори три-четири пъти, после спря.

След пет минути пак се позвъни. Само че този път на входната врата на апартамента й. Онзи, който я търсеше, бе успял да влезе и сега се намираше пред вратата й. Или е влязъл след някой друг обитател на блока, или е позвънил другиму и го е увещал да го пусне. Аомаме застина неподвижно. Дойде ли някой, в никакъв случай не отваряй, посъветвал я бе Тамару. Сложи райбера и не издавай и гък.

Звънецът иззвъня поне десет пъти. Малко възмножко дори за упорит продавач на стока. Такива обикновено се отказваха след третото позвъняване. Със затаен дъх чу как онзи взе да удря по вратата с юмрук. Не особено силно, но раздразнението на тропащия се усещаше.

— Госпожице Такаи… — чу се тихият глас на мъж на средна възраст. — Моля ви, отворете, госпожице Такаи!

„Такаи“ бе фалшивото име върху пощенската й кутия.

— Госпожице Такаи, знам, че моментът е неподходящ, но трябва да ви видя. Моля ви се!

Мъжът млъкна за миг, като да чакаше отговор. Но като не получи такъв, задумка пак по вратата, този път по-силно.

— Знам, че сте си у дома, госпожице Такаи, така че да не губим време. Отворете ми. Знам, че сте вътре и ме чувате.

Аомаме взе пистолета от масата и свали предпазителя. Уви оръжието в хавлиена кърпа и стисна дръжката.

Нямаше представа кой може да е онзи отвън, нито какво иска. Гневът му май беше насочен към нея — без тя да си има и понятие защо — и настояваше тя да му отвори. Естествено, в това й положение тя нямаше ни най-малкото желание да го послуша.

Думкането най-сетне престана и гласът на мъжа отекна по коридора:

— Госпожице Такаи, дошъл съм за абонаментната ви такса за Ен Ейч Кей. Точно така, добрата стара Ен Ейч Кей. И знам, че сте си у дома. Усещам го, колкото и тишина да пазите. Това ми е работата от сума години. Чувствам кога човекът наистина не си е у дома и кога само се прави, че го няма. Дори и идеална тишина да пази, пак има по какво да позная. Човек диша, сърцето му бие, стомахът му продължава да смила храната. Знам, че сте вътре, госпожице Такаи, и че чакате да се предам и да си тръгна. Нямате намерение нито да ми отваряте, нито да ми отговаряте. Защото не желаете да си платите абонаментната такса.

Гласът му бе по-висок, отколкото беше необходимо, и отекваше из цялата сграда. Тъкмо това, целеше онзи: да произнася толкова силно името на човека, че да го накара да се чувства подигран и посрамен. Та и другите му съседи да си правят сметката. Аомаме обаче пазеше абсолютна тишина. Не възнамеряваше да отваря. Остави пистолета на масата. Но за всеки случай не му постави предпазителя. Току-виж онзи само се прави на инкасатор от Ен Ейч Кей. Седна на стола и впери поглед във входната врата.

Щеше й се да се прокрадне до вратата и да надникне през шпионката да види що за човек е онзи. Но не посмя да помръдне. Най-добре да не предприема нищо ненужно — след време ще му омръзне и ще се махне.

Мъжът обаче май се накани да й изнесе цяла лекция.

— Госпожице Такаи, дайте да не си играем на криеница, а? Не го правя, понеже ми е приятно, нали ме разбирате? И аз съм крайно зает човек. Знам, че гледате телевизия, госпожице Такаи. А всеки, който гледа телевизия, без изключение, е длъжен да заплаща абонаментната такса на Ен Ейч Кей. Може и да не ви се нрави, но такъв е законът. Неплащането на таксата е равносилно на кражба, госпожице Такаи. Нали не желаете да ви третират като крадец за подобна дреболия? Виждам, че живеете в изискана сграда, така че за вас таксата не би трябвало да представлява проблем. Нали? Предполагам, че никак не ви е приятно така да разнасям името ви по хората.

Поначало Аомаме изобщо нямаше да се трогне, ако някой инкасатор от Ен Ейч Кей вдигаше такъв шум. Но в момента тя се криеше, гледаше да не я видят. И не искаше по никакъв начин да привлича вниманието на другите обитатели на блока. Но нищо не можеше да стори. Оставаше и само да пази тишина и да чака онзи да се махне.

— Знам, че се повтарям, госпожице Такаи, но съм сигурен, че сте си у дома и ме чувате. И че си мислите: защо пък тъкмо пред моя апартамент сте решили да вдигате патърдия? И аз се питам същото, госпожице Такаи. И си отговарям, че вероятно го правя, понеже не обичам хората да се преструват, че не са си вкъщи. Защото преструването, че не си си у дома, е само временно разрешение на проблема, нали така? Искам от вас да ми отворите и да ми кажете в лицето, че нямате никакво намерение да плащате абонамента за Ен Ейч Кей. Тогава ще ви олекне. И на мен ще ми олекне. Ще ни остане възможността да проведем дискусия. Но не е хубаво да се правите, че ви няма. Само един плъх може да се крие така на тъмно. И да се измъква навън, когато наоколо няма никой. Ама че жалък начин на живот!

Този човек лъже, рече си Аомаме. Що за глупост е това, че усещал, когато някой си бил у тях. Та аз никакъв шум не съм произвела. Истинската му цел е да застане пред подбран наслуки апартамент, да вдигне шум и да стресне останалите обитатели. Да ги принуди да решат, че е по-лесно да си платят таксата, отколкото да го оставят да се посади пред вратата им по този начин. Сто на сто е изпробвал тази тактика и другаде, и то — с добри резултати.

— Знам, че ме намирате за неприятен човек. Идеално си представям какво си мислите. И в едно сте права — аз наистина съм неприятна личност. И го знам. Но пък и вие трябва да разберете, госпожице Такаи, че от приятен човек инкасатор не става. Хиляди души по света са решили, че няма да плащат абонаментна такса на Ен Ейч Кей, така че човек престава понякога да е възпитан, когато му се налага да събира пари от такива хора. И на мен ми е по-лесно да си тръгна без ядове. Значи, не желаете да платите таксата? Разбирам ви. Извинете за безпокойството. Но не мога. Плащат ми, за да събирам таксата, а и лично аз се дразня, когато някой се прави, че не си е у дома.

Мъжът направи кратка пауза. После издумка цели десет пъти по вратата.

— Госпожице Такаи, сигурно ви писна от мен. Нима не се чувствате вече като крадец? Помислете си. Не става дума за някаква огромна сума. Ще ви стигне колкото да си платите скромна вечеря в местното заведение от някоя ресторантска верига. Просто я платете и никой няма да се отнася към вас като към крадец. Никой повече няма да блъска по вратата ви и да крещи. Знам, че се криете в апартамента си, госпожице Такаи. И си мислите, че цял живот ще можете да се криете безнаказано от мен. Ами, опитайте, щом толкова настоявате. Колкото и да пазите тишина, все някой ден някой ще ви намери. Не можете вечно да се спотайвате. Помислете си само: из цяла Япония е пълно с много по-бедни от вас хора, които най-почтено си плащат таксата всеки месец. Честно ли е, кажете ми?

Последваха нови петнадесет думкания по вратата. Аомаме ги преброи.

— Ясно. И вие сте упорит човек, госпожице Такаи. Хубаво. Аз ще си вървя. Не мога да стоя цял живот пред вратата ви. Но ще се върна, уверявам ви. Наумя ли си нещо, не се отказвам лесно. И не обичам хората, които се преструват, че ги няма. Ще се върна и пак ще заблъскам по вратата ви. Та целият свят да ме чуе. Обещавам ви. Лично аз на вас ви го обещавам. Разбрахме ли се? До скоро виждане.

Не го чу да се отдалечава. Може би обувките му бяха с гумени подметки. Аомаме изчака седнала цели пет минути, без да откъсне поглед от вратата. По коридора бе тихо, нищо не се чуваше. Прокрадна се до входната врата, събра кураж и надникна през шпионката. Нямаше никой.

Постави предпазителя на пистолета и пое няколко пъти дълбоко въздух, да успокои пулса си. Включи газта, кипна вода, направи си зелен чай и го изпи. Най-обикновен инкасатор от Ен Ейч Кей, каза си. Но в гласа му имаше нещо злобно, направо болестно. Дали лично към нея, или към несъществуващата госпожица Такаи, не можеше да каже. Но този пресипнал глас и упоритото думкане я притесняваха. Като нещо лепкаво по голата ти кожа.

Съблече се и си взе душ. Най-старателно се изтърка под горещата струя. След като се подсуши и си облече чисти дрехи, се почувства малко по-добре. Лепкавото усещане го нямаше. Седна на дивана и допи чая си. После направи опит да почете, но думите й убягваха. В паметта си чуваше фрагменти от мъжкия глас:

„И си мислите, че цял живот ще можете да се криете безнаказано от мен. Ами, опитайте, щом толкова настоявате. Колкото и да пазите тишина, все някой ден някой ще ви намери.“

Тръсна глава. Онзи явно плещеше каквото му дойдеше наум, колкото да накара другия да се почувства зле. Та той нищо не знае за мен — нито какво съм сторила, нито защо съм тук. И въпреки това сърцето й не спираше да думка.

Колкото и да пазите тишина, все някой ден някой ще ви намери. В думите на инкасатора сякаш се съдържаше нещо злокобно. Може и съвпадение да е, мина й през ум, но този човек знаеше какво точно да каже, че да ме извади от равновесие. Аомаме се отказа от четенето и се опъна на дивана със затворени очи.

Къде си, Тенго?, чудеше се. После го изрече и на глас:

— Къде си, Тенго?

Веднага ме намерѝ. Преди да ме е намерил някой друг.

[1] Du cote de chez Swann (фр.) — първа част от „По следите на изгубеното време“. — Б.пр. ↑

ШЕСТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ЧУВСТВАМ, ПАЛЦИ МЕ СЪРБЯТ

Тенго водеше напълно подреден живот в крайморското градче. Щом ежедневието му наложи определена схема, започна да полага всички усилия, за да не се отклонява от нея. Сам не знаеше защо го върши, но имаше чувството, че е важно. Правеше сутрешната си разходка, работеше върху романа си, после отиваше в санаториума при баща си и му четеше каквото му попаднеше. След което се връщаше в стаята си и си лягаше. Дните се нижеха един след друг с монотонния ритъм на песните на засяващите ориз селски стопани.

Минаха няколко топли нощи, последвани от няколко неочаквано студени. Есента направи крачка напред, после отстъпи, но все пак продължаваше своя ход. Промяната в сезоните обаче не причини никаква промяна в Тенговия живот — той просто се стараеше всеки нов ден да е повторение на предишния. Налагаше си да е невидим наблюдател, да е тих, да свежда присъствието си до един минимум, да чака безмълвно да дойде въпросното време. Колкото повече дни минаваха, толкова разликата помежду им ставаше все по-малка. Измина седмица, после десет дни. Но въздушната какавида така и не се явяваше. Докато правеха изследванията на баща му всеки следобед, върху леглото му оставаше малката жалка вдлъбнатина с човешка форма.

Дали пък не е било еднократно явление?, мислеше си Тенго с прехапана устна, докато седеше в стъмващата се стаичка. Специално откровение, което никога повече няма да се повтори? Или просто съм видял илюзия? Никой не му отговори. До ушите му стигаше единствено ревът на далечното море и преминаващият през ветрозадържащите борове вятър.

Тенго изобщо не бе убеден, че постъпва правилно. Ами ако се окажеше, че безсмислено е пропилявал времето си тук, в тази стая в санаториума в отдалечения от Токио град? Но дори и така да беше, струваше му се, че не бива да си тръгне. Та нали тъкмо в тази стая му се яви въздушната какавида със спящата фигура на малката Аомаме на бледата й светлина? Нима не я беше докоснал? И еднократно събитие да се окажеше, та дори и само мигновена илюзия, най-добре щеше да е да остане колкото се може повече и да трасира с окото на ума сцената, на която бе станал свидетел.

* * *

След като разбраха, че няма да се връща в Токио, сестрите станаха много по-дружелюбни. Намираха пролуки в графика си и се отбиваха да разменят по някоя приказка. Останеше ли им свободно време, идваха в стаята му да си поговорят. Черпеха го с чай и сладки. В грижите по баща му се редуваха две сестри — госпожа Омура, която бе на около тридесет и пет (онази с химикалката в кока), и госпожица Адачи, с румените бузки и конската опашка. Госпожа Тамура — сестрата на средна възраст с металните рамки на очилата — обикновено стоеше на рецепцията, но ако закъсаха за работна ръка, и тя се включваше в грижите по баща му. И трите сякаш проявяваха личен интерес към Тенго.

Като се изключи онзи специален час около залез-слънце, Тенго разполагаше с много свободно време и разговаряше на какви ли не теми с тях. Макар срещите им да приличаха повече на сеанси с въпроси и отговори: сестрите го разпитваха за живота му, а той им отговаряше максимално откровено.

И те му разправяха за себе си. И трите били от тукашния край, постъпили в сестринското училище след гимназията и станали медицински сестри. И на трите работата в санаториума им се струвала монотонна и скучна, работното време — дълго и с много извънредни часове, но поне имали късмета да работят в родния си град. Пък и работата не била толкова напрегната, колкото в някоя обща болница, където ежедневно се водела борба на живот и смърт. В санаториума възрастните хора губели постепенно паметта си и умирали, без всъщност да осъзнават какво става с тях. Почти нямало кръв, а и персоналът гледал да облекчи страданията им. Никого не докарвали посред нощите с линейки, нито после се разправяли с опечалени хлипащи роднини. Цените тъдява били ниски, така че заплатите напълно им стигали, макар да не били от най-високите. Съпругът на госпожа Тамура — онази с очилата — загинал в катастрофа преди пет години, та живеела с майка си в един близък град. Госпожа Омура — с химикалката в кока — имала две момченца и съпруг, който карал такси. Младата госпожица Адачи живеела в апартамент в покрайнините на града със сестра си, която била три години по-голяма и работела като фризьорка.

— Толкова сте добър, Тенго — каза госпожа Омура, докато сменяше инфузионната торбичка. — Не знам друг да е идвал така като вас да чете на изпаднал в безсъзнание пациент.

На Тенго му стана неудобно от похвалата:

— Ами, имах доста натрупал се отпуск. Пък и надали ще се застоя дълго.

— Колкото и свободно време да имат хората, никой не идва тук с желание. Не знам дали е редно така да говоря, но нашите пациенти не подлежат на оздравяване. А с течение на времето това действа все по-потискащо на близките им.

— Мен баща ми ме помоли да му чета. Нямало значение какво. Каза го доста отдавна, докато все още беше в съзнание. Пък и след като няма какво друго да върша, най-добре е да съм тук.

— И какво му четете?

— Каквото се случи. Хващам книгата, която чета аз в момента, и почвам да му чета от там, докъдето съм стигнал.

— И какво четете в момента?

— „Извън Африка“ на Исак Динесен.

— Не съм я чувала — поклати глава сестрата.

— Написана е през 1937 година. Динесен е датчанка. Омъжила се за швед благородник и отишли да живеят в Африка в навечерието на Първата световна война. Създали си плантация. После се развели и тя останала сама да ръководи плантацията. В книгата си описва какво е преживяла през тези години.

Сестрата премери температурата на баща му, записа я в таблицата, после пак пъхна химикалката в кока си и прибра кичурите зад ушите си.

— Може ли да поседна да послушам как му четете? — попита.

— Не знам дали ще ви хареса — отвърна Тенго.

Тя седна на една табуретка и кръстоса нозе. Бяха яки, месести, но добре оформени.

— Вие си четете, все едно ме няма.

Тенго зачете бавно от мястото, докъдето беше стигнал. Беше пасаж от онези, които най-добре се четат бавно. Както бавно минава времето през африканския пейзаж.

* * *

Когато в Африка започнат дъждовете през март, след четири месеца сухи горещини, избуяването на растенията, свежестта и стелещият се навсякъде техен аромат са поразителни.

Но фермерът не се радва и не смее да повярва в щедростта на природата, а се ослушва с ужас да чуе спад в рева на изливащия се дъжд. Водата, която сега почвата пие, ще трябва да стигне на фермата с всичките й зеленчуци, животни и хора през предстоящите четири бездъждовни месеца.

Прекрасна гледка се наблюдава, когато пътищата из фермата са се превърнали във водни потоци и фермерът гази из калта с пеещо сърце към разцъфналите и капещи кафеени насаждения. Но по някое време посред дъждовния сезон вечерните звезди се показват през изтънелите облаци; тогава фермерът излиза пред дома си и втренчва поглед нагоре, сякаш се провесва от небето да издои още малко дъждец. И се провиква към небето: „Дай ми колкото трябва, че и отгоре. Виж, заголил съм ти сърцето си и няма да те пусна, ако не ме благословиш. Удави ме, ако щеш, но не ме убивай с капризите си. Без coitus interruptus[1], о, небеса!“.

* * *

— Coitus interruptus? — смръщи се сестрата.

— Тя е много пряма в езика си.

— Е, да, но прекалено графично се изразява за пред Бога.

— Напълно съм съгласен — рече Тенго.

* * *

Понякога някой прохладен, безцветен ден през месеците след дъждовния сезон напомня за марка мбая — лошата година, годината на голямата суша. През ония времена пастирите от племето кикую пасяха кравите си около къщата ми и едно момче кавалджийче понякога изсвирваше една кратка мелодийка. Оттогава, колкото пъти чувам тази мелодия, винаги си спомням за миг цялата ни преживяна мъка и отчаяние. Поела е в себе си соления вкус на сълзите. Но в същото време съвсем неочаквано и изненадващо откривах в същата мелодия и някаква странна нега, песен. Нима и те са били част от онези тежки времена? Тогава ние бяхме още млади, изпълнени с дива надежда. И точно през онези дълги дни се сляхме в едно, та и на друга планета да се срещнем — пак ще се познаем и вещите ни ще се провикват помежду си — часовникът с кукувичката и книгите ми към излинелите крави по ливадата и тъжните стари кикую: „И вие бяхте там. И вие бяхте част от фермата Нгонг“. Това лошо време ни благослови и отмина.

* * *

— Прекрасен откъс — каза сестрата. — Като на картина си го представям. „Извън Африка“ на Исак Динесен, казваш?

— Точно така.

— А и гласът ти е много приятен. Дълбок такъв и пълен с чувства. Много подходящ за четене на глас.

— Благодаря.

Сестрата остана седнала върху табуретката, притвори за известно време очи и продължи да диша тихо, сякаш още се къпеше в заревото на прочетения пасаж. Тенго забеляза как, докато диша, гърдите й се надигат и спадат под униформата. И както я гледаше, се сети за по-възрастната си приятелка. Как в петъчните следобеди я разсъбличаше и си играеше с твърдите й зърна. Как тя въздишаше дълбоко и колко влажна бе вагината й. Навън, зад пердетата на прозорците, ръмеше. Тя усещаше тежестта на топките му в дланта си. Но не се възбуди от тези си спомени. И сценката, и чувствата, бяха нещо далечно и смътно, сякаш наблюдавано през тънка мембрана.

По някое време сестрата отвори очи и погледна Тенго. Очите й сякаш прочетоха мислите му. Но не го обвиняваше. Докато ставаше и го гледаше отгоре, лека усмивка разцъфтя на устните й.

— Време е да вървя.

Опипа прическата си, да се увери, че химикалката си е на място, извъртя се и излезе.

* * *

Всяка вечер се обаждаше на Фука-Ери. И днес нищо не се случи, казваше му тя. Телефонът звънял няколко пъти, но тя изпълнила заръката му и не вдигнала.

— Радвам се — каза Тенго. — Нека си звъни.

Когато Тенго я търсеше, трябваше да остави телефона да иззвъни три пъти, да затвори и пак да я набере, но тя невинаги спазваше уговорката. Повечето пъти вдигаше още при първото позвъняване.

— Трябва да спазваме онова, за което сме се договорили — правеше й всеки път забележка Тенго.

— Но аз знам, че си ти. Не се притеснявай.

— Знаеш кога те търся аз?

— На никого друг не се обаждам.

Напълно възможно е, помисли си Тенго. Нали и той усещаше кога му звъни Комацу. По нервното, несвъртяно звънене, сякаш някой барабани нервно с пръсти по бюрото. Но все пак си оставаше само едно усещане. Не би казал, че със сигурност е знаел кой го търси.

Дните на Фука-Ери бяха не по-малко монотонни от Тенговите. Не излизаше изобщо от апартамента. Нямаше телевизия, а книги не четеше. И понеже и почти нищо не ядеше, на този етап още не й се налагаше да пазарува.

— След като не се движа много, и от ядене не се нуждая — каза Фука-Ери.

— И какво правиш по цял ден сама?

— Мисля си.

— За какво?

Не му отговори.

— И гарванът идва.

— Той всеки ден идва по веднъж.

— Много пъти идва, не само веднъж.

— Все един и същ ли?

— Да.

— И никой друг ли?

— И онзи от Ен Ейч Кей дойде.

— Същият като преди ли?

— И казва на висок глас господин Кавана, вие сте крадец.

— Пред вратата ми ли го вика?

— Така че всички да го чуят.

Тенго се замисли за миг.

— Не му обръщай внимание. Няма нищо общо с теб и нищо не може да ти направи.

— Казва, че знае, че си вътре.

— Не му се притеснявай. Той така си приказва, за да ме уплаши. Понякога хората от Ен Ейч Кей действат по този начин.

Тенго многократно бе виждал и собственият му баща да го прави. Със злобен глас, кънтящ по коридорите на някой държавен жилищен блок в неделя следобед. Да заплашва и да се подиграва с обитателите му. Притисна леко с пръсти слепоочията си. Споменът носеше със себе си огромно количество друг багаж.

А Фука-Ери сякаш усети нещо по мълчанието му, та попита:

— Ти добре ли си?

— Добре съм. Просто не обръщай внимание на оня от Ен Ейч Кей, разбра ли?

— И гарванът ми каза същото.

— Радвам се да го чуя.

Откакто видя двете луни на небето и появата на въздушна какавида върху леглото на баща му в санаториума, Тенго на нищо вече не можеше да се учуди особено. Пък и кому пречеше обмена на мнения между Фука-Ери и гарвана на перваза?

— Мисля да поостана още малко тук. Още ми е рано да се връщам в Токио. Нали нямаш нищо против?

— Стой там колкото искаш.

И затвори. При което разговорът им мигновено изчезна. Сякаш някой бе съсякъл на две телефонната линия с остра томахавка.

* * *

След това Тенго се обади в издателството, където работеше Комацу, но него го нямаше. Мярнал се бил към един, но след това излязъл и човекът на телефона нямаше представа нито къде е, нито дали ще се връща. Което си беше напълно в негов стил. Тенго издиктува номера на санаториума с молба Комацу да го търси там през деня. Не можеше да си позволи да му остави номера на пансиона и той да се раззвъни там посред нощите.

* * *

За последно се беше чул с Комацу в края на август. И то само накратко. Оттогава никой от двамата не бе търсил другия. После Комацу изчезна за три седмици. Обадил се бил на собственика на издателството с някакво мъгляво извинение, че не бил добре и имал нужда да се свести, и оттогава не се бил вясвал.

Сякаш беше изчезнал безследно. Тенго се тревожеше, но не прекалено. Комацу поначало си беше особняк. Сто на сто скоро щеше да цъфне отнякъде и да влезе в кабинета си.

Подобно егоистично поведение обикновено не бе прието в корпоративните среди. Но в случая с Комацу все някой от колегите му успяваше да замаже нещата, та той да не закъса. Не че беше кой знае колко популярен, но все се намираше по някой, който с готовност изчистваше сътворените от него бъркотии. А пък и ръководството на издателството се правеше донякъде, че не забелязва. Вярно, Комацу бе егоист, неотзивчив и арогантен, но пък беше и много добър в работата си. Сам, без ничия помощ, се беше оправил с бестселъра „Въздушната какавида“. Така че нямаха никакво намерение да го уволняват.

И както Тенго очакваше, един ден Комацу просто се върнал без всякакви обяснения или извинения. Тенго бе научил вестта случайно от друг редактор, с когото работеше.

— И в какво настроение е господин Комацу? — попита го Тенго.

— Добре ми изглежда — отвърна онзи. — Само дето е станал май по-малко приказлив.

— По-малко приказлив ли? — попита леко изненаданият Тенго.

— Как да го кажа по-точно… по-необщителен е станал.

— Наистина ли е прекарал тежко боледуване?

— Отде да го знам? — рече с безразличие редакторът. — Но казва, че вече бил добре, и съм склонен да му вярвам. Та откакто се върна, успяхме да понаваксаме с изостаналата работа. По време на отсъствието му си имах куп ядове във връзка с „Въздушната какавида“. Понеже на мен ми я бяха прехвърлили, докато го нямаше.

— А, като стана дума за „Въздушната какавида“, да си чул нещо ново по повод изчезналата й авторка Фука-Ери?

— Нищо ново. Никакъв напредък и никаква представа къде може да е тя. Всички са изперколясали.

— Аз уж следя вестниците, но напоследък не срещам нито дума за случая.

— Повечето медии се отдръпнаха от събитието, а може и умишлено да се дистанцират от цялата тази история. И полицията, изглежда, не се занимава активно със случая. Той, господин Комацу, най ще е в течение, така че него го питай. Но, както вече ти споменах, станал е по-неразговорлив. Бих казал дори, че изобщо не прилича на себе си. Навремето преливаше от самочувствие, а сега е станал по-скромен, по-самовглъбен, бих казал, и половината време само седи и мълчи. И по-дръпнат е станал някак си. Понякога като че изобщо забравя, че наоколо му има и други хора. Сякаш се е наврял сам в някаква дупка.

— По-самовглъбен — рече Тенго.

— Като седнеш да разговаряш с него, ще разбереш какво имам предвид.

Тенго му благодари и окачи слушалката.

* * *

Обади се на Комацу след няколко вечери. Намери го в службата му. И установи, както го беше предупредил и редакторът, че самият начин, по който говори Комацу, се е променил. Навремето думите му течаха гладко, без запъвания, но сега се усещаше определена неловкост, сякаш мисълта му беше някъде другаде. Мъчи го нещо, реши Тенго. Но веднага му стана ясно, че това вече не е някогашният хладнокръвен Комацу.

— Напълно ли оздравяхте? — заинтересува се Тенго.

— В какъв смисъл?

— Доколкото разбрах, отсъствали сте от работа по здравословни причини.

— Да, така беше — каза Комацу, сякаш току-що си бе спомнил този факт. И млъкна. — Но вече съм добре. Ще ти разкажа по-подробно друг път, тия дни. В момента ще ми е трудно да ти го обясня.

Друг път, тия дни. Тенго се замисли върху тези му думи. Наистина имаше нещо необичайно в гласа на Комацу: липсваше обичайното усещане за дистанция, а и самите му думи звучаха плоско, без каквато и да било дълбочина.

Тенго намери удобен момент в разговора да му пожелае довиждане и окачи слушалката. Реши, че не е необходимо да засяга темата за „Въздушната какавида“ и Фука-Ери. Нещо в тона на Комацу му подсказа, че онзи се мъчи да я избегне. Да е имало някога случай Комацу да не може да разговаря на някоя тема?

* * *

Оттогава, от края на септември, бяха минали повече от два месеца, а Тенго не беше разговарял нито веднъж с Комацу. Комацу страшно си падаше по дългите телефонни разговори. А Тенго му служеше като заместител на стената, от която да отбива топката. Може пък просто да изживява някакъв период, в който не му е до приказки с никого, разсъждаваше Тенго. Всекиму може да се случи. Дори и на човек като Комацу. А пък и Тенго нямаше нищо спешно за обсъждане с него. И „Въздушната какавида“ бе престанала да се продава масово и на практика бе излязла от полезрението на читателската публика, и самият той знаеше къде точно се намира липсващата Фука-Ери. Ако Комацу има за какво да говори, ще му се обади. А щом не му се обажда, значи няма за какво да си говорят.

Все пак Тенго бе на мнение, че му е време да звънне на Комацу. Ще ти разкажа по-подробно друг път, тия дни. Това странно изказване не му даваше мира.

* * *

Обади се и на своя приятел, който го заместваше в школата за зубрене, да види как вървят нещата.

— Всичко е наред — отвърна приятелят му. — Как е баща ти?

— В кома е, откакто съм дошъл — рече Тенго. — Диша, поддържа ниска, но стабилна температура и кръвно налягане. Но е в безсъзнание. Според мен не изпитва никаква болка. Имам чувството, че се е пренесъл окончателно в света на сънищата.

— Поне не се мъчи — каза приятелят му с голяма доза безразличие.

А смисълът на думите му бе: Може да ти прозвучи нетактично, но от определена гледна точка си е доста лек начин да умреш. Той обаче си беше спестил всичките тези уводни думи. Но човек, като поучи някоя и друга година в математически факултет, свиква да разговаря по такъв съкратен начин.

— Виждал ли си напоследък луната? — попита неочаквано Тенго.

Приятелят му вероятно бе единственият човек, на когото можеше да зададе внезапен въпрос за луната, без да събуди у него и капка подозрителност.

Приятелят му се замисли:

— Абе, да ти кажа честно, май не съм се заглеждал наскоро. Защо? Какво й е на луната?

— Погледни я, моля ти се, когато имаш възможност. И ми кажи какво ти е мнението.

— Какво ми е мнението ли? От каква гледна точка?

— От всякаква. Любопитно ми е какво впечатление ще ти направи луната, като я видиш.

Кратка пауза.

— Дано само не се затрудня да ти опиша чувствата си по отношение на луната.

— Не очаквам от теб особена изразителност. Интересуват ме по-специално най-видимите й особености.

— Чакай, чакай… Ти искаш да погледна луната и да ти опиша най-видимите й според мен особености, така ли?

— Точно така — отвърна Тенго. — Дори ако нищо особено не ти направи впечатление.

— Днес е облачно и подозирам, че няма да мога да я видя. Но щом се проясни, ще й хвърля един поглед. Стига да се сетя, де.

Тенго му благодари и окачи слушалката. Ако се сетел. Какво друго може да очаква човек от някого, завършил математически факултет, освен невероятно кратка памет по отношение на неща, които не го вълнуват?

* * *

Когато времето за посещения изтече, Тенго си тръгна от санаториума, но спря да си вземе довиждане с госпожа Тамура на рецепцията.

— Много ви благодаря. Приятна вечер.

— Вие докога смятате да стоите тук? — попита го тя и намести очилата върху носа си. Смяната й, изглежда, бе свършила, понеже бе заменила униформата с плисирана тъмнолилава пола, бяла блуза и сива жилетка.

Тенго се замисли за минута.

— Не знам. Зависи накъде ще тръгнат нещата.

— Още отпуск можете ли да си уредите?

— Намерих човек, който да ме замества в школата, така че разполагам с още известно време.

— Къде се храните поначало?

— В градските ресторанти. В пансиона осигуряват единствено закуска, така че се отбивам до някое близко заведение и си поръчвам фиксираното меню или купичка ориз, нещо от този род.

— И ви е вкусно?

— Не бих казал. Макар всъщност да не обръщам особено внимание на вкуса.

— Но така не е хубаво — рече възмутена сестрата. — Вие имате нужда от по-питателна храна. Щото, като ви гледам, напоследък сте заприличали на кон, който спи прав.

— Кон, който спи прав ли? — изненада се Тенго.

— Нима не знаете, че конете спят прави? Никога ли не сте виждали?

— Никога — завъртя глава Тенго.

— И лицата им приличат на вашето — каза сестрата на средна възраст. — Отидете да се видите в огледалото в тоалетната. От пръв поглед не им личи, че спят, но ако се вгледате по-отблизо, ще установите, че очите им са отворени, но всъщност нищо не виждат.

— Да не искате да кажете, че конете спят с отворени очи?

— Точно като вас — кимна дълбоко сестрата.

Тенго насмалко да тръгне да се оглежда в тоалетната, но се отказа.

— Разбирам. Отсега нататък ще се старая да се храня по-добре.

— Случайно да ви се е прияло якинику[2]?

— Якинику ли?

Тенго не си падаше особено по месните ястия. Поначало не налиташе на месо. Но сега, като стана дума, реши, че няма да е зле да поразнообрази диетата си. Тялото му май наистина имаше нужда от нещо по-питателно.

— Щото ние си говорехме да излезем и да се почерпим с якинику. Така че, ако желаете, елате с нас.

— Кои „вас“?

— Другите две свършват работа в шест и половина и тръгваме. Какво ще кажете?

„Другите две“ явно бяха госпожа Омура и госпожица Адачи. Изглежда, обичаха да са заедно дори в извънработно време. Тенго обмисли перспективата да отиде с тях на якинику. Не му се щеше да нарушава семплия си стил на живот, но пък и не му идваше наум някакво подходящо извинение. Колко зает може да е един човек в такова малко градче?

— Стига да не ви преча.

— Ама как ще ни пречите? Нима мислите, че ще поканя някого, който би ни пречил? Няма какво да му мислите. Тръгвайте с нас. Веднъж и на нас да ни излезе късметът да излезем със здрав млад мъж.

— Колкото до здравето, здрав съм — рече неуверено Тенго.

— А това е най-важното — обяви сестрата своето професионално заключение.

* * *

Никак не им беше лесно на сестрите да подредят графика си така, че и трите да са свободни едновременно, но поне веднъж месечно успяваха. В такива дни отиваха в града, хапваха нещо вкусно и питателно, гаврътваха по някоя чашка и пееха караоке, колкото да изпуснат насъбралото се напрежение. Категорично имаха нужда от промяна в обстановката. Животът в това провинциално градче бе монотонен и с изключение на лекарите и останалите сестри в санаториума не виждаха други хора освен възрастните си пациенти, останали съвсем без памет и без признаци на живот.

Тенго установи, че не може да се съревновава с трите сестри по ядене и пиене. Те все повече се оживяваха, а той си седеше кротко до тях, хапваше умерено от печеното на скара месо и отпиваше по малко от наливната си бира, че да не се напие. След като излязоха от заведението с якинику, се преместиха в един бар, поръчаха си бутилка уиски и се включиха в караокето. Отначало всяка една от сестрите изпя някоя и друга любима своя песен, после трите излязоха едновременно за едно парче на дамската група „Кендийс“[3] с всичките му хореографски стъпки. Явно го бяха репетирали, личеше си по майсторското им изпълнение. Тенго не си падаше много по караокето, но успя все пак да изкара една песен на Йосуи Иноуе[4], която смътно си спомняше.

Госпожица Адачи, която поначало бе въздържана, след като пийна, се оживи и набра кураж. Румените й бузки добиха от алкохола здравословен цвят. Взе да се кикоти на глупави вицове, а по някое време се облегна съвсем непринудено на Тенговото рамо. Госпожа Омура се бе преоблякла в тънка тъмносиня рокля и бе разпуснала коси, което я подмладяваше с поне три-четири години. И гласът й спадна с една октава. Резките й делови маниери се посмекчиха и движенията й станаха по-плавни, като на съвсем различен човек. Единствено госпожа Тамура с металните рамки си беше същата както винаги.

— Децата ще преспят у едни съседи — поясни госпожа Омура. — А мъжът ми е нощна смяна. Човек трябва да се възползва от такава възможност да се повесели. Да се откъсне от ежедневието. Не си ли съгласен, Тенго-кун?

И трите вече му говореха със свойското обръщение „кун“ вместо много по-официалното „Кавана-сан“ или „Тенго-сан“. Повечето от познатите му май му викаха „Тенго-кун“, включително (зад гърба му) и курсистите в школата.

— Правилно — съгласи се Тенго.

— Нужно ни е да излизаме от време на време — допълни госпожа Тамура, докато отпиваше от чашата си с уиски „Сънтори Олд“, примесено с вода. — Та нали и ние сме хора от плът и кръв!

— Като съблечем престилките, отдолу сме си най-нормални жени — рече госпожица Адачи и сама се изкикоти на забележката си.

— Я ми кажи, Тенго-кун — каза госпожа Омура, — може ли да ти задам един по̀ така въпрос?

— Да чуем.

— Имаш ли си момиче?

— Да, да, я разкажи — намеси се и госпожица Адачи, захрупала царевични ядки[5] с едрите си бели зъби.

— Абе, трудна тема е… — отвърна Тенго.

— Няма значение колко е трудна — прекъсна го опитната госпожа Тамура. — И време имаме, и желание да слушаме. Умирам от любопитство да чуя тая трудна за разправяне история.

— Казвай! Казвай! — заскандира госпожица Адачи и взе да пляска с ръце и да се кикоти.

— Изобщо не е интересна. Най-обикновена, банална история — опита да се измъкне Тенго.

— Добре. Давай тогава по същество — обади се госпожа Омура. — Имаш ли си гадже, или не?

Тенго се предаде.

— На този етап си нямам.

— Хм… — каза госпожа Тамура. Разбърка с пръст напитката си и го облиза. — Не бива така. Що за безобразие? Такъв млад, жизнен мъж, пък без гадже. Жива загуба.

— А и за тялото е вредно — обяви едрата госпожа Омура. — Като се въздържаш прекалено дълго, почва да ти се размеква мозъкът.

— Ще ти се размекне мозъкът — продължи да се кикоти младата госпожица Адачи и посочи с пръст челото си.

— Имах си доскоро — рече едва ли не с оправдателен тон Тенго.

— И какво, скъсахте ли? — намести очилата на носа си госпожа Тамура.

Тенго кимна.

— Тя ли те заряза?

— Не знам — килна глава Тенго. — Може и така да се каже. Май наистина тя ме заряза.

— Случайно да е била… доста по-възрастна от теб? — попита госпожа Тамура с присвити очи.

— Беше — призна Тенго. Тя пък откъде знае?

— Аз нали ви казвах? — изгледа госпожа Тамура гордо другите две сестри. А те кимнаха.

— Разправям им аз, че си имаш работа с по-възрастна жена. Ние, жените, отдалече подушваме такива неща.

— Душ-душ — сбръчка носле госпожица Адачи.

— И на всичко отгоре беше и омъжена, нали? — обади се лениво госпожа Омура.

Тенго се поколеба за миг, после кимна. Нямаше смисъл да ги лъже.

— Палавник! — изкиска се госпожица Адачи и го сръга в бедрото.

— С десет години по-възрастна — каза Тенго.

— Олеле! — възкликна госпожа Тамура.

— Значи, си се обичал с опитна по-възрастна жена — оцени положението госпожа Тамура, самата тя майка. — Направо ти завиждам. Май и аз ще трябва да се включа. И да утеша нашия самотен, мил Тенго-кун. Може и да не ми личи, ама все още имам хубавко тяло.

Сграбчи Тенговата ръка и понечи да я притисне към гърдите си. Но другите две я възпряха. Колкото и да се отпуска човек, все пак си има граница, която не бива да се прекрачва в отношенията между едни сестри и родственика на техен пациент. Това, изглежда, си мислеха — или просто ги беше страх някой да не ги види. В малките градчета като тяхното клюките се разпространяваха светкавично. Току-виж съпругът на госпожа Тамура се окажеше някой ревнивец. Тенго и така си имаше достатъчно ядове. Повече не му трябваха.

— Голяма работа си ти! — подхвана госпожа Тамура с желание да смени темата. — Дошъл си чак тук да седиш с часове до леглото на баща си и да му четеш на глас. Малко хора биха го направили.

— Вярно. Голяма работа е — кимна леко госпожа Адачи. — За което много те уважавам.

— Нямаш си представа колко много те хвалим — рече госпожа Тамура.

Лицето на Тенго пламна. Та той изобщо не беше дошъл, за да се грижи за болния си баща. А киснеше тук единствено понеже се надяваше да види пак въздушната какавида с нейното бледо сияние и със спящата в нея фигура на Аомаме. Това бе единствената му причина. Грижите по бащата в безсъзнание бяха просто претекст. Но нямаше как да им разкрие истината. Иначе щеше да се наложи първо да им обяснява какво е това „въздушна какавида“.

— Правя го, понеже досега почти нищо не съм правил за него. — И от неудобство сви огромното си тяло върху тесния дървен стол. Смирението му обаче страшно се хареса на сестрите.

На Тенго му се щеше да им каже, че му се спи, та да може да стане и да се прибере в пансиона. Но все не намираше подходящ момент. А и не обичаше да се налага.

— И все пак… — прокашля се леко госпожа Омура — Да се върнем на предишната тема. Не разбирам защо си се разделил с тази десет години по-възрастна от теб жена. Имам чувството, че много добре сте се разбирали. Съпругът й ли ви излови, или нещо друго стана?

— И аз не знам причината — каза Тенго. — В един момент тя престана да се обажда и оттогава не съм я чул.

— Хм… — рече госпожица Адачи. — Възможно ли е да си й писнал?

Но госпожа Омура поклати глава. Вдигна право нагоре показалец и се обърна към по-младата си колежка:

— Ти си още много зелена. Изобщо не си наясно с тия работи. Изключено е една четиридесетгодишна омъжена жена да набара такъв млад, жизнен сладур като нашия и да му се кефи докрай, след което изведнъж да рипне и да му заяви: „Чао, готин! Много приятно ми беше!“. Такива работи не стават. Виж, обратният вариант често се случва.

— Така ли? — наклони съвсем леко главата си госпожица Адачи. — Аз май наистина съм си наивна.

— Точно така стоят нещата — заяви госпожа Омура. После впери поглед в Тенго, сякаш се отдръпна от каменен паметник, за да прочете издълбания му надпис. И кимна: — Като порастеш още малко, ще помъдрееш.

— А те, годините, така бързо минават — въздъхна госпожа Тамура и се сви на стола си. И трите се заеха да обсъждат сексуалните подвизи на непозната на Тенго жена (вероятно и тя медицинска сестра, реши той). С чаша уиски с вода в ръка Тенго ги наблюдаваше и си представяше трите вещици от „Макбет“. Онези, дето викат „Зло — добро, добро и зло от едно са потекло“, докато пълнят главата на Макбет със зли помисли. Само че Тенго не възприемаше трите сестри като зли същества. Бяха най-любезни и прями жени. Работеха усилено и се грижеха добре за баща му. Преуморени, заседнали в този малък и съвсем неободряващ град, просто изпускаха насъбралото се напрежение, както правеха по веднъж всеки месец. Но като гледаше как енергията на тези жени от три различни поколения се слива, нямаше как да не се сети за шотландската пустош — за „дъжд и вихър, гръм и мрак“.

Бяха учили „Макбет“ в часовете по английски в университета, та няколко строфи се бяха загнездили в мозъка му.

Чувствам, палци ме сърбят —

значи, злото е на път!

Гост на праг — ключалко: щрак![6]

Защо тъкмо тези строфи бе запомнил? Дори не се сещаше точно кой ги изговаря в пиесата. Но го подсетиха за упорития инкасатор от Ен Ейч Кей, който чукал на вратата на апартамента му в Коенджи. И Тенго погледна палците си. Изобщо не го сърбяха. Но това не отнемаше от злокобното звучене на паметния Шекспиров стих.

Значи, злото е на път.

Тенго се молеше Фука-Ери да не отключва вратата.

[1] Прекъснат полов акт (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Месо на скара (яп.). — Б.пр. ↑

[3] Candies (англ. — „Бонбоните“) — прочуто японско дамско вокално „идол поп трио“ (1973–1978). „Идол (на яп. — айдору) феноменът“ се заражда в Япония в края на шестдесетте и началото на седемдесетте години, след като японската публика лудва по Силви Вартан заради ролята й във Френския мюзикъл „Търсете идола“ (Cherchez I’idole, 1963, прожектиран в Япония през 1964 г. под заглавието Aidoru wo sagase). Идолът обикновено е особено привлекателна или сладка личност на двадесетина години (най-често момиче), която в период от няколко месеца до няколко години се налага на масовата култура чрез редовни медийни изяви, участия в поп група, второстепенни роли в тв сериали и риалити шоута за издирване на таланти (на яп. — таренто), фотосесии и т.н. — Б.пр. ↑

[4] Yosui Inoue (р. 1948) — една от водещите фигури в японската естрада — композитор, китарист и продуцент, забележителен заради характерния си глас, ексцентричните текстове и неразделните си тъмни очила. — Б.пр. ↑

[5] corn nuts (англ. — „царевични ядки“) — киснати три дни във вода царевични зърна, преди да бъдат изпържени, докато станат хрупкави. — Б.пр. ↑

[6] Преводът на „Макбет“ от английски е на Валери Петров. — Б.пр. ↑

СЕДМА ГЛАВА

(УШИКАВА): НА ПЪТ СЪМ КЪМ ТЕБ

За известно време Ушикава трябваше да се откаже от събирането на повече информация за възрастната вдовица от Адзабу. Охраната й беше прекалено плътна и неминуемо щеше да се блъсне във висока стена, независимо в коя посока поемеше. И за приюта нямаше да е лошо да има още сведения, но пък беше рисковано да се мотае повече из махалата. Около сградата имаше охранителни камери, а с неговата външност веднага щяха да го забележат. А застанеха ли нащрек, нещата щяха да се усложнят сериозно. Затова реши да стои надалече от къщата с върбите и да опита нов подход.

Но единственият нов подход, който му идваше наум, бе да проучи още веднъж Аомаме. Вече беше поръчал на една частна детективска агенция, с която си беше сътрудничил, да събере още сведения, а и сам се зае да поразпита хора, които бяха имали допир с нея. Но не успя да изрови нищо подозрително. Ушикава се намръщи и дълбоко въздъхна. Няма начин да не съм пропуснал нещо, рече си. И то — нещо критично.

* * *

Ушикава извади от едно от чекмеджетата на бюрото си тефтерче с телефонни номера и набра един. Винаги се обаждаше на този номер, когато се нуждаеше от информация, достъпна единствено по незаконен път. Човекът отсреща живееше в много по-тъмен свят от този на Ушикава. Но щом си плащаш, бе в състояние да изрови всяко необходимо ти сведение. Само че, колкото по-труднодостъпно бе то, толкова по-висока бе и таксата му.

А Ушикава имаше нужда от две неща. Първо, лични данни за родителите на Аомаме, които продължаваха да са предани членове на сектата на „Свидетелите“. Ушикава бе абсолютно убеден, че „Свидетелите“ си имат централна база данни с информация за цялата им членска маса. Последователите й в цяла Япония бяха многобройни и между управлението и регионалните клонове вървеше усилен информационен трафик. Една такава система нямаше да може да функционира гладко без централен информационен масив. Самата главна квартира се намираше в град Одавара. Там „Свидетелите“ притежаваха изключително внушителна сграда върху просторен парцел, плюс печатница, аудитория и общежитие за посетители от цялата страна. Цялата им информация идваше оттам и сто на сто се намираше под най-строг контрол.

Второто, от което се нуждаеше Ушикава, бе информация за трудовия стаж на Аомаме към спортния клуб: всички подробности, свързани с работата й, плюс имената на личните й клиенти. Надали тези сведения се охраняваха кой знае колко плътно. Но все пак човек не можеше да цъфне там и да каже „Бихте ли били така добри да ми покажете папката си за Аомаме, ако обичате?“, и да разчита те най-любезно да му я връчат.

Ушикава издиктува на телефонния секретар своето име и номер. След половин час му се обадиха.

— Господин Ушикава… — рече нечий дрезгав глас.

Ушикава изброи нещата, които му трябваха. Самият човек никога не беше виждал. Винаги вършеха бизнеса си по телефона, а материалите му се изпращаха по куриер. Мъжът бе леко пресипнал и от време на време кашляше. Може би имаше някакъв проблем с гърлото. От неговата страна никога не се чуваше никакъв шумов фон — сякаш говореше от шумоизолирано помещение. Ушикава чуваше единствено гласа на човека и стържещото му дишане. И нищо повече. Освен това звуците достигаха до ушите му и леко премодулирани. Ама че гаден тип, си казваше всеки път Ушикава. На тоя свят е пълно с гадни типове, мислеше си, като в същото време съзнаваше, че, обективно погледнато, и той май спадаше към същата категория. Тайно си беше измислил и прякор на онзи — Прилепа.

— Значи, и в двата случая ви интересува информация, свързана с името Аомаме, така ли? — попита пресипнало Прилепа и се прокашля.

— Точно така. Името е рядко срещано.

— И държите да получите цялата налична информация?

— Стига да е свързана с Аомаме — да. По възможност бих желал и нейна снимка, на която лицето й да се вижда ясно.

— Със спортния клуб не би трябвало да има проблеми. Те не очакват, че някой ще седне да им краде информацията. Но при „Свидетелите“ нещата са коренно различни. Те са огромна организация, с много пари и плътна охрана. Религиозните организации са сред най-трудните за пробиване. Съхраняват най-строго всички данни за членовете си, а освен това се пазят и от данъчните власти.

— Смятате ли, че ще успеете?

— Има си начини за отваряне на всяка врата. По-трудното е после да я затвори човек. Не го ли направиш, ще видиш веднага как към тебе лети самонасочващ се снаряд.

— То направо си е цяла война, ако съдя по думите ви.

— И си е наистина война. Не се знае какви ужасии могат да изскочат — каза със стържещ глас онзи.

Но Ушикава усещаше по тона му, че войната всъщност му доставя удоволствие.

— Да разбирам ли, че се наемате?

Мъжът леко се прокашля:

— Добре. Но няма да ви излезе евтино.

— За каква сума става дума горе-долу?

Онзи спомена една приблизителна сума. На Ушикава му се наложи да преглътне, преди да я приеме. Имаше заделени достатъчно средства, за да я покрие, а пък ако онзи си свършеше добре работата, впоследствие щяха да му я възстановят.

— Колко време ще ви е нужно?

— Предполагам, че въпросът е спешен.

— Точно така.

— Трудно ми е да преценя точно, но би трябвало да е между една седмица и десет дни.

— Добре — рече Ушикава. Нямаше друг избор, освен да остави Прилепа да определи срока.

— Ще ви се обадя веднага щом събера материалите. Твърдо преди да са изтекли десетте дни.

— Освен ако не ви настигне самонасочващият се снаряд — подметна Ушикава.

— Точно така — съгласи се онзи с определено самодоволен тон.

* * *

След като затвори, Ушикава се приведе над бюрото си и взе да размишлява. Нямаше никакво понятие как точно смята Прилепа да се добере до тези сведения през някоя задна врата. А и да го беше питал, онзи надали щеше да му обясни. Едно обаче знаеше със сигурност: методите му не са законни. Първо ще се опита да подкупи някой вътрешен човек. При нужда ще опита и влизане с взлом. Но ако работата опре до компютри, тогава вече ще види зор.

Информация се обработваше с компютри само в няколко правителствени учреждения и фирми. Прекалено скъпа и трудна работа беше. Но една национална религиозна организация надали би минала без компютризация. Самият Ушикава нищо не разбираше от тая техника. Но бе съвсем наясно, че компютърът се превръща в неоценимо средство за събирането на информация. Едновремешните методи — отиваш в библиотеката на парламента, сядаш на маса с купища подвързани миниатюризирани издания на стари вестници или алманаси — скоро щяха да останат в историята. А светът ще се сведе до едно бойно поле, напоено с миризмата на кръв, на което ще се сблъскват компютърните мениджъри и хакерите. Не, реши Ушикава „миризмата на кръв“ не е най-точно казано. Щом е война, без кръв няма да мине, но няма да мирише на кръв. Ама че странен свят! Лично той предпочита един свят, в който все още има и миризми, и болка, дори в непоносима степен. Това в никакъв случай не означава, че хора като него скоро ще се превърнат в демодирани реликви. Така че Ушикава не се тресеше от песимизъм. Притежаваше силна вродена интуиция, а уникалният му обонятелен орган му позволяваше да надушва и различава какви ли не миризми. Усещаше физически, с кожата си, накъде вървят нещата. А компютърът на такова нещо не е способен. Една такава способност не се поддава нито на количествено остойностяване, нито на систематизиране. Да пробиеш в силно защитен компютър и да извлечеш от него информация, е работа за хакера. Но да прецениш коя точно информация да извлечеш, да пресееш целия информационен масив, за да извлечеш нужното ти — това може да се върши само от човек от плът и кръв.

Може би съм просто един грозен, демоде мъж на средна възраст, мислеше си Ушикава. Абе, какво ти „може би“? Без капка съмнение аз съм си един грозен, демоде мъж на средна възраст. Но пък притежавам два таланта, които никой друг няма. И докато ги притежавам, ще оцелея, в какъвто и странен свят да се озова.

А теб, госпожице Аомаме, ще те гепя, обещавам ти. Много си хитра, няма две мнения. И умела, и предпазлива. Но ще те гоня до дупка. Така че ме чакай. На път съм към теб. Не ми ли чуваш вече стъпките? Съмнявам се, че ще ги чуеш. Понеже стъпвам като костенурка — почти безшумно. Но стъпка по стъпка се приближавам към теб.

Ушикава обаче усещаше и друг натиск, откъм гърба — натиска на времето. Преследването на Аомаме бе равносилно на бягане и от времето, което него го гонеше. Длъжен бе да я открие бързо, да изясни кои са съучастниците й и да представи всичко това подредено на подносче пред хората от Сакигаке. Разполагаше с ограничено време. Не можеше да чака да открие нещо чак след три месеца, да речем. Доскоро те го възприемаха като много ценен човек: способен и отзивчив, юридически грамотен и умеещ да държи устата си затворена. И най-вече умеещ да работи самостоятелно. Но в крайна сметка той си е едно просто момче за всичко. Не е един от тях, не е член на семейството им. У него няма и капка религиозни чувства. И ако усетят, че се превръща в опасност за сектата им, ще го елиминират без никакви угризения.

* * *

В очакване на обаждането от Прилепа Ушикава отиде до библиотеката да попрочете за миналото и дейността на „Свидетелите“. Записа си някои неща и си преснима необходимите документи. Обичаше да, се рови из библиотеките, да усеща как трупа знания в ума си. От дете му правеше удоволствие.

След като приключи с библиотеката, се отби до апартамента на Аомаме в Джиюгаока, да се убеди повторно, че още е празен. Името й още си седеше на пощенската й кутия и май наистина нямаше нов обитател. Оттам мина през агента по недвижимите имоти, който отдаваше апартаментите в блока под наем.

— Научих, че в сградата има свободен апартамент каза Ушикава. — Интересува ме дали мога да го наема.

— Да, празен е, но нов наемател може да се нанесе едва в началото на февруари. Договорът със сегашния наемател изтича в края на януари. Дотогава възнамеряват да си плащат месечния наем. Изнесоха всичко и спряха тока и водата. Но договорът си остава в сила.

— Искате да кажете, че ще плащат наем за празен апартамент чак до края на януари?

— Точно така — съгласи се агентът. — Казаха, че ще платят целия дължим по договора наем, тъй като искат да запазят апартамента така, както е. И докато си плащат наема, нищо не мога да направя.

— Ама че странен свят — да хвърляш пари за някакъв си празен апартамент!

— Честно казано, и на мен ми направи впечатление, и за да ми е чиста работата, накарах собственика да ме придружи, за да му направим оглед. Да няма някоя мумия в гардероба или нещо от тоя сорт. Но нищо не намерихме. Най-старателно е почистено. Просто празен апартамент, нищо повече. Но нямам представа какви са реалните обстоятелства.

Очевидно Аомаме не живееше повече там. Но по някаква известна само на тях причина искаха да се води номинално за наемател, поради което плащаха четиримесечен наем за празен апартамент. Които и да бяха те, явно бяха крайно предпазливи, а и не страдаха от липса на пари.

* * *

Точно на десетия ден в ранния следобед Прилепа се обади в офиса на Ушикава в Коджимачи.

— Господин Ушикава — рече пресипналият глас. Както винаги, около него не се чуваше никакъв друг шум — пълна звукоизолация.

— На телефона.

— Удобно ли е да разговаряме в момента?

— Съвсем — каза Ушикава.

— Охраната при „Свидетелите“ е наистина много плътна. Но аз си го знаех. Все пак успях да измъкна необходимите ви сведения за Аомаме.

— Без самонасочващ се снаряд?

— Поне дотук.

— Радвам се.

— Господин Ушикава — каза онзи и се прокашля неколкократно. — Много извинявайте, но може ли да ви помоля да загасите цигарата си?

— Коя цигара? — попита Ушикава и погледна „Севън Старс“-а между пръстите си. Димът се къдреше бавно нагоре към тавана. — Вярно, в момента пуша, но вие как разбрахте?

— Очевидно, не като съм я подушил. Но само като ви слушам как дишате, и моето дишане се затруднява. Имам ужасни алергии, не знам дали ме разбирате.

— Разбирам. Но не бях забелязал. Моля да ме извините.

Мъжът се прокашля още няколко пъти.

— Не ви виня ни най-малко, господин Ушикава. Не съм и разчитал, че ще забележите.

Ушикава смачка цигарата в пепелника и я поля с малко чай от чашата си. После стана и разтвори широко прозореца.

— Изгасих цигарата и отворих прозореца да се проветри. Не че навън въздухът е кой знае колко чист.

— Съжалявам за безпокойството.

Тишината трая десетина секунди. Тотална, абсолютна тишина.

— Та казвахте, че сте успели да се сдобиете с информацията от „Свидетелите“.

— Да. Много неща. Семейството на Аомаме са предани дългогодишни членове, така че за тях има куп материали. Най-лесно, струва ми се, ще е да ви предам цялото досие, а пък вие да решите кое е важно и кое не.

Ушикава се съгласи. Точно на това се беше и надявал.

— В спортния клуб мина съвсем лесно. Отваряш вратата, свършваш си работата и затваряш след себе си. Но времето ми беше в известен смисъл ограничено, така че грабнах каквото можах. И оттам има куп материали. Ще ви пратя една папка с двата комплекта. Срещу съответното заплащане, както винаги.

Ушикава си записа числото, което Прилепа упомена. Беше с двадесетина процента по-високо от първоначалната му оценка. Но нямаше как да не приеме.

— Не ми се ще да използвам пощенските услуги този път, затова утре куриер ще го достави на работното ви място. Предайте му, ако обичате, парите. И както винаги, не очаквайте да получите разписка.

— Добре — отвърна Ушикава.

— Вече го споменах, но за всеки случай ще го повторя: сдобих се с цялата налична информация по указания от вас въпрос. Така че, дори да не ви задоволява, не поемам никаква отговорност. Направих всичко, което е технически възможно. Заплащането ви покрива вложеното от мен време и труда ми, а не резултатите. Така че, ако не намерите онова, което ви е нужно, моля ви да не си искате парите обратно. Държа да чуя, че приемате това условие.

— Приемам го — каза Ушикава.

— Онова, с което не успях да се сдобия, е снимка на госпожица Аомаме, въпреки всички усилия, които положих — рече Прилепа. — Някой е прибрал най-старателно всички нейни фотографии.

— Разбирам. Няма проблем — отвърна Ушикава.

— Тя може междувременно да е променила физиономията си — отбеляза Прилепа.

— Възможно е — съгласи се Ушикава.

Прилепа се изкашля още няколко пъти.

— Ами, дочуване тогава — рече и затвори.

Ушикава постави слушалката върху вилката, въздъхна и пъхна нова цигара между устните си. Щракна запалката и бавно изпусна дима по посока на телефона.

* * *

През следващия следобед офисът му бе посетен от млада жена. Надали имаше двайсет години.

Носеше къса бяла рокличка, която подчертаваше извивките на тялото й, бели обувки на висок ток и перлени обици. Месестата част на ушите й бе възголяма за дребното й личице. Надали превишаваше на ръст метър и петдесет. Косата й бе дълга и права, а очите — големи и блестящи. Изобщо имаше вид на стажант-феичка. Жената изгледа Ушикава право в очите и му пусна весела, интимна усмивка, сякаш виждаше пред себе си нещо ценно, което никога няма да забрави. Иззад устничките й огряха две стройни редици бели зъбки. А може това да й беше служебната усмивка. Все пак малцина бяха онези, които не потръпваха при първата си среща с Ушикава.

— Нося поръчаните от вас материали — обяви жената и извади от провисналата през рамото й платнена торба два големи дебели кафяви книжни плика. Като някаква шаманка, пренасяща древна каменна литография, протегна напред пликовете, после внимателно ги положи върху бюрото на Ушикава.

А той извади от чекмедже на бюрото си предварително приготвения плик за писма и й го връчи. Тя го отвори, извади пачката от банкноти по десет хиляди йени и ги преброи пред него. Броеше сръчно, с бързи, красиви слаби пръсти. Преброи сумата, върна парите в плика и го пусна в платнената си чанта. И удостои Ушикава с още по-широка и по-топла усмивка от предишната, сякаш нищо не можеше да я ощастливи така, както срещата й с него.

Ушикава се напъна да си представи каква би могла да е връзката между тази жена и Прилепа. Да пренася материалите и да получава таксата. Вероятно с това се изчерпва ролята й.

След като дребната жена си замина, Ушикава дълго седя загледан във вратата. Макар да бе затворила вратата след себе си, присъствието й все още се усещаше силно. И в замяна на оставената от себе си следа, изглежда, бе отнесла част от душата на Ушикава. Вече усещаше новата празнота в гърдите си. Това пък защо стана?, зачуди се той, тъй като му се стори крайно необичайно. И какво би могло да означава?

След десетина минути извади най-после материалите от пликовете, които бяха запечатани с по няколко слоя прозрачни лепенки. Наблъскани бяха с разпечатки, фотокопия, че и оригинални документи. Как го е постигнал Прилепа за толкова кратко време, на Ушикава главата му не раждаше, но трябваше да му се признае, че както винаги се беше справил страхотно. Но дори при наличието на тези купища документи Ушикава се почувства силно безпомощен. Колкото и да ровеше из тях, щеше ли да стигне някога донякъде? Нима бе похарчил едно малко състояние само за да се сдобие с купчина отпадъци? Безсилието му бе толкова дълбоко, че можеше да гледа колкото си иска в кладенеца, но пак нямаше да зърне дъното му. Всичко пред очите му се покри в унил здрач, като предизвестие за смърт. Вероятно се дължи на нещо, което онази жена остави зад себе си, мина му през ум. Или на нещо, което отнесе със себе си.

Все пак Ушикава успя да събере сили да проучва търпеливо материалите до вечерта. Записваше си всичко, което му се стореше важно, в една тетрадка, организирано по ред категории. Съсредоточаването успя да прогони обзелата го мистериозна апатия. Когато се стъмни и му се наложи да светне лампата върху бюрото, вече беше убеден, че нито една от йените му не е отишла напразно.

* * *

Започна с материалите от спортния клуб. Аомаме очевидно бе много добра инструкторка и се ползваше с популярност сред членуващите. Освен груповите занимания провеждала и индивидуални тренировки. От дневните й графици му ставаше ясно кога, къде и как се е занимавала с тези частни клиенти. Понякога ги тренирала индивидуално в клуба, друг път ходела по домовете им. В списъка на клиентите й личаха имената на виден представител на шоубизнеса и на политик. Вдовицата от къщата с върбите — Шидзуе Огата — беше най-възрастната й клиентка.

Връзката им се заформя преди четири години, скоро след като Аомаме постъпва на работа в клуба — тъкмо по същото време, когато двуетажният жилищен блок до къщата с върбите се превръща в приют за жертвите на домашно насилие. Може и да е било съвпадение, а може и да не е. Но така или иначе, ако се съдеше по документите, взаимоотношенията им се задълбочават с течение на времето.

Нищо чудно между Аомаме и вдовицата да е възникнала и някаква лична връзка. Интуицията на Ушикава силно му подсказваше тази възможност. Всичко започва като отношения между инструкторка в спортен клуб и клиентка, в определен момент естеството на връзката се променя. И Ушикава се зае да определи точно този момент: взе да преглежда хронологически отзад напред деловите описания, с които разполагаше. Очевидно се бе случило нещо, в резултат на което връзката им бе надраснала отношенията между обикновен инструктор и клиент. И се бе превърнала в тясно междуличностно взаимоотношение, независимо от разликата в годините и общественото им положение. Нищо чудно да се бе стигнало и до някакво тайно емоционално разбирателство помежду им. До онова тайно разбирателство, което един ден отвежда Аомаме до хотел „Окура“, където убива Вожда. Обонянието му го насочваше именно по тази следа.

Но къде е въпросната следа? И какво е било това тяхно тайно споразумение? Предположенията на Ушикава стигаха само дотук.

Изглежда, домашното насилие беше един от факторите. На пръв поглед то сякаш е критична тема за по-възрастната жена. Според архива на спортния клуб Шидзуе Огата се запознава с Аомаме покрай един курс по самоотбрана. Не са много жените, които на седемдесет и кусур години се записват в курс по самоотбрана. Нещо, свързано с насилието, ще да ги е събрало двете жени.

Нищо чудно и самата Аомаме да е била жертва на домашно насилие. Вожда също е имал прояви на домашно насилие. Да си представим, че са научили отнякъде и са решили да го накажат. Но това са само хипотези. И не съвпадат ни най-малко с образа на Вожда, който Ушикава си бе изградил. Всеки човек, независимо какъв е, носи нещо скрито дълбоко в себе си, а Вожда бе по-сложен характер от повечето хора. Да не забравяме все пак, че бе основният двигател зад голяма религиозна организация. Мъдър и интелигентен, притежавал е дълбочини, до които никой не е бил в състояние да проникне. Но дори да приемем, че е извършил определени актове на домашно насилие, толкова сериозни ли са били тези актове, че да подтикнат научилите за тях две жени да замислят най-внимателно как да го убият — едната, като се откаже от собствената си самоличност, а другата — като заложи на карта общественото си положение?

Едно можеше да се каже със стопроцентова сигурност: убийството на Вожда не е станало по нечий каприз. Напротив, било е резултат на нечия непреклонна воля, ясна и необременена мотивация и сложна система. Система, която е била ваяна най-старателно дълго време и с много пари.

Проблемът беше, че липсваха конкретни доказателства в подкрепа на заключенията му. Пред себе си Ушикава имаше само косвени улики, базирани на разни теории. Нещо, което „бръсначът на Окам“ много лесно можеше да изреже. На този етап нямаше какво да съобщи на Сакигаке. Макар да бе убеден, че е напипал нещо сериозно — нещо с определен мирис и текстура. Всички елементи сочеха в една и съща посока. Нещо, свързано с домашното насилие, е накарало вдовицата да нареди на Аомаме да убие Вожда, а после и да я скрие. Всички предоставени от Прилепа материали подкрепяха косвено това негово заключение.

* * *

Много повече време му трябваше, за да прерови всички материали, свързани със „Свидетелите“. Повечето от огромния брой документи се оказаха ненужни за целта му. Основно представляваха сведения за приноса на семейството на Аомаме към дейността на „Свидетелите“. От въпросните документи личеше, че семейството й са сериозни, набожни последователи. Прекарали са живота си предимно в пропагандиране на посланията на сектата. Родителите й в момента живеели в град Ичикава, в префектура Чиба. За тридесет и пет години сменили адреса си само два пъти — и двата пъти в рамките на Ичикава. Баща й Такаюки Аомаме (58 г.) работел в машиностроителна фирма, а майка й Ясуко (56 г.) не работела. Най-големият им син Кеи-ичи Аомаме (34 г.) завършил държавна гимназия в Ичикава, работил три години в някаква малка печатница в Токио, но напуснал и почнал работа в главното управление на „Свидетелите“ в Одавара. Там също бил в печатницата, където изработвали брошурите на сектата, и се бил издигнал до длъжност началник-смяна. Преди пет години се оженил за една от членуващите в сектата, с която имали две деца и живеели в апартамент в Одавара.

Досието на най-голямата им дъщеря — Масами Аомаме, приключваше към единадесетгодишната й възраст. Тогава напуснала сектата. А „Свидетелите“, изглежда, не се интересували изобщо от този, който изоставел вярата. За „Свидетелите“ напускането на Масами Аомаме на единадесет години било равносилно на смъртта й. Оттам нататък липсваха всякакви данни за живота й. Не се споменаваше дори дали е още жива, или не.

В такъв случай, мислеше си Ушикава, следва да се направи посещение до родителите или брат й. Може те пък да ми подскажат нещо. Ако съдеше по наличните документи, те надали щяха да се зарадват на въпросите му. Доколкото усещаше, семейството на Аомаме би трябвало да са тесногръди и в мисленето, и в битието си. Бяха от онези, които си мислеха, че колкото по-тесногръди стават, толкова повече се приближават до рая. Според такива хора всеки, напуснал вярата, дори да е роднина, е поел по лоша, светотатствена пътека. Нищо чудно и за роднина да не го броят повече.

Била ли е Аомаме жертва на домашно насилие в детството си?

Може да е била, но може и да не е. А и да е била, родителите й надали са го възприемали като насилие. Ушикава знаеше колко строги са „Свидетелите“ спрямо децата си. И че в много случаи прибягват до телесни наказания.

Възможно ли е обаче подобни изживявания от детството да оформят толкова дълбока рана, че да подтикнат вече порасналата жертва към убийство? Не можеше да се изключи напълно като възможност, но и Ушикава усещаше, че почва да стига до крайности в предположенията си. Но за сам човек не е никак лесно да извърши предумишлено убийство. Хем е опасно, хем емоционалната цена е много висока. А пък, ако те хванат, и наказанието е много сурово. Трябва да има някаква по-силна мотивация. Ушикава грабна наръча документи и препрочете най-внимателно подробностите за детството на Масами Аомаме до единадесетата и година. Тръгнала с майка си да пропагандира сектата веднага след като проходила. Ходели от врата на врата, раздавали листовки, разправяли на хората за страшния съд, който предстоял на края на света, и ги приканвали да се присъединят към сектата. Защото на присъединилите се им се гарантирало оцеляване, когато свършел светът. А след това идело хилядолетното царство. Хора от сектата десетки пъти бяха чукали на вратата на Ушикава. Обикновено посетителката беше жена на средна възраст с шапка на главата или слънчобран в ръка. Повечето носеха очила и му се блещеха през тях с очи като на умна риба. И често водеха със себе си дете. Ушикава си представяше как Аомаме се влачи подир майка си от врата на врата.

Аомаме не ходила на детска градина, преди да я запишат в местното общинско основно училище в Ичикава. В пети клас се отделила от „Свидетелите“ по неустановени причини. „Свидетелите“ просто нямаха обичая да регистрират всеки повод, по който някой член се отрича от вярата. Щом някой се е оставил да го грабне Сатаната — да си стои там. Членовете си имаха достатъчно работа да приказват за рая и как се стига дотам. Всеки със задачите си — и праведните, и дяволът: чистопробно духовно разделение на труда.

В мозъка на Ушикава някой чукаше упорито по някаква евтина разделителна стена от шперплат и викаше: „Господин Ушикава! Господин Ушикава!“. Ушикава затвори очи и се заслуша. Гласът бе слаб, но неотстъпващ. Изглежда, съм пропуснал нещо важно, рече си. Тук някъде из тези документи има конкретен съществен факт. Но аз не го виждам. И тропането ми подсказва да се съсредоточа.

И той пак заби нос в купчината документи. Не само четеше написаното, но и се стараеше да си въобрази конкретните сценки. Тригодишната Аомаме пъпли подир майка си от врата на врата да разпространяват евангелието. Повечето хора им затръшват вратата под носа. После тръгва в основното училище. И продължава да пропагандира вярата. И уикендите й са заети с вербуването на нови членове. Не й остава време да си поиграе с другите деца. Най-вероятно си няма нито едно другарче. В училищата обикновено тероризират или отбягват децата от „Свидетелите“ — това го бе чел в една книга. На единадесет години напуска сектата — акт, който е изисквал силна решителност. Понеже Аомаме е била възпитана във вярата; набивали са й я от рождение. И вярата се е била просмукала във всяка клетка на тялото й; отърсването от нея не е като да се преоблече в други дрехи. А това ще рече, че и семейството й я е изолирало напълно. Изключено било да приемат дъщеря, която се е отрекла от вярата. Така че отказът на Аомаме от вярата е бил равносилен на отказ и от семейството й.

Добре де, но какво й се е случило на единадесетгодишна възраст? Какво я е подтикнало към това й решение?

„Общинско основно училище — Ичикава“ — опита се да произнесе името на глас Ушикава. Там трябва да се е случило нещо. Категорично там е станало нещо… Пое дълбоко въздух и се сети: И друг път съм чувал името на това училище.

Да де, но къде? Ушикава нямаше нищо общо с префектура Чиба. Самият той бе родом от град Урава, в префектура Сайтама, и откакто бе отишъл да следва в Токио, през цялото време — с изключение на един кратък период в Чуоринкан, префектура Канагава — бе живял единствено в рамките на двадесетте и три токийски района. В Чиба бе ходил само веднъж — на плаж във Фуцу. Защо в такъв случай му звучеше познато името на някакво си основно училище в Ичикава?

Доста време му трябваше, за да напипа връзката. Докато мислеше съсредоточено, търкаше деформирания си череп. Ровеше се из мрачните ъгълчета на паметта си, все едно бъркаше с ръка в калта. Не бе минало много време, откакто бе чул за пръв път името — съвсем наскоро беше, всъщност… Префектура Чиба… град Ичикава… основно училище. И най-после успя да грабне крайчето на една много тънка нишчица:

Тенго Кавана, мина му през ум. Точно така! И Тенго Кавана е от град Ичикава! И доколкото си спомням, и той е ходил в общинско основно училище.

От рафта с досиетата взе папката на Тенго — материала, който бе събрал няколко месеца по-рано по искане на Сакигаке. Затърси страницата с данните за образованието му. И дебелият му показалец се спря върху Тенговото име. Така си и знаех: и Масами Аомаме, и Тенго Кавана са посещавали едно и също основно училище. И ако се съди по рождените им дати, вероятно са били в един и същи випуск. Остава да се проучи дали са били в една и съща паралелка. Но така или иначе, вероятността да са се познавали е голяма.

Пъхна една „Севън Старс“ в устата си и щракна запалката. Най-после нещата май се подреждаха. Почна да свързва точките една по една и макар да не можеше да предположи какво ще излезе на картинката, скоро щеше да види поне очертанията й.

Не ми ли чуваш вече стъпките, госпожице Аомаме? Съмнявам се, че ще ги чуеш, защото стъпвам много тихо. И стъпка по стъпка се приближавам към теб. Може да съм тъпа, смотана костенурка, но несъмнено напредвам. И скоро ще видя гърба на заека. Обещавам ти.

Ушикава се облегна на стола, вдигна глава към тавана и бавно изпусна дима от устата си.

ОСМА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ВАШАТА ВРАТА ХИЧ НЕ Е ЛОША

През следващите две седмици никой не посети апартамента на Аомаме, с изключение на двамата безшумни мъже, които я зареждаха във вторниците. Представилият се за инкасатор от Ен Ейч Кей беше обещал пак да я навести. И имаше чувството, че онзи ще упорства. Но никой не бе чукал оттогава на вратата й. Може пък да си е сменил маршрута.

Дните й течаха привидно тихо и спокойно. Нищо не се случваше, никой не идваше, телефонът не звънеше. За по-сигурно Тамару й се обаждаше съвсем рядко. Пердетата й бяха вечно спуснати и гледаше да не вдигна никакъв шум, за да не привлича внимание. Когато се стъмнеше, запалваше само най-необходимите й лампи.

Като се стараеше да е максимално безшумна, тренираше усилено, всеки ден забърсваше пода и посвещаваше много време на готвенето. Поръча си касети с уроци по испански и повтаряше на глас изреченията. Ако човек не приказва дълго време, мускулите около устата му се отпускат. Така че гледаше да упражнява устата си колкото се може повече, а уроците по чужд език бяха много полезни в това отношение. Освен дето отдавна си мечтаеше да отиде в Южна Америка. Ако имаше избор, би предпочела да живее в някоя малка, мирна южноамериканска страна от рода на Коста Рика. Да си наеме някоя малка крайморска виличка и по цял ден да плува и да чете. При по-внимателно харчене парите, които бе успяла да натика в чантата си, би трябвало да й стигнат за десетина години. Надали щяха да хукнат да я гонят чак из Коста Рика.

Докато се упражняваше да разговаря на испански, Аомаме си въобразяваше какъв тих, спокоен живот ще води на костариканския бряг. Дали пък не може и Тенго да е част от тамошния й живот? Затвори очи и си представи как двамата се пекат на някой карибски плаж. Тя бе по скромни черни бикини и държеше Тенго за ръка. В картината обаче липсваше усещането за реалност, каквато би я трогнала. Беше си най-обикновена снимка от туристическа брошура.

Когато останеше съвсем без работа, чистеше пистолета. Според инструкцията разглобяваше „Хеклер & Кох“-а на части, почистваше всяка поотделно с плат и четка, смазваше я, а накрая сглобяваше оръжието. Проверяваше дали действа безотказно. Вече бе овладяла цялата операция и пистолетът се бе превърнал в част от тялото й.

Лягаше си в десет, прочиташе някоя и друга страница от книгата и заспиваше. Открай време нямаше проблеми със заспиването. От четенето й се приспиваше. Гасеше нощната лампа, полагаше глава на възглавницата и затваряше очи. И с много малко изключения, когато пак ги отвореше, вече бе утро.

И поначало не сънуваше много. Дори да й се случеше, докато се събудеше, обикновено бе забравила почти всичко от съня. Понякога само дребни късчета от сънуваното полепваха по стените на съзнанието й, но така и не успяваше да ги привърже към някакъв смислен сюжет. Оставаха й само дребни, случайни образи. Спеше дълбоко и малкото й сънища се появяваха отнякъде много издълбоко. Като рибите, които обитават океанското дъно, и повечето й сънища не успяваха да изплуват на повърхността. А и когато успееха, разликата във водното налягане ги деформираше. Но откакто се нанесе в тази тайна квартира, започна да сънува всяка нощ. При това ясни, реалистични сънища. Понякога се събуждаше посред нощ и не можеше да разбере дали се намира в действителността, или в света на съня. Не помнеше преди да е имала подобни изживявания. Поглеждаше дигиталния будилник до леглото си. Цифрите показваха: 1:15, 2:37, 4:07. Затваряше очи и се мъчеше пак да заспи, но не й се удаваше. Двата различни свята се сблъскваха безшумно в нея, бореха се за съзнанието й и се получаваше нещо като речно устие, в което нахлува едновременно и морска, и сладка вода. Нищо не мога да направя по въпроса, мислеше си. Та аз дори не знам със сигурност дали този свят с двете луни на небето е реалната действителност, или не е. Защо тогава толкова се чудя, че когато сънувам в един такъв свят, ми е трудно да различа съня от реалността? А и да не забравяме, че със собствените си ръце вече съм убила неколцина мъже. Че ме гонят фанатици, които не се канят да се откажат, и това ми налага да се крия. Как няма да съм напрегната и да се боя? Та нали все още чувствам в ръцете си усещането, че съм убивала! Нищо чудно цял живот вече да не мога да спя спокойно. И това да е отговорността, с която ще съм обременена, цената, която ще трябва да платя.

* * *

Сънищата, които й се присънваха — поне онези, които помнеше, — попадаха в три отделни категории.

Първата бе сънища с гръмотевици. Намира се в тъмна стая и се гърми непрестанно. Но няма светкавици, точно както през онази нощ, когато бе убила Вожда. В стаята има нещо. Аомаме лежи гола върху леглото, а нещо се навърта бавно, умишлено около нея. Мокетът е плътен, а въздухът тежък и застоял. Стъклата на прозорците подрънкват от гръмотевиците. Страх я е. Не знае какво е онова нещо в стаята. Дали е човек. Или е животно. Или нито едно от двете. Но най-сетне нещото излиза от стаята. Но не през вратата, нито през прозореца. Така или иначе, присъствието му постепенно изчезва напълно. И тя остава сама в стаята.

Намира опипом нощната лампа и я светва. Става, все още гола, и се оглежда. В стената срещу леглото й има дупка. Достатъчно голяма, че да успее да се промъкне човек през нея. Но дупката не е на едно определено място. А променя формата си и се мести. Тресе се, движи се, уголемява се и се смалява — сякаш е жива. Нещото се е измъкнало през тази дупка. Вперва поглед в нея. Струва й се, че дупката е свързана с нещо друго, но в нея е толкова тъмно, че нищо не се вижда. Толкова плътен е мракът, че има чувството, че може да го изрежеш и да го държиш в ръка. Хем е любопитна, хем я е страх. Сърцето й бие силно и отмерва някакъв студен, далечен ритъм. И тук сънят свършва.

* * *

Вторият сън се развива до мантинелата на градската високоскоростна магистрала. Пак е чисто гола. Около нея има задръстване. Хората от колите най-безсрамно оглеждат голото й тяло. Повечето са мъже, макар че се срещат и жени. Зяпат не съвсем едрите й гърди, срамните й косми и странния начин, по който растат; сякаш правят оценка на тялото й. Някои се мръщят, други са се усмихнали кисело, трети се прозяват. Четвърти пък я разглеждат с безизразни лица. Ще й се да се покрие — поне по гърдите и чатала, ако е възможно. Де да имаше някое парченце плат или поне лист от вестник. Но не вижда около себе си нищо, което да й свърши работа. А и по някаква (напълно неизвестна за нея) причина не може да движи ръцете си. От време на време някой повей на вятъра я погалва възбуждащо по зърната, при което и срамните й косми настръхват.

На всичко отгоре — само това й липсва — има чувството, че й идва мензисът. Гърбът й е безчувствен и тежък, коремът й пари. Какво ще направи, ако изведнъж вземе да кърви пред очите на всичките тези хора?

Точно в този момент шофьорската врата на един сребрист мерцедес купе се отваря и оттам излиза страхотно стилна дама на средна възраст, с ярки обувки на висок ток, тъмни очила и сребърни обици. Жената е стройна, горе-долу с ръста на Аомаме. Провира се между спрелите коли, а когато стига до Аомаме, съблича палтото си и я замята с него. Мантото, с цвят на яйчена черупка, стига до коленете й. И е леко като перце. Семпло е, но си личи, че е скъпо. И й е по мярка, сякаш е шито по поръчка за нея. Жената го закопчава чак догоре.

— Не знам кога ще мога да ви го върна. Боя се, че мога да го лекьосам с кръв — казва Аомаме.

А жената, без да каже и дума, само завърта глава, после се провира между колите и се връща в мерцедеса си. Откъм страната на шофьора изглежда така, сякаш вдига ръка, за да махне леко на Аомаме, но може и да й се привижда. Увита в лекото, меко пролетно манто, Аомаме усеща, че е защитена. Тялото й вече не е изложено на показ. И в този миг, сякаш едва го е дочакала, струйката кръв започва да се стича по бедрото й. Гореща, гъста, тежка кръв. Но след като поглежда, осъзнава, че изобщо не е кръв. А е безцветна течност.

* * *

Третият сън се поддаваше по-трудно на описание. Беше разпокъсан, несвързан сън, без конкретен мизансцен. Налагаше се единствено чувството, че се движи. Аомаме се движи непрестанно във времето и пространството. Без значение кога и къде се случва всичко. И само движението е от значение. Всичко е променливо, а тази променливост поражда конкретен смисъл. Но щом му се отдаде, Аомаме усеща как тялото й става прозрачно. През дланите си може да гледа. Може да вижда костите си, органите си и утробата си. Ако продължава така, скоро току-виж престанала да съществува. А като стане съвсем прозрачна, какво ще стане по-нататък? Нямаше отговор на този въпрос.

* * *

В два следобед телефонът иззвъня и задрямалата на дивана Аомаме рипна.

— Наред ли е всичко? — попита Тамару.

— Да — отвърна Аомаме.

— Какво стана с оня инкасатор от Ен Ейч Кей?

— Не се е мяркал повече. Може и само да ме е плашел, че ще се върне.

— Възможно е. Но ние бяхме уредили абонаментната такса за Ен Ейч Кей да се плаща автоматично по банков път и на вратата да има редовен стикер. Видим за всеки инкасатор. Обадихме се в Ен Ейч Кей и те потвърдиха плащането. Вероятно е станала някаква чиновническа грешка.

— Само се надявам да не ми цъфне пак.

— Длъжни сме да не насочваме излишно внимание към теб. А и никак не обичам да стават грешки.

— Че то целият свят е пълен с грешки.

— Светът може да прави каквото си иска, но аз си имам своя си система — рече Тамару. — Ако стане нещо, което те притеснява, дори и най-малката дреболия да е, незабавно се свържи с мен.

— Нещо ново по Сакигаке?

— Пълно затишие. Допускам, че става нещо подмолно, но отвън не можем да го доловим.

— Доколкото разбрах, имаш свой човек в организацията.

— Получихме някои сведения, но те се отнасят до разни подробности, а не описват общата картина. По всичко изглежда обаче, че затягат контрола върху сектата. Врътнали са кранчето.

— Но твърдо продължават да ме преследват.

— Смъртта на Вожда явно е оставила голяма празнота в организацията. Все още не са решили кой ще го наследи и каква политика ще следва Сакигаке. Но по отношение на теб и твоето издирване цари пълно и непоколебимо единодушие. Това са засега фактите, до които сме се добрали.

— Не са особено обнадеждаващи, а?

— Ами, при фактите най-важното е колко тежат и колко са точни. Надеждата е на второ място.

— Но пък, ако ме хванат и истината излезе наяве, и за вас ще е проблем.

— Нали тъкмо затова искаме да те преместим при първа възможност другаде, където да не могат да те достигнат.

— Знам. Но все пак ми се ще да поизчакате още малко.

— Тя каза, че ще те изчакаме до края на годината. Така че аз, естествено, точно това ще направя.

— Много съм ти благодарна.

— Не на мен трябва да благодариш.

— Както и да е — каза Аомаме. — Искам да включа още нещо в списъка за следващото зареждане. Но ми е трудно да го кажа на мъж.

— Смятай, че съм каменна стена — рече Тамару. — Да не говорим, че съм и виден гей.

— Трябва ми домашен тест за бременност.

Мълчание. Най-после Тамару проговори:

— Смяташ, че имаш нужда от такъв тест.

И понеже не беше въпрос, Аомаме не намери за необходимо да му отговори.

— Мислиш, че си бременна ли? — попита Тамару.

— Не, не е в това причината.

Тамару превъртя бързо изказването й в ума си. Ако пазеше тишина, Аомаме можеше в действителност да чуе как се въртят зъбните колелца.

— Не смяташ, че си бременна. Но ти трябва тест за бременност.

— Точно така.

— Звучи ми като някаква гатанка.

— Мога само да ти кажа, че имам нужда от такъв тест. От най-обикновените, дето ги продават по аптеките. А заедно с него и справочник за женското тяло и менструацията.

Тамару пак млъкна — плътно, съсредоточено мълчание.

— Май ще е най-добре по-късно пак да ти се обадя — рече. — Нали нямаш нищо против?

— Нямам, разбира се.

Той произведе с гърлото си слаб звук. И затвори телефона.

* * *

Телефонът иззвъня повторно след петнадесет минути. Аомаме отдавна не бе чувала гласа на вдовицата. Изпита чувството, че отново е в оранжерията. Онова влажно, топло пространство, в което пърхат пеперуди и времето протича бавно.

— Оправяш ли се сама?

— Гледам да се придържам към определен режим — отвърна Аомаме. И по настояване на вдовицата й описа накратко графика си за упражнения и хранене.

— Сигурно много те мъчи това, че не можеш да излизаш. Но ти си волево момиче, така че не се притеснявам. Уверена съм, че ще издържиш. Много ми се ще колкото се може по-бързо да те махнем оттам и да те откараме на по-безопасно място, но щом настояваш да останеш още, ще се постарая да изпълня желанието ти.

— Много съм ви благодарна.

— Напротив, благодарната трябва да съм аз. Ти извърши нещо чудесно за нас. — Последва кратка пауза, после вдовицата продължи: — Доколкото разбирам, поискала си тест за бременност.

— Мензисът ми закъснява вече трета седмица.

— Иначе редовно ли ти идва?

— Най-редовно, откакто навърших десет години. На всеки двадесет и девет дни, почти без грешка. Като растенето и стареенето на Луната. Нито един не съм пропуснала.

— В момента се намираш в необичайна ситуация. А това нарушава и емоционалното ти равновесие, и физическия ти ритъм. Така че е възможно мензисът ти да спре или да се наруши ритъмът му.

— Допускам тази възможност, макар досега да не ми се е случвало.

— Според Тамару ти смяташ, че няма начин да си бременна.

— За последен път правих секс с мъж в средата на юни. Оттогава — абсолютно нищо.

— И въпреки това допускаш, че може и да си бременна. Има ли други признаци? Освен закъснението на мензиса ти?

— Просто имам такова чувство.

— Чувство ли?

— Вътрешно чувство.

— Чувството, че си заченала?

— Нали си спомняте, че веднъж разговаряхме за яйцеклетки? Вечерта, когато ходихме при Цубаса. Как жената носела у себе си определен брой яйцеклетки.

— Спомням си. Че средностатистическата жена носи у себе си около четиристотин яйцеклетки. И всеки месец се освобождава от една от тях.

— Та в този смисъл имам ясното усещане, че една от яйцеклетките ми е била оплодена. Само че не знам дали усещане е най-точната дума.

Вдовицата се замисли:

— Родила съм две деца, така че имам според мен доста добра представа за какво усещане говориш. Но ти твърдиш, че си забременяла, без да си правила секс с мъж. Точно това ми е трудно да възприема.

— Знам. И на мен ми е трудно.

— Извинявай за прямия въпрос, но възможно ли е да си правила секс с някого, докато си била в безсъзнание?

— Изключено. Умът ми винаги е бистър.

Вдовицата затърси най-подходящите думи:

— Винаги съм те смятала за изключително спокойна, логична личност.

— И винаги съм се старала да съм такава — отвърна Аомаме.

— Но въпреки това смяташ, че си бременна, без да си правила секс.

— Смятам, че подобна възможност съществува. По-точно казано — отвърна Аомаме. — Може, разбира се, да е безсмислено дори да си го мисли човек.

— Разбирам те — каза вдовицата. — Дай да изчакаме да видим какво ще стане. Теста за бременност ще получиш още утре, по същото време и по същия начин като останалите доставки. И за всеки случай ще пратим няколко различни теста.

— Много ще съм ви благодарна.

— И ако се окаже, че наистина си бременна, къде смяташ, че може да е станало?

— Според мен е станало през онази нощ, когато ходих в хотел „Окура“. По време на бурята.

Вдовицата въздъхна:

— Искаш да кажеш, че си в състояние да посочиш точно деня?

— Просто пресметнах, че точно през онази нощ съм била най-фертилна.

— А това ще рече, че вече си във втория месец.

— Точно така.

— Сутрин лошо ли ти е? Защото точно сега трябва да ти е най-трудно.

— Изобщо не ми се повдига. Макар да не знам защо.

Вдовицата пак почна да търси най-подходящите думи:

— Ако тестът покаже, че си бременна, как мислиш, че ще реагираш?

— Предполагам, че първо ще се помъча да изчисля кой е биологическият баща на детето. За мен това е изключително важно.

— Но казваш, че нямаш и най-малката представа.

— За момента нищо не знам.

— Разбирам — каза спокойно вдовицата. — Но каквото и да стане, можеш да разчиташ на подкрепата ми. Ще направя всичко по силите си да те опазя. Държа да го запомниш.

— Съжалявам, че точно сега ви създавам такива проблеми — рече Аомаме.

— Изобщо не е проблем — отвърна вдовицата. — Това е най-важното нещо в живота на една жена. Да изчакаме резултатите от теста, пък после ще решим какво ще правим по-нататък. Почивай си засега.

И тихо затвори телефона.

* * *

Някой зачука по вратата. Аомаме правеше йога упражнения в спалнята. Спря и се ослуша. Тропането беше силно, настойчиво. Много познат звук.

Извади пистолета от чекмеджето и вдигна предпазителя. Издърпа затвора да вкара патрон в цевта. Пъхна оръжието отзад под ластика на долнището и се премести безшумно в хола. Стисна с две ръце бухалката за софтбол и впери поглед във вратата.

— Госпожице Такаи — долетя плътният дрезгав глас. — Вътре ли сте, госпожице Такаи? Ен Ейч Кей е пак тук. Дошъл съм за абонаментната ви такса.

Дръжката на бухалката бе обвита с найлонова лепенка, да не се хлъзга.

— С риск да се повторя, госпожице Такаи, ще ви кажа, че знам, че сте си у дома. Така че престанете с тая глупава игра на жмичка. Вие сте вътре и чувате гласа ми.

Мъжът повтаряше почти дума по дума онова, което бе казал предишния път. Като на запис.

— Казах ви, че ще се върна, но вие явно сте го приели за празна закана. И държа да знаете, че винаги изпълнявам обещанията си. И ако има такса за събиране, гарантирам ви, че ще я събера. У дома сте си, госпожице Такаи, и ме чувате. И си мислите: „Ако проявя достатъчно търпение, инкасаторът ще се откаже и ще си отиде“.

Онзи продължи да блъска по вратата още известно време. Двадесет — двадесет и пет пъти. Що за ръце има тоя човек?, взе да се чуди Аомаме. И защо не използва звънеца?

— Знам, че и друго си мислите — провикна се инкасаторът, сякаш бе прочел мислите й. — Мислите си: „Какви ли ръце има този човек? Не го ли болят от толкова блъскане по вратата?“. И още нещо ви минава през ума: „Защо изобщо чука по вратата? Защо не звъни със звънеца?“.

Аомаме направи гримаса.

А инкасаторът продължаваше:

— Не, аз няма да звъня на звънеца. Ако звъня, ще чувате само звънец, нищо друго. Който и да го натиска, звънецът винаги си звъни по един и същ безобиден начин. Виж, чукането е друга работа — проява на личността. Всеки удар с част от тялото е придружен от определена емоция от плът и кръв. Разбира се, че ме заболява ръката. Да не си мислите, че съм Супермен? Но това е положението. Това ми е работата. А всяка работа, колкото и възвишена или нисша да е, заслужава уважение. Не сте ли съгласна с мен, госпожице Такаи?

И ударите му пак заваляха по вратата. Двадесет и седем на брой, всичките мощни удари, разредени с кратки паузи. Ръцете на Аомаме около бухалката се изпотиха.

— Всеки, които приема телевизионен сигнал от Ен Ейч Кей, е длъжен да плаща таксата, госпожице Такаи. Такъв е законът. Без всякакви заобикалки. Длъжни сме да се съобразяваме с правилата. Така че, я вземете да си платите доброволно таксата. Не блъскам за удоволствие по вратата ви, а съм уверен, че и вие желаете тази неприятна история да приключи колкото се може по-бързо. Сигурно си мислите: „Защо трябва да изживявам всичко това?“. Така че, предлагам да си платите безропотно. След което ще можете да се завърнете към своя спокоен живот.

Гласът на мъжа отекваше мощно по коридора. Тоя тип е влюбен в гласа си, рече си Аомаме. Изпитва удоволствие да обижда хората, да им се подиграва и да се гаври с тях. Буквално усещаше перверзното щастие на оня.

— Ама и вие сте една упорита дама, госпожице Такаи. Направо съм впечатлен. Правите се на мида на океанското дъно. Пълно мълчание. Но аз знам, че сте си у дома. Там сте и явно ме гледате през вратата. И от напрежение се потите под мишниците. Познах ли?

Още тринадесет удара. После спря. А Аомаме осъзна, че наистина се е изпотила под мишниците.

— Добре. Толкова за днес. Но скоро пак ще се върна. Почвам да се влюбвам във вратата ви. На този свят има всякакви врати, а вашата хич не е лоша. Заслужава си човек да я блъска. Ако карам така, ще настане момент, в който няма да живея спокойно, ако не се отбия да я тресна няколко пъти. Довиждане, госпожице Такаи. Пак ще дойда.

Настъпи тишина. Инкасаторът явно си беше отишъл, но тя пак не чу стъпките му. Ами ако само се преструва, че си е отишъл, а всъщност чака до вратата? Аомаме стисна още по-здраво бухалката и изчака две-три минути.

— Още съм тук — обяви внезапно инкасаторът. — Ха! А вие си мислехте, че съм се махнал, а? Но не съм! Излъгах ви. За което ви моля да ме извините, госпожице Такаи. Но такъв си ми е характерът.

Чу го да кашля. Умишлено стържеща кашлица.

— От години я върша тая работа. И с времето съм се научил да си представям хората от другата страна на вратата. Честно ви казвам. Нямате си представа колко много народ се крие зад вратите си и гледа да не си плаща таксата на Ен Ейч Кей. От десетилетия си имам вземане-даване с такива хора. Слушайте, госпожице Такаи!

И блъсна три пъти по вратата по-силно от всеки друг път.

— Слушайте, госпожице Такаи… Много умело се криете, като зарита в пясъка камбала на морското дъно. Викат му мимикрия. Но няма да ни избягате. Все някой ден ще дойде някой и ще отвори тази врата. Обещавам ви. Гарантирам ви го, в качеството ми на ветеран инкасатор от Ен Ейч Кей. Колкото и умело да се маскирате, в крайна сметка мимикрията си е чиста проба измама. Която нищо не решава. Така е, госпожице Такаи. След малко си тръгвам. Този път наистина, уверявам ви. Но скоро пак ще дойда. Почука ли се на вратата ви, ще знаете, че съм аз. Довиждане, значи, госпожице Такаи. Грижете се за себе си!

И този път Аомаме не чу никакви стъпки. Изчака пет минути, после отиде до вратата и внимателно се ослуша. Погледна и през шпионката. Отвън нямаше никой. Май този път инкасаторът наистина си бе отишъл.

Аомаме подпря металната бухалка до кухненския плот. Извади патрона от цевта, сложи предпазителя, уви оръжието в дебел клин и го върна обратно в чекмеджето. Легна на дивана и затвори очи. Гласът на онзи мъж продължаваше да кънти в ушите й.

Но няма да ни избягате. Все някой ден ще дойде някой и ще отвори тази врата.

Този поне не беше от Сакигаке. Техният подход ще е по-тих, по-заобиколен. Няма да крещят по коридора на блока, да я обвиняват в какво ли не и да я поставят нащрек. Стилът им беше по-друг. Аомаме си представи Нула номер и Конската опашка. Такива като тях се промъкват зад гърба ти, без да ги усетиш. И в един миг осъзнаваш, че са зад теб.

Аомаме завъртя глава и задиша безшумно.

Може пък наистина да беше инкасатор от Ен Ейч Кей.

Но в такъв случай защо не бе забелязал стикера за платената абонаментна такса? Аомаме лично се бе уверила, че действително е залепен върху рамката на вратата. Или пък беше някой луд? Но приказките му бяха прекалено реалистични. Човекът действително сякаш усеща присъствието ми от другата страна на вратата, помисли си. Сякаш е подушил тайната ми или е станал част от нея. Но не притежаваше силата да отвори вратата и да влезе. Вратата се отваряше само отвътре. А аз нямам никакво намерение да я отварям.

Не, рече си, не бива да говоря така. Току-виж някой ден съм я отворила. Ако на детската площадка се появи Тенго, хич няма да му мисля, ами ще я отворя и ще хукна навън. Без значение какво може да ме очаква.

* * *

Аомаме се тръшна на балконския стол и загледа през процепите над пластмасата към детската площадка. Двойка гимназисти седяха на пейката под зелковата и обсъждаха нещо със сериозни изражения. Две млади майки държаха под око децата си, все още малки за детска градина, които си играеха в пясъчника. Макар да си бъбреха непрестанно, очите им не се отлепяха от тях. Типичен следобед в парка.

Аомаме остана задълго загледана във върха на пързалката.

По едно време положи длан върху корема си, затвори очи и се вслуша да чуе гласа. В нея действително имаше някакъв нов живот. Някакво малко, живо нещо. Убедена бе.

Доота, прошепна.

Мадза, отвърна й нещото.

ДЕВЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ДОКАТО НЕ СА ПРЕПРЕЧИЛИ ИЗХОДА

След скарата в ресторантчето четиримата се бяха преместили на друго място, където пяха караоке и опукаха цяла бутилка уиски. Приятната и леко възшумна компания се раздели малко преди десет. След като излязоха от бара, Тенго изпрати госпожица Адачи до дома й. Другите две жени решиха да хванат автобуса от спирката на гарата и съвсем спокойно оставиха нещата да се развиват от само себе си. Тенго и младата сестра вървяха четвърт час един до друг по пустите улици.

— Тенго-кун, Тенго-кун, Тенго-кун — пропя тя. — Ех, че хубаво име. Тенго-кун. Че и лесно се произнася.

Госпожица Адачи бе изпила доста, но тъй като бузите й поначало си бяха румени, не можеше по лицето й да се познае доколко всъщност е пияна. Нито заваляше думите, нито крачката си. Нямаше вид на пияна. Макар че на хората различно им личи.

— На мен пък винаги ми се е струвало необичайно — рече Тенго.

— Изобщо не е. Тенго-кун. Хем е звучно, хем лесно се помни. Прекрасно име.

— Което пък ме навежда на мисълта, че изобщо не знам малкото ти име. Всички ти викат Ку.

— Това ми е прякорът. Истинското ми име е Куми. Едно такова никакво име…

— Куми Адачи — каза на висок глас Тенго. — Никак не е лошо. Компактно и семпло.

— Благодаря — рече Куми Адачи. — Но така, както го произнасяш, ми звучи като „хонда сивик“.

— Надявах се да го възприемеш като комплимент.

— Знам. Пък съм и много икономична — отвърна тя й хвана Тенго за ръка. — Нали не възразяваш? Така е по-приятно да се върви, по-свободно някак си.

— Нищо против — отвърна Тенго. Така, както го бе хванала за ръката, Куми Адачи му напомняше за Аомаме и класната стая в основното училище. Сега бе по-различно някак си, но имаше и нещо сходно.

— Май се понапих — каза Куми.

— Сериозно?

— Ъхъ.

Тенго пак огледа лицето на младата сестра:

— Нямаш вид на пияна.

— Външно не ми личи. Такава съм си. Но иначе съм абсолютно скапана.

— Ама и ти яко жулеше.

— Знам, отдавна не ми се случвало да изпия толкова много.

— Нужно е човек да излиза от време на време — рече Тенго, цитирайки госпожа Тамура.

— Разбира се — закима енергично Куми. — Човек задължително трябва да излиза. Да хапне, да пийне, да си попее, да си поприказва празни приказки. Но се питам: на теб такива моменти случват ли ти се? Да си разтовариш душата, да си проясниш мозъка? Та ти си вечно спокоен и самоовладян, Тенго-кун.

Тенго се замисли. Беше ли правил нещо напоследък, за да се разтовари? Не се сещаше. А щом не се сещаше, значи не го бе и правил. Нищо чудно напълно да бе лишен от цялата тази концепция за разтоварване на системата.

— Май не — призна си Тенго.

— Всеки човек е различен.

— Да. Разни хора — разни гледища и чувства.

— И разни начини на напиване — разкикоти се сестрата. — Но трябва да го правиш Тенго-кун. Много е полезно.

— Може и да си права.

Продължиха смълчани, хванати за ръка. Тенго се чувстваше неловко от начина, по който бе почнала да говори. Когато бе в сестринската си униформа, Куми беше неизменно учтива. Сега обаче, в ежедневни дрехи, бе по-свободна в приказките си, вероятно донякъде и заради алкохола. Този свободен начин на изразяване му напомняше за някого. Някой, който се бе изразявал по същия начин. И то някой, с когото се бе запознал наскоро.

— Тенго-кун, ти опитвал ли си някога хашиш?

— Хашиш ли?

— Канабис.

Тенго пое нощния въздух, после го издиша.

— Не. Никога.

— А не искаш ли да опиташ? Хайде да го опитаме заедно. Имам мъничко у дома.

— Ти имаш хашиш?

— Външността лъже понякога.

— Вярно — рече мъгляво Тенго. Здрава млада сестра в крайморско градче на полуостров Босо, пък държи в апартамента си хашиш. И го кани да пушат заедно. — Откъде си го взела?

— Една приятелка от гимназията ми го подари миналия месец за рождения ми ден. Донесла го беше от Индия. — И Куми залюля ръцете им — своята и неговата — в широка арка.

— Добре, че не са я спипали. Глобата за контрабанден внос на хашиш е доста солена. А и полицията не си поплюва, а използва специално обучени кучета по летищата.

— Тя не е човек, който се смущава от такива подробности. Както и да е, минала е през митничарите. Така че сега ти предлагам да опиташ. Искаш ли? Висококачествена стока, яка. Попрочетох някои неща. Оказва се, че хашишът изобщо не е опасен от медицинска гледна точка. Не че не можеш да свикнеш с него, но бил много по-безопасен от тютюна, алкохола и кокаина. Властите твърдят, че човек се пристрастявал, но това са глупости. Ами то тогава излиза, че пачинкото[1] е още по-опасно. На другия ден нищо ти няма, така че може би няма да е лошо да опиташ и да поизпуснеш натрупалото се у теб напрежение.

— Ти опитвала ли си?

— Разбира се. Много е гот.

— Гот — повтори Тенго.

— Като опиташ, ще разбереш какво имам предвид — изкикоти се Куми. — Ама чакай да ти кажа! Когато кралица Виктория имала спазми по време на мензис, облекчавала болката, като пушела марихуана. Самите дворцови лекари й я предписвали.

— Будалкаш ме!

— Честно ти казвам. Четох го в една книга.

Коя по-точно, щеше да попита Тенго, но се отказа. Много сложно щеше да стане. Пък и не му се задълбаваше в подробностите, свързани с менструалните спазми на кралица Виктория.

— И ти на колко стана на рождения си ден миналия месец? — попита Тенго колкото да смени темата.

— Двайсет и три. Съвсем зряла възраст.

— Ами да — рече Тенго.

Самият той беше навършил тридесетте, но още не се чувстваше зрял човек. Усещаше единствено, че е прекарал тридесет години на този свят.

— Сестра ми ще преспи при гаджето си, така че апартаментът е на мое разположение. Заповядай горе, не се стеснявай. Утре ми е свободен ден. Няма закъде да бързам.

Тенго затърси думи да й отговори. Младата сестричка му беше симпатична. А май и той на нея. Но тя го канеше у дома си. Вдигна глава, обаче небето бе покрито от плътни сиви облаци, така че луните не се виждаха.

— Миналия път, когато пушихме с приятелката ми — заразправя Куми, — на мен ми беше за пръв път. И имах чувството, че тялото ми се рее из въздуха. Не много нависоко — само на пет-шест сантиметра. И знаеш ли какво? Оказа се страшно приятна височина. Идеална за носене по въздуха.

— А и няма да те заболи много, ако паднеш.

— Абсолютно точна височина, за да се чувстваш в безопасност. Имаш усещането, че нещо те пази. Че все едно си увит във въздушна какавида. И си представям, че аз съм доота във въздушната какавида, а навън успявам едва-едва да съзра своята мадза.

— Доота? — учуди се Тенго. Гласът му изведнъж стана необичайно твърд. — Мадза?

Младата сестра си тананикаше нещо и люлееше хванатите им ръце, докато крачеха по безлюдната улица. Беше много по-ниска от Тенго, но това, изглежда, никак не я притесняваше. От време на време минаваше по някоя кола.

— Мадза и доота. Пише ги във „Въздушната какавида“. Знаеш ли я?

— Знам я.

— А чел ли си я?

Тенго кимна безмълвно.

— Идеално. Това опростява нещата. Обожавам я тая книжка. Купих си я през лятото и вече три пъти съм я чела — нещо, което много рядко ми се случва. Та когато за пръв път пуших хашиш, имах чувството, че самата аз се намирам в някаква въздушна какавида. Че съм обвита в нещо и чакам да се родя. Докато мадзата ми бди над мен.

— Ти успя да видиш мадзата си? — учуди се Тенго.

— Да. От въздушната какавида можеше малко да се види какво става навън. Макар от вън на вътре да не се вижда нищо. Такава й е конструкцията. Но не успях да разгледам лицето й. Прекалено мъгляво очертание имаше. Сигурна съм обаче, че беше мадзата ми. Усещах съвсем ясно: онова, което виждам, е моята мадза.

— Което ще рече, че въздушната какавида е един вид утроба.

— И така може да се каже. Но от прекараното в утробата време нямам никакви спомени, така че не мога да правя сравнения — рече Куми Адачи и се закикоти.

* * *

Сградата се оказа един от онези евтини двуетажни блокове, каквито се срещат по предградията на провинциалните градове. Хем имаше вид на сравнително нов, хем вече се разкапваше. Външната стълба скърцаше, вратите висяха накриво от пантите. При всяко минаване на камион прозорците дрънчаха. Стените бяха толкова тънки, че ако някои почнеше да свири на бас китара в апартамента си, цялата сграда щеше да се превърне в една голяма акустична кутия.

На Тенго идеята да пуши хашиш не му се струваше чак толкова примамлива. Вярно, притежаваше здрав мозък, но пък живееше в свят с две луни. За какво му беше още повече да го разкривява този свят? Нито изпитваше някакво сексуално влечение към Куми Адачи. Не че двадесет и три годишната медицинска сестра не му бе симпатична. Но симпатията и сексуалното влечение са две различни неща. Поне в очите на Тенго. И ако не му беше заговорила за мадза и доота, сигурно щеше да измисли някакво извинение, за да не се качи у тях. Щеше да си хване автобуса или, ако нямаше автобус, щеше да я помоли да му поръча такси, което да го откара до пансиона. Все пак се намираше в „котешкия град“. Най-добре бе да не посещава опасни места. Но сега, след като Куми бе споменала думите мадза и доота, нямаше начин Тенго да откаже поканата й. Може пък покрай нея да проумее защо му се беше явила Аомаме във въздушната какавида в болничната стая.

Апартаментчето бе типично за две живеещи заедно сестри на по двадесет и нещо: две малки спални и комбинирана кухня-столова, свързана с малка всекидневна. Мебелите бяха сбирщина, без никакъв обединяващ ги стил. Над покритата с гетинакс маса висеше, съвсем не на място, кичозна лампа с многоцветен стъклен абажур — евтина имитация на стил „Тифани“. Ако дръпнеше перденцето на дребни цветчета, човек щеше да види навън зеленчукова градина, а зад нея — гъста мрачна гора от разнородни дървета. Гледката бе хубава, незапречвана от нищо, но и далеч не беше вдъхновяваща.

Куми покани Тенго да седне на яркочервеното канапенце за двама във всекидневната срещу телевизора. Извади кен с бира „Сапоро“ от хладилника и го постави пред него заедно с една чаша.

— Аз отивам да се преоблека в нещо по-удобно и веднага се връщам. Чакай тук.

Но тя дълго не се върна. Откъм вратата на отсрещната страна на тясното коридорче от време на време долитаха шумове от заяждащи чекмеджета и изтървавани вещи.

При всяко тупване на нещо на пода Тенго не можеше да се спре да не погледне натам. Може пък наистина да бе по-пияна, отколкото й личеше. През тънките стени на апартамента се чуваше и някакъв телевизор. Не можеше да разбере говора, но по изблиците на смях от публиката на всеки десетина-петнадесет секунди личеше, че е някакво комедийно шоу.

Тенго вече съжаляваше, че не отклони поканата й. Но в същото време някъде в дъното на мозъка си усещаше, че идването му тук е било неизбежно.

Канапенцето за двама бе евтино, от допира с тапицерията го засърбяваше кожата. Мъчеше го и нещо, свързано с формата му: както и да седнеше, не му беше удобно. И това само засилваше чувството му, че няма работа там. Тенго отпи от бирата и взе дистанционното от масата. Разглежда го дълго, както се разглежда някаква необичайна вещ, после натисна бутона On. Прехвърли няколко канала, докато накрая се спря на документален филм по Ен Ейч Кей за австралийските железници. Просто защото предаването беше по-тихо от останалите: на фона на изпълнение на обой говорителката описваше задушевно елегантните спални вагони, които пресичали Австралия.

Тенго седеше на неудобното канапенце, следеше без капка ентусиазъм образите върху екрана, но „Въздушната какавида“ не му излизаше от ума. А пък Куми Адачи изобщо си нямаше представа, че той всъщност я е написал. Не че имаше някакво значение. По-важното бе, че без да знае почти нищо за въздушната какавида, Тенго я бе описал с такава точност. Какво всъщност бе въздушната какавида? И какво означаваха думите мадза и доота? Нямаше понятие, докато пишеше „Въздушната какавида“, нямаше представа дори и сега. Но пък на Куми книгата толкова й бе харесала, че я бе чела три пъти. Как бе възможно такова нещо?

Куми се върна точно когато по телевизията описваха менюто във вагон-ресторанта. Тръсна се на канапенцето до Тенго. Толкова бе тясно, че раменете им се допираха. Преоблякла се беше в свръхголяма тениска с дълъг ръкав и избелял памучен панталон. Отпред на тениската имаше голямо усмихнато лице. За последно Тенго беше виждал такова усмихнато лице в края на 70-те години, когато „Гранд Фънк Рейлроуд“ дънеха от всички джукбоксове. Тениската обаче нямаше толкова стар вид. Нима някой все още произвежда тениски с усмихнати лица?

Куми извади втори кен с бира от хладилника, отвори го шумно, напълни чашата си и гаврътна една трета от съдържанието. Присви очи като доволно коте и посочи телевизионния екран, където влакът следваше една безкрайна права линия между червени зъбери.

— Къде е това?

— Австралия — отвърна Тенго.

— Австралия ли? — взе да рови Куми Адачи из дълбоките дебри на паметта си. — Онази Австралия в южното полушарие ли?

— Точно тя. С кенгурата.

— Един мой приятел беше ходил в Австралия — каза Куми и се почеса до окото. — Тъкмо по време на любовния сезон на кенгурата. Заварил един град, пълен със сношаващи се кенгура — по парковете, по улиците, навсякъде.

Тенго имаше чувството, че от него се чака да каже нещо, но не му идваше наум какво. Затова взе дистанционното и угаси телевизора. И стаята изведнъж притихна. И телевизорът от съседната стая беше замлъкнал. От време на време по пътя минаваше по някоя кола, но иначе нощта бе съвсем тиха. Макар че, ако се заслушаше човек, щеше да чуе един далечен, приглушен звук — постоянен и ритмичен. Тенго нямаше представа какво може да е. Звукът спираше за известно време, после пак започваше.

— Бухал — поясни сестрата. — Живее в близката гора. И нощно време буха.

— Бухал — повтори смътно Тенго.

Куми положи глава на рамото му и го хвана за ръка. Косата й го загъделичка по врата. Канапенцето продължаваше да е неудобно. И бухалът все още бухаше многозначително в гората. Бухането му сякаш насърчаваше Тенго, но същевременно и го предупреждаваше. Или пък беше предупреждение, съдържащо и нотка насърчение. Изобщо — крайно двусмислен звук.

— Я ми кажи честно: не ти ли се струвам прекалено дръзка?

Тенго не й отговори. Вместо това я попита:

— Нямаш ли си гадже?

— Ама че озадачаващ въпрос! — рече тя с вид на наистина озадачена. — Повечето умни младежи веднага след гимназията хукват към Токио. Тук няма нито един свестен колеж, нито свестни работни места. Така че не им остава избор.

— Но ти си стоиш.

— Ами да. Малките заплати изобщо не отговарят на труда, който влагаме. Но ми харесва тукашният живот. Проблемът обаче е човек да си намери гадже. Нямам нищо против да си завъдя някое, но шансовете не са кой знае колко големи.

Според стрелките на стенния часовник наближаваше единадесет. Ако не стигнеше до пансиона преди единадесет, нямаше да може да влезе. Обаче нещо го задържаше върху тясното канапенце. Тялото му отказваше да го слуша. Вероятно се дължеше на формата на канапенцето. Или беше по-пиян, отколкото си мислеше. Слушаше с празен мозък бухането на бухала, усещаше гъделичкането от косата на Куми по врата си и гледаше фалшивата лампа „Тифани“.

* * *

Куми Адачи си подсвиркваше весело, докато приготвяше хашиша. Изряза с ножче за бръснене тънки стружки от черната топка, пусна ги в малка плоска лула и със сериозно изражение драсна клечка кибрит. Непознат за Тенго сладникав аромат изпълни стаята. Куми опъна първа. Пое дима дълбоко, задържа го дълго в дробовете си, после бавно го изпусна. И с жест покани и Тенго да стори като нея. Тенго пое лулата и последва примера й. Помъчи се да задържи дима в дробовете си колкото се можеше по-дълго, преди бавно да го издиша.

Подаваха си лулата напред-назад, без да кажат нито дума. Съседът пак пусна телевизора и пак чуваха комедийното шоу. Само че силата на звука бе малко по-голяма отпреди. Веселият смях на публиката избухваше мощно и спираше единствено по време на рекламите.

Редуваха се така да опъват лулата в продължение на около пет минути, но ефектът беше нулев. Светът около Тенго си оставаше същият — и като цветове, и като форми, и като миризми. Бухалът си бухаше в гората, косата на Куми Адачи си го гъделичкаше по врата. Канапенцето не преставаше да е неудобно. Отмерващата секундите стрелка на стенния часовник не променяше скоростта си и телевизионната публика избухваше в смях при всяка смешка. Смях, какъвто, колкото и да се смееш, никога не ти носи радост.

— Нищо не чувствам — каза Тенго. — Може би не ми действа.

— Не се притеснявай — чукна го двукратно леко по коляното Куми. — Изчакай още малко.

Оказа се права. Най-сетне усети ефекта. Нещо щракна като скрит ключ и мозъкът му като да се залюля насам-натам, заплиска се мудно като оризова каша в купичка. Мозъкът ми вибрира, мина му през ум. За пръв път му се случваше да възприема мозъка си като нещо отделно от самия него, да усеща физически вискозитета му. Плътното бухане на бухала мина през ушите му, смеси се с кашата в главата и се разтвори в нея.

— Бухалът ми влезе — отбеляза Тенго.

Птицата се бе превърнала в част от съзнанието му — жизненоважна част, която не подлежеше на отделяне.

— Бухалът е божеството, пазител на горите — каза Куми. — Всичко знае и ни дава мъдростта на нощта.

Но къде и как можеше да намери той тази мъдрост? Та той, бухалът, беше и навсякъде, и никъде.

— Не мога да измисля какъв въпрос да му задам — рече Тенго.

— Няма нужда да задаваш въпроси — хвана ръката му Куми Адачи. — Достатъчно е да отидеш в гората. Така е много по-просто.

Той пак взе да чува смеха от комедията у съседите. И аплодисментите. Вероятно извън кадър някой асистент-режисьор вдига пред публиката надписи „Смях“ и „Ръкопляскане“. Тенго затвори очи и се замисли за гората. За това как отива в нея. Дълбоко в тъмния лес, където е царството на човечетата. Но и бухалът е още там. Бухалът, който всичко знае и ни дава мъдростта на нощта.

Изведнъж всички звуци изчезнаха, сякаш някой се бе прокраднал зад гърба му и тайно бе пъхнал запушалки в ушите му. Някой затвори някакъв капак, а друг другаде отвори друг капак. Вход и изход си размениха местата. И Тенго се озова в класната стая в основното училище.

Прозорецът бе широко отворен и от училищния двор долитаха детски гласове. Вятърът духаше сякаш ей така, за всеки случай, и люлееше белите завеси. До него стоеше Аомаме и стискаше ръката му. Същата сцена, както винаги — и все пак имаше нещо ново. За разлика от друг път виждаше всичко с кристална яснота, едва ли не с болезнена яснота — свежо и на фокус чак до самата тъкан. Отличаваше всяка подробност във формите и очертанията на околните предмети. И ако протегнеше ръка, щеше в действителност да ги пипне. И миризмите на ранния зимен следобед го удариха с все сила, сякаш някой бе отдръпнал неочаквано онова, което през всичките тези години ги е покривало. Реални миризми. Нормалната миризма за сезона: на изтривалки за черна дъска, на подов лак, на сухи листа, изгарящи в пещта за отпадъци в единия ъгъл на училищния двор — и всичките те се бяха смесили неотделимо. Щом ги вдишаше, усещаше как се разпространяват надълбоко и нашироко в ума му. И как структурата на тялото му се сглобява наново. И как биенето на сърцето му вече не е просто биене на сърце.

За известно време имаше възможността да бутне навътре вратата на времето. Старата светлина се смесваше с новата и двете се сливаха в едно. Старият въздух се смесваше с новия и двата се сливаха в едно. Ето, това е светлината, това е въздухът, мина му през ум. Вече всичко му беше ясно. Почти всичко. Защо досега не се беше сещал за тази миризма? А е толкова просто. Такъв недвусмислен свят, а пък аз не го проумявах.

— Исках да те видя — каза Тенго на Аомаме.

Гласът му бе далечен и колеблив. Но със сигурност бе неговият глас.

— И аз исках да те видя — рече момичето.

Гласът й приличаше на този на Куми Адачи. Невъзможно му бе да съзре границата между действителността и въображението. Щом се напънеше, купичката се разлюляваше и мозъкът му почваше да се плиска из нея.

Тенго проговори:

— Отдавна трябваше да започна да те търся. Но не можех.

— И сега не е късно. Все още можеш да ме откриеш — отвърна момичето.

— Кажи ми как да те намеря?

Никакъв отговор. Отговорът не можеше да се изрази с думи.

— Но знам, че мога да те намеря — рече Тенго.

Момичето каза:

— Защото аз успях да те намеря.

— Ти си ме намерила?

— Намерѝ ме — каза момичето. — Докато не е станало късно.

Бялата завеса се залюля леко и безшумно, като душа на мъртвец, пропуснала момента за заминаване. Това бе последното, което Тенго видя.

* * *

Дойде на себе си, легнал върху тясно легло. Лампите бяха угасени и само процеждащата се през пролуките в завесите улична светлина внасяше някаква видимост в стаята. Той беше по тениска и боксерки.

Куми беше само по тениската с усмихнатото лице. Под нея беше гола. Меките й гърди си почиваха върху ръката му. Бухалът в Тенговата глава продължаваше да буха. И гората се бе застояла у него — той все още бе вкопчен в нощната гора.

Но дори легнал така до младата сестра, не изпитваше никакво желание. А това май важеше и за Куми. Тя го обви с ръцете си и се закикоти. Кое му беше смешното? Тенго нямаше никаква представа. Да не би някой някъде да е вдигнал надпис „Смях“?

И колко ли е часът? Надигна глава, но не успя да мерне нито един часовник. Куми внезапно спря да се кикоти и обви с ръце шията му.

— Преродила съм се — каза, а горещият й дъх погали ухото му.

— Преродила си се — рече Тенго.

— Понеже навремето умрях.

— Умряла си — повтори Тенго.

— През една нощ, когато валеше студен дъжд.

— И защо умря?

— За да се преродя такава, каквато съм.

— За да се преродиш — повтори Тенго.

— Малко или повече — зашепна тя съвсем тихичко. — В какви ли не форми.

Тенго се замисли върху това й изказване. Какво ли ще рече да се преродиш малко или повече, в какви ли не форми? Мозъкът му тежеше, бъкащ със зародишите на живот като някое праисторическо море. Не че щяха да го отведат докъдето и да било.

— Добре, откъде поначало произхождат въздушните какавиди?

— Въпросът ти е неправилно формулиран — засмя се тихичко Куми.

Метна тялото си отгоре му и той усети срамните й косми върху бедрото си. Гъсто, обилно окосмяване. Като че срамните й косми бяха част от мисловния й процес.

— Какво е необходимо, за да се прероди човек? — попита я.

— При прераждането — каза сестричката така, сякаш му разкриваше някаква тайна — най-големият проблем идва оттам, че хората се прераждат не заради себе си. Могат да се преродят единствено заради някого другиго.

— В което е смисълът на израза ти малко или повече, в какви ли не форми.

— В утрото ти ще трябва да си тръгнеш оттук, Тенго-кун. Докато не са препречили изхода.

— В утрото ще трябва да си тръгна оттук — повтори Тенго думите на сестрата.

А тя пак отърка срамните си косми о бедрото му, сякаш оставяше след себе си някакъв сигнал.

— Въздушните какавиди отникъде не идват. И колкото и да ги чакаш, няма да дойдат.

— Откъде си сигурна?

— Понеже веднъж умрях. Смъртта е много болезнено нещо — много по-болезнено, отколкото можеш да си представиш, Тенго-кун. Оставаш абсолютно сам. Невероятно е колко абсолютно сам може да се почувства човек. Не е лошо да запомниш това. Но не забравяй и друго: не можеш да се преродиш, ако не си умрял веднъж.

— Не можеш да се преродиш, ако не си умрял веднъж — потвърди Тенго.

— Но хората се изправят пред смъртта, докато са още живи.

— Хората се изправят пред смъртта, докато са още живи — повтори Тенго, без да е съвсем сигурен в смисъла на казаното. Бялата завеса още се полюляваше на вятъра. Въздухът в класната стая миришеше на съчетание от изтривалки за черна дъска и дезинфектант. Миризмата на изгарящи листа. Някой репетираше на флажолет. Момичето стискаше здраво ръката му. Усети сладка болка в долната половина на тялото си, но нямаше ерекция. Тя щеше да се появи впоследствие. Думата „впоследствие“ му обещаваше цяла вечност. Вечността бе един-единствен дълъг прът, който стигаше до безкрая. Купичката пак се наклони и мозъкът му се измести на една страна.

* * *

Когато се събуди, на Тенго му потрябва известно време, за да се сети къде е и да си припомни събитията от изминалата нощ. През процепа в цветните пердета нахлуваше силна слънчева светлина, а навън се носеше птичи писък. От неудобната поза върху тясното легло се беше схванал. Не можеше да повярва, че е прекарал цялата нощ в тази поза. Куми спеше дълбоко до него, забила нос във възглавницата. Косата й бе полепнала по лицето й като покрита с роса буйна лятна трева. Куми Адачи, рече си Тенго. Току-що навършила двадесет и три години медицинска сестра. Часовникът му се бе изхлузил на пода. Стрелките му сочеха седем и двадесет. Седем и двадесет сутринта.

Тенго се измъкна тихичко от леглото, да не събуди Куми. Погледна навън през процепа на пердетата. И видя поле със зелки. Зелките клечаха флегматично в редици върху тъмната почва. А отвъд зелките започваше гората. Тенго си спомни бухането на бухала. В действителност бе чул бухането му предната нощ. Мъдростта на нощта. А Тенго и сестрата пушеха хашиш и го слушаха. Все още усещаше твърдите й срамни косми върху бедрото си.

Тенго влезе в кухнята, загреба с две шепи вода от чешмата и почна да пие. Пи, пи, но все не му стигаше — толкова бе прежаднял. Иначе всичко друго си беше както преди. Нито глава го болеше, нито тялото му го мъчеше. Мозъкът му бе бистър. И все пак имаше чувството, че нещата в тялото му протичат прекалено добре. Сякаш някой бе прочистил с професионално умение тръбопроводите му. Отиде по тениска и боксерки до тоалетната и продължително се изпика. В чуждото огледало и лицето му му изглеждаше чуждо. По главата му стърчаха кичури и имаше нужда да се обръсне.

Върна се в спалнята и събра дрехите си, захвърлена върху пода и омесили се с онези на Куми. Нямаше никакъв спомен кога и как се е съблякъл. Изрови и двата си чорапа навлече си дънките и закопча ризата си. И без да иска, настъпи някакъв голям евтин пръстен. Вдигна го и го сложи върху нощното шкафче. Облече и пуловера с поло яката и взе якето си. Провери дали портфейлът и ключовете му са си в джоба. Младата сестра спеше дълбоко, с придърпано до под ушите одеяло. Дишаше тихо. Дали да я буди? Макар да не бяха правили нищо — в това бе почти убеден, — все пак бяха прекарали нощта заедно в едно легло. Нямаше да е възпитано да си тръгне, без да се сбогуват. Но пък спеше дълбоко, а и беше споменала, че й е почивен ден. Пък и да я събудеше, какво се предполагаше да правят?

Откри кубче с листчета и химикалка до телефона. Благодаря ти за снощи, написа. Много приятно изкарахме. Връщам се в пансиона си. Тенго. И написа часа. Остави бележката на нощното шкафче, а отгоре я затисна с намерения пръстен. После си обу старите маратонки и излезе.

Повървя малко по пътя, докато стигна до автобусна спирка. След пет минути пристигна автобус, който ходеше до гарата. Пълен бе с шумни гимназисти и гимназистки, с които стигна до крайната спирка. Хората от пансиона ни най-малко не обърнаха внимание на появата му небръснат в осем сутринта. Явно бяха свикнали с подобни явявания. И без дума да кажат, се захванаха да му приготвят закуската.

Докато ядеше горещата закуска и си пиеше чая, Тенго направи преглед на събитията от изминалата нощ. Трите медицински сестри го поканиха да отиде с тях на якинику. После ходиха в бар, където пяха караоке. Оттам отидоха в апартамента на Куми Адачи, където пушиха индийски хашиш, докато навън бухаше бухал. После доби чувството, че мозъкът му се е превърнал в гореща гъста каша. И изведнъж се озова в класната стая в основното училище посред зима, усети аромата на въздуха и разговаря с Аомаме. После с Куми в леглото си приказваха за смъртта и прераждането. Задаваха се погрешни въпроси и се получаваха двусмислени отговори. Бухалът в гората си бухаше, публиката от телевизионното шоу си се смееше.

Спомените му бяха разпокъсани и категорично съществуваха определени празноти. Но онези части, които помнеше, му се явяваха с поразителна яснота. В състояние бе да повтори всяка разменена помежду им дума. Помнеше и последното, което му каза Куми — комбинация от съвет и предупреждение.

В утрото ти ще трябва да си тръгнеш оттук, Тенго-кун. Докато не са препречили изхода. Вероятно сега беше най-подходящият момент да си тръгне. Беше си взел отпуск и беше дошъл в този град с надеждата да види пак спящата във въздушната какавида десетгодишна Аомаме. И прекара близо две седмици в четене всеки ден на глас на баща си. Но въздушната какавида така и не се появи. И тъкмо когато се канеше да се откаже, Куми Адачи му поднесе съвсем ново видение, специално за него. И той пак успя да види Аомаме като момиче и да разговаря с нея. Намерѝ ме, каза му Аомаме. Докато не е станало късно. Възможно е всъщност Куми да му го беше казала. Тенго не бе сигурен. Но пък и нямаше значение. Куми умряла веднъж и се преродила. Не заради себе си, а заради някого другиго. Засега поне Тенго реши да вярва в чутото. Много бе важно да й вярва. Поне така му се струваше.

Това бе котешкият град. И в него имаше нещо специфично, което не можеше да се намери другаде. Затова и бе дошъл чак дотук с влака. Но и всичко, което бе открил на това място, съдържаше и свойствен риск. И ако можеше да вярва на намеците на Куми, този риск можеше да се окаже фатален. Чувствам, палци ме сърбят — значи, злото е на път!

Време му беше да се връща в Токио. Докато не са препречили изхода, докато влакът все още спира на тази гара. Но преди това трябваше да се отбие пак до санаториума, за да се сбогува с баща си. Имаше още неща, които трябваше да си изясни.

[1] Най-голямата и най-печелившата (за организаторите) форма на забавление в Япония, практикувана от една трета от населението в приблизително 16 000 салона, разположени в най-оживените части на градовете. Метални сачми се пускат в машини, наподобяващи пинбол машините, но монтирани вертикално, и при попадане в определени отвори носят на играещия печалба. Смята се, че пристрастяването към пачинко е масово явление. — Б.пр. ↑

ДЕСЕТА ГЛАВА

(УШИКАВА): ТРУПАНЕ НА СОЛИДНИ УЛИКИ

Ушикава замина за Ичикава. Екскурзията му изглеждаше длъжка, но Ичикава се оказа на другия бряг на реката, в префектура Чиба, недалече от центъра на Токио. Взе такси от гарата и даде на шофьора адреса на основното училище. Стигна там след един, когато обедната почивка бе свършила и бяха почнали следобедните занятия. От кабинета по музика се чуваше пеенето на хор, а по физическо играеха на футбол на двора. Децата крещяха, докато тичаха подир топката.

Спомените на Ушикава от основното му училище не бяха никак приятни. В спортовете никакъв го нямаше, особено когато ставаше дума за игри с топка. Беше нисък, тичаше бавно, имаше астигматизъм и беше зле с координацията. Часовете по физическо му бяха един кошмар. Но по останалите предмети беше отличник. Умен си беше, пък и прилежен в учението. (Което му позволи да вземе трудния изпит за приемане в адвокатската колегия още на двадесет и пет годишна възраст.) Но никой не го обичаше, нито го уважаваха. Една от причините вероятно бе липсата му на спортни умения. На всичко отгоре и лицето му не беше като у хората: още от малък си беше с това едро грозно лице и с деформирана глава. Плътните му устни висяха надолу, сякаш всеки момент ще почнат да му текат лиги (което все пак не му се случваше). Гъстите му къдрици стърчаха на всички посоки. С тази външност беше изключено някой да го хареса.

Докато беше в основното училище, почти с никого не приказваше. Знаеше, че при нужда може да е красноречив, но тъй като си нямаше близки приятели, така и не му се яви възможност да демонстрира красноречието си пред други. Затова постоянно си мълчеше. Но пък държеше ушите си отворени и се вслушваше във всичко казано от останалите, понеже си беше поставил за цел да научава от всекиго по нещо. Този му навик се превърна в полезен инструмент, с чиято помощ откри няколко важни реалии, включително и следната: повечето хора на света не мислят с мозъците си. А онези, които не мислят, са същите, които не слушат какво говорят другите.

Но така или иначе времето в основното училище не беше страница от живота, за която да си спомня с удоволствие. Така че самата мисъл за предстоящо посещение в основно училище му действаше потискащо. Колкото и отдалечени една от друга да бяха префектурите Сайтама и Чиба, основните училища из цяла Япония силно си приличаха. И не само си приличаха, но и действаха по едни и същи принципи. И въпреки всичко Ушикава държеше да отиде лично в това училище в Ичикава, независимо от разстоянието. Не можеше да повери другиму такова важно нещо. Обади се предварително в училищната канцелария и си бе насрочил среща за един и половина.

* * *

Заместник-директорката беше дребна жена на около четиридесет и пет — слаба, привлекателна и облечена с вкус. Заместник-директорка ли? Ушикава се озадачи. Такава длъжност не му беше позната. Но пък и доста години бяха минали, откакто бе излязъл от основното училище. Доста неща ще да са се променили оттогава. Жената, изглежда, се бе срещала през годините с какви ли не хора, та и окото и не мигна при вида на изключителните черти на Ушикава. Или просто беше прекалено възпитана. Въведе Ушикава в една спретната приемна и го покани да седне. Седна на стола насреща му и му пусна широка усмивка, като да предвкусваше приятния разговор, който им предстоеше.

Напомни на Ушикава за едно момиченце, което му беше съученичка — хубавичка, добра ученичка, любезна и с чувство за отговорност. Беше добре възпитана и умееше да свири на пиано. Беше сред любимките на учителката. Ушикава прекарваше голяма част от времето си в час да я гледа — най-вече гърба й. Но нито веднъж не я заговори.

— Доколкото разбирам, интересувате се от бивш наш ученик? — попита заместник-директорката.

— Извинете. Трябваше по-рано да ви се представя — рече Ушикава и й подаде визитката си. Същата онази, която бе дал и на Тенго, с титлата „редовен директор на Фондацията за напредък в науката и изкуствата «Нова Япония»“. И разправи на жената същата измислена история, която бе разказал и на Тенго. Завършилият тукашното училище Тенго Кавана бил станал писател и бил включен в краткия списък на кандидатите за субсидия от фондацията. Поради което Ушикава правел обичайната рутинна проверка на миналото му.

— Но това е чудесно! — грейна заместник-директорката. — Огромна чест е за нашето училище и ще направим всичко възможно да ви помогнем.

— Надявах се на среща и разговор с учителката, която е преподавала на господин Кавана — каза Ушикава.

— Ще трябва да проверя коя е. Оттогава са изминали двадесет години. Може и да се е пенсионирала.

— Ще ви бъда благодарен. И, ако е възможно, ще ми се да проверя и още нещо.

— А по-точно?

— Ако не се лъжа, във випуска на господин Кавана е учила и една госпожица Масами Аомаме. Ще може ли да проверите дали е била в една и съща паралелка с него?

Заместник-директорката се поколеба:

— Въпросната госпожица Аомаме имали някаква връзка с евентуалната субсидия за господин Кавана?

— Не, за друго става дума. В една от творбите на господин Кавана има героиня, чийто прототип май в известна степен е лице от рода на госпожица Аомаме, така че искам лично аз да си изясня някои въпроси. Нищо особено. Най-обикновена формалност.

— Разбирам — каза заместник-директорката, но ъгълчетата на устните й леко се повдигнаха. — Надявам се все пак да сте наясно, че в определени случаи сме възпрепятствани да даваме сведения, които засягат личния живот на лицето. Като успех и семейна среда например.

— Естествено, че съм наясно. Единственото, което ни интересува, е дали наистина е била в една и съща паралелка с господин Кавана. И ако се окаже, че е била, много ще съм ви благодарен да получа от вас името и информацията за контакт с учителката, която по онова време е преподавала на класа.

— Разбирам. Не би трябвало да представлява проблем. Госпожица Аомаме, казахте.

— Точно така. Изписва се с йероглифите, означаващи „зелен“ и „грах“. Необичайно име.

Ушикава написа с писалка името Масами Аомаме върху лист от тефтерчето си, откъсна го и го подаде на заместник-директорката. Тя го огледа за няколко секунди, после го пъхна в едно от деленията на папката върху бюрото й.

— Ще изчакате ли няколко минути да направя справка в архива? Ще помоля завеждащата да ви фотокопира нещата, които можем да оповестим публично.

— Съжалявам, че ви безпокоя във време, когато сте толкова заета — рече Ушикава.

На излизане заместник-директорката изшумоля весело с разкроената си пола. Имаше красива стойка и грациозна походка. Че и хубава прическа. Очевидно старееше елегантно. Ушикава се намести на стола и се зачете в книжката, която си носеше за убиване на времето.

* * *

Заместник-директорката се върна след петнадесет минути, притиснала към гърдите си кафяв плик.

— Оказва се, че господин Кавана е бил доста изявен ученик. Винаги е бил отличник, а и много добър спортист. Особено добре се е представял по математика и още от основното училище се е справял със задачи на гимназиално ниво. Спечелил конкурс по математика и бил обявен от вестника за дете чудо.

— Невероятно! — рече Ушикава.

— Интересно е, че след като е бил дете чудо по математика, сега се изявява в литературната сфера.

— Големият талант е като богат подземен водоносен слой, който избива на много места. В момента той едновременно преподава математика и пише романи.

— Разбирам — каза заместник-директорката и вдигна веждите си под един очарователен ъгъл. — Но за разлика от Тенго, за Масами Аомаме няма почти нищо. В пети клас се е прехвърлила в друго училище. Нейни роднини я взели със себе си в токийския район Адачи и са я записали в тамошно училище. С Тенго са били съученици в четвърти и пети клас.

Както и подозирах, помисли си Ушикава. Между двамата е съществувала някаква връзка.

— По онова време им е преподавала госпожица Ота — Тоши Ота. Сега е преподавателка в държавно основно училище в град Нарашино.

— Предполагам, че ако им се обадя, ще успея да се свържа с нея. Как мислите?

— Ние вече се обадихме — подсмихна се заместник-директорката. — Обяснихме ситуацията и тя каза, че с най-голямо удоволствие би се срещнала с вас.

— Безкрайно съм ви благодарен — рече Ушикава. Не само хубавелка, но и ефективна администраторка, отчете.

Заместник-директорката написа на гърба на визитката си името на учителката и телефонния номер на основното училище в Цуданума[1] и я подаде на Ушикава. Той я скъта в портфейла си.

— Доколкото разбирам, госпожица Аомаме е получила определено религиозно възпитание — продължи Ушикава. — И това донякъде ни притеснява.

Заместник-директорката се смръщи и около ъгълчетата на очите й се оформиха ситни бръчици — фините очарователни, интелигентни бръчици, характерни само за онези жени на средна възраст, които старателно са се обучавали да ги придобият.

— Съжалявам, но това не е тема, която можем да обсъждаме тук — каза.

— Навлизаме в личния живот, нали? — попита Ушикава.

— Точно така. Особено когато става дума за религия.

— Но ако се срещна с госпожица Ота, нея бих могъл да я питам, не мислите ли?

Заместник-директорката отмести нежната си челюст леко наляво и се усмихна многозначително:

— Ако госпожица Ота желае да говори в качеството си на частно лице, това нас не ни засяга.

Ушикава стана и учтиво й благодари. При което тя му подаде кафявия плик:

— Това са материалите, които ни е разрешено да фотокопираме във връзка с господин Кавана. Има и много малко отнасящи се до госпожица Аомаме. Надявам се да са ви от полза.

— Убеден съм в това. И съм ви безкрайно благодарен за всичко. Изключително любезна сте.

— Нали ще ни уведомите за решението си по отношение на субсидията? Голяма чест ще е за нашето училище.

— Уверен съм, че решението ще е благоприятно — рече Ушикава. — Няколко пъти съм разговарял с него и мога да кажа, че е талантлив млад мъж с обещаващо бъдеще.

* * *

Ушикава се отби в едно ресторантче до гара Ичикава, хапна лек обяд и прегледа материалите в плика: извлечения от присъствения дневник и за Тенго, и за Аомаме. Списък на получаваните от Тенго грамоти за учебни и спортни успехи. Оказваше се, че наистина е бил изключителен ученик. Надали и за миг си е помислял, че училището е един кошмар. Имаше и копие от материала във вестника за спечеления от него математически конкурс. Статийката беше стара и снимката бе доста размазана, но очевидно беше на Тенго като малък.

След като се наобядва, Ушикава позвъни в основното училище в Цуданума, свърза се с госпожица Ота и се договориха да се срещнат в училището в четири. След четири ще съм свободна да разговаряме, каза тя.

Ох, знам, че това ми е работата, ама две основни училища в един ден май ми идват възмножко, рече си Ушикава. Самата мисъл му стигаше, за да изпадне в депресия. Но пък си струваше, поне дотук. Направил бе огромна крачка напред: вече имаше доказателство, че Тенго и Аомаме са били съученици в продължение на две години.

Тенго е помогнал на Ерико Фукада да преработи „Въздушната какавида“ в една прилична повест и да я направи бестселър. А Аомаме е убила тайно бащата на Ерико — Тамоцу Фукада, в един от апартаментите на хотел „Окура“. От което излиза, че са споделяли посвоему една обща цел: да атакуват религиозната организация Сакигаке. Повечето хора биха заключили, че вероятно са действали заедно.

Но все пак рано е още да съобщава това на ония двамата от Сакигаке. Ушикава не обичаше да разкрива сведенията си на парче. Предпочиташе да събере колкото се може повече информация, да провери всички налични факти и едва тогава, сдобил се със сериозни доказателства, със замах да оповести разкритията си. Този театрален жест му бе останал от адвокатската му практика. Тогава възприемаше едно прекалено скромно поведение, с което подвеждаше отсрещната страна да свали гарда. И тъкмо когато нещата отиваха към своя край, обявяваше необоримите си доказателства и побеждаваше с явно превъзходство.

Докато пътуваше с влака към Цуданума, Ушикава прехвърли наум няколко хипотези. Възможно бе Тенго и Аомаме да са били влюбени. Е, не още от десетгодишна възраст, разбира се, но не беше трудно да си представи човек как по някое време след основното училище са се срещнали и са се залюбили. И по някаква — все още неизвестна — причина са решили да обединят усилия и да разбият Сакигаке. Това бе една от хипотезите.

Но, доколкото му бе известно, нямаше никакви улики Тенго и Аомаме да са имали някаква връзка. Тенго бе поддържал до съвсем скоро взаимоотношения с омъжена жена с десет години по-голяма от него. Изключено е да е изневерявал редовно на Аомаме с друга жена, докато е поддържал сериозна връзка и с нея. Чак дотам не беше печен. Ушикава вече бе посветил две седмици да проучва навиците на Тенго. Преподаваше математика в школа за зубрене три пъти седмично, а в останалите дни най-вече се усамотяваше в апартамента си. Вероятно е пишел романи. От време на време излизаше на пазар или на разходка, но само толкова. Изключително еднообразен, елементарен и лесен за систематизиране живот. Без капка загадъчност. Поради което Ушикава изобщо не можеше да си го представи замесен в заговор за нечие убийство.

Лично на Ушикава Тенго му бе симпатичен: непревзет, прям млад мъж, независим и самостоятелен. Малко бавно включващ, като повечето физически едри хора, но ни най-малко несклонен към хитрост или коварство. Бе от онези хора, които, като си наумят нещо, не се отклоняват и на йота от предначертания си план за действие. Човек, който нямаше шанс да преуспее като адвокат или борсов агент, защото най-вероятно би се препънал или залитнал в най-критичния момент. Но нищо не пречеше на такъв човек да стане добър учител по математика или романист. Колкото и да не беше общителен или красноречив, такива като него се харесваха на определен вид жени. Накратко казано, Тенго бе пълна противоположност на Ушикава.

Но колкото много и да знаеше за Тенго, толкова малко знаеше Ушикава за Аомаме — почти нищо, с изключение на миналото й в „Свидетелите“ и това, че по-късно е била звезда на отбора си по софтбол. Иначе — що за личност е била, какъв мироглед е имала, кои са били силните и кои слабите й страни, какъв частен живот е водела — за тези неща нямаше и най-малкото понятие. Фактите, до които се беше добрал, бяха най-елементарните, каквито можеше да се установят в нечия биография.

От друга страна обаче, при сравняване на миналото на Тенго с онова на Аомаме се натъкваше и на определени сходства. Като начало, изглежда, и двамата бяха прекарали нещастно детство. Майката на Аомаме я е влачела със себе си да пропагандират сектата, да ходят от врата на врата и да звънят по хорските звънци. Това е влизало в задълженията на всяко дете от сектата на „Свидетелите“. В случая с Тенго бащата е бил инкасатор, събирал абонаментните такси за Ен Ейч Кей. И по силата на тази си длъжност и той е обикалял от врата на врата. Дали пък не е влачел и Тенго със себе си? Не беше изключено. Ако Ушикава му беше баща на Тенго, сто на сто щеше да го води със себе си на обиколките по домовете. Хем детето помага да изврънкаш повече такси, хем не се налага да плащаш на някоя бавачка. С един куршум — два заека. И сто на сто Тенго не е бил във възторг от такива митарства. Нищо чудно двете деца да са се засичали по улиците на Ичикава.

Второ: докато са расли, и Тенго, и Аомаме са се напъвали да завоюват стипендии като спортисти, за да могат колкото се може по-скоро да се отделят от дома. И двамата са се оказали превъзходни състезатели. Поначало са притежавали необходимата природна дарба. Но са имали и друго основание да се налагат в спорта. Хората ценят спортистите, а високите спортни постижения са им предлагали единствения път към независимостта — онзи ценен пътен лист към оцеляването. Тоест разсъждавали са съвсем не като средностатистически тийнейджъри. Имали са съвсем друг подход към битката с житейските несгоди.

Като се замислеше Ушикава, и неговата история не бе много по-различна. Като се изключи това, че самият аз произхождах от заможно семейство, та не се нуждаех от стипендия. Винаги съм разполагал с нужните ми джобни пари. Но и на мен като на Тенго и Аомаме ми се наложи да уча като луд, за да вляза в престижен университет и да изкарам изпита за адвокатската колегия. Нямах време за развлечения като останалите ми съученици. Налагаше се да се лишавам от светските удоволствия — не че поначало имах кой знае колко възможности за такива — и да се съсредоточавам изцяло върху учението. Затова бях заседнал постоянно между чувството за непълноценност и това за превъзходство. И често се сравнявах с Разколников, с тази разлика, че така и не срещнах своята Соня.

Но стига съм се занимавал със себе си. Такива мисли нищо няма да променят. По-добре да се върна към Тенго и Аомаме.

Да приемем, че навършилите двадесет години Тенго и Аомаме са се срещнали по някое време и са се заприказвали. И сигурно са се удивили на всички неща, които ги свързват. И на толкова много теми са си говорили. Колко му е да са усетили някакво взаимно привличане между мъж и жена. Ушикава си представяше съвсем ясно тази сцена. Съдбовната среща. Върховният романтичен момент.

Но имало ли е действително такава среща? Наистина ли е разцъфтял романът? Ушикава не можеше да е сигурен. Но пък ако наистина са се срещнали, звучеше напълно логично. Оттук поне ставаше ясно как са решили да обединят усилията си срещу Сакигаке. Всеки от своя си ъгъл: Тенго с перото, Аомаме несъмнено с някое специално умение, което притежаваше. Въпреки всичко хипотезата не грабваше Ушикава. Колкото и логично да звучеше, не успяваше да го убеди.

Ако е съществувала дълбока връзка между Тенго и Аомаме, щяха да съществуват и улики. Съдбовната им среща щеше да породи съдбоносни резултати, които наблюдателният Ушикава не би пропуснал да забележи. Аомаме би била способна да ги прикрие. Но не и Тенго.

Ушикава поначало разглеждаше нещата в тяхната логичност. И без улики не би продължил. Но се доверяваше и на естествената си интуиция. И когато опреше до сценарий, който предвиждаше съвместен заговор между Тенго и Аомаме, интуицията му завърташе глава в смисъл „не“. Съвсем леко завъртане, но пък настойчиво. Съществуваше вероятността и Тенго, и Аомаме изобщо да не подозират за съществуването на другия. Възможно бе просто случайно да имат поотделно нещо общо със Сакигаке.

И колкото и да му беше трудно да си представи подобно съвпадение, интуицията подсказваше на Ушикава, че втората му хипотеза е по-вероятна от онази за съществуването на заговор. Че двамата, водени от различни подтици и с различни подходи, просто случайно са разтърсили самата същност на Сакигаке. Два паралелни сюжета с различни изходни точки.

Оставаше въпросът дали ония двамата от Сакигаке биха приели такава удобна хипотеза. Няма начин, заключи Ушикава. Поради пристрастеността им към всичко, наподобяващо и най-малко някакъв пъклен план, по-скоро биха прегърнали радушно конспиративната теория. Така че, преди да им предаде каквато и да било сурова информация, Ушикава се нуждаеше от доказателства. Иначе онези можеше да се заблудят и в крайна сметка да му причинят куп неприятности.

Всички тези мисли терзаеха Ушикава, докато пътуваше с влака от Ичикава към Цуданума. И, изглежда, бе правил някакви физиономии — мръщил се е, въздишал е и е гледал с празен поглед в пространството, — понеже момиченцето от отсрещната седалка го гледаше някак си особено. За да скрие смущението си, Ушикава отпусна лицето си и разтърка олисяващата си глава. Този му жест обаче май още повече уплаши детето и то взе, че рипна, преди да са стигнали гара Нишифунбаши, и хукна нанякъде.

* * *

Разговорът му с Тоши Ота се проведе в класната й стая след часовете. Тя бе на около петдесет и пет и видът й бе пълна противоположност на онзи на изисканата заместник-директорка в основното училище в Ичикава. Госпожица Ота бе ниска и набита, с походка, която, гледана отзад, му напомняше на някакво ракообразно. Носеше очилца с метални рамки, но междувеждието й бе плоско и широко, та ясно се виждаше и никнещият там мъх. Носеше вълнен костюм на неопределима възраст, но явно станал демоде още в деня на производството му и пропит с миризмата на нафталин. Беше розов, но и розовият му цвят беше с някакъв особен оттенък, като със случаен примес от друга боя. Явно бяха целели някаква стилна, убита отсенка на розовото, но тъй като не бяха успели да я налучкат, розовият цвят на костюмчето й бе залязъл в дълбока неувереност, свитост и отчаяние. Благодарение на което надничащата изпод яката чисто нова бяла блузка приличаше на недискретен човек, налетял на бдение над мъртвец. Сухата коса на госпожица Ота, примесена тук-таме с бели кичури, бе прихваната на тила с пластмасова щипка — вероятно първото попаднало й подръчно средство. Крайниците й бяха месести и по пълните й къси пръсти нямаше никакви пръстени. В основата на шията си имаше три тънки, дълбоко врязани бръчки, все едно резки по линията на живота. Или пък белези за сбъднати три желания — макар Ушикава силно да се съмняваше да е имало такъв случай.

Жената преподавала на Тенго Кавана от трети клас до завършването му на основното училище. Учителите поначало се сменяли на всеки две години, но така се получило, че тя му била класна и през четирите. Аомаме също била в нейната паралелка, но само в трети и четвърти клас.

— Много добре си го спомням господин Кавана — каза.

За разлика от кротката й външност, гласът й бе забележително звънлив и младежки — глас, способен да стигне и до най-отдалечения ъгъл на шумната класна стая. Професията неминуемо ти оказва влияние, рече си Ушикава впечатлен, убеден, че си има работа с крайно способна учителка.

— Господин Кавана се изявяваше във всяка една област в училището ни. В продължение на повече от двадесет и пет години съм преподавала на безброй деца в куп училища, но не съм имала друг ученик с неговите заложби. С каквото и да се захванеше, изпъкваше пред останалите. Освен това беше много общителен и умееше да води другите след себе си. Убедена бях, че ще преуспее, независимо какво поприще би си избрал. В основното училище се проявяваше най-вече в часовете по математика, но ни най-малко не се изненадах, когато чух, че се проявил и в областта на литературата.

— Доколкото разбирам, баща му е бил инкасатор за Ен Ейч Кей.

— Точно така — каза учителката.

— От господин Кавана съм чул, че бил много строг човек. — Тук Ушикава стреля наслуки.

— Абсолютно вярно — каза тя без капка колебание. — Баща му поначало се отнасяше строго към всичко. Гордееше се с работата си — което е много хубаво, — но това понякога, изглежда, тежеше много на Тенго-кун.

Ушикава много умело бе напипал връзките между определени теми и взе да вади с памук отговорите й. Тъкмо туй бе най-силното му умение: да остави другия да говори максимално. И тя му разказа как Тенго бил принуден да следва баща си през уикендите, докато той обикалял да събира таксата, и как в пети клас избягал от дома.

— Макар че по-скоро баща му го изхвърли, а не че той избяга — добави.

Значи, Тенго насила е ходел с баща си да събират таксите, усмихна се наум Ушикава. Точно както си го представяше: това е обременявало допълнително детските емоции.

Госпожица Ота дала подслон за една нощ на временно бездомния Тенго. Постлала му къде да спи, а на сутринта се погрижила да му приготви закуска. Вечерта отишла у Тенгови и убедила баща му да си го прибере. Човек, като я слушаше, оставаше с впечатление, че му описва най-важното събитие в живота си. После му разказа как случайно срещнала Тенго, вече гимназист, по време на някакъв концерт, на който той биел тимпаните — и то чудесно, държеше да отбележи тя.

— Изпълниха „Симфониетата“ на Яначек. Много трудна пиеса. А Тенго се захванал с тимпаните само седмици преди това. И въпреки кратката подготовка изпълни блестящо своята част. Истинско чудо, казвам ви.

Тази дама храни дълбоки чувства към Тенго, помисли си възхитеният Ушикава. Нещо, граничещо с безусловната любов. Как ли бих се чувствал, ако и мен някой ме обичаше толкова дълбоко?

— А Масами Аомаме помните ли я? — попита Ушикава.

— Много добре си я спомням — отвърна учителката. Но без онази радост в гласа, с която говореше за Тенго. Тонът й спадна минимум с две ноти.

— Крайно необичайно име, нали? — подметна Ушикава.

— Да. Много необичайно. Но не името й е причината да я помня.

Настъпи кратко мълчание.

— Чух, че семейството й били заклети членове на „Свидетелите“ — пробва отново да изкопчи нещо от нея Ушикава.

— Това, което ще ви кажа, се надявам да си остане между нас — каза учителката.

— Разбира се. Пред никого няма да го повторя.

Жената кимна:

— В Ичикава има голям клон на сектата, така че през годините съм преподавала на няколко деца от „Свидетелите“. И ми се е налагало да се справям с някои доста деликатни проблеми в това отношение. Но не съм срещала по-набожни хора от родителите на Аомаме.

— С други думи, били са безкомпромисни, така ли?

Изглежда, споменът за ония времена накара учителката да прехапе устни.

— Да. Бяха изключително непреклонни, когато станеше дума за принципите им, и ми се струва, че изискваха същото строго послушание и от децата си. А това водеше до почти пълната изолация на Аомаме от класа.

— Така че в определен смисъл тя се е явявала доста специална личност.

— Такава беше — призна учителката. — Но не по вина на самото дете. Отговорността принадлежи на нетърпимостта, която може да завладее мозъка на човека.

И учителката взе да му обяснява по-подробно за Аомаме. Другите деца поначало я избягвали. Отнасяли се с нея така, сякаш изобщо я нямало. Тя се явявала чужд елемент, притежаващ странни принципи, които не им се нравели. В това отношение класът бил единодушен. И реакцията на Аомаме била да страни кротко от останалите.

— Опитах всичко възможно, но съюзяването при децата е много по-силно, отколкото предполагате, а за да се предпази от него, Аомаме бе решила да се превърне едва ли не в призрак. В днешно време такива като нея ги пращат на психолог, но в ония дни такава система не съществуваше. И аз бяха още млада и силите едва ми стигаха да държа класа поне донякъде сплотен. Но най-малко искам да си мислите, че се оправдавам.

Ушикава май усещаше накъде вървят приказките й. Никак не е лесно да преподаваш в основно училище. До известна степен от теб се изисква да оставяш децата сами да си извличат поуките.

— Открай време дълбоката вяра и нетърпимостта ги разделя една много тънка линия — каза Ушикава. — И на хората им е трудно да предприемат каквото и да било в това отношение.

— Абсолютно сте прав — съгласи се жената. — И все пак на някакво съвсем друго ниво навярно е можело да сторя нещо. Няколко пъти се мъчих да разговарям с госпожица Аомаме, но тя почти не ми отговаряше. Притежаваше изключително силна воля и щом си наумеше нещо, нямаше отказване. Беше много умно дете, с бърза мисъл и с желание да се учи. Но полагаше всички усилия тези неща да не й личат. Предполагам, че е виждала в притаеността единствената своя защита. И съм убедена, че в една нормална среда щеше да е отлична ученичка. И сега ми става мъчно, като се сетя.

— Имахте ли възможност да разговаряте с родителите й?

— Много пъти. Редовно идваха в училище да се оплакват от гонения на религиозна основа. Всеки път ги молех да направят така, че дъщеря им да се вписва по-лесно в класа. Умолявах ги поне мъничко да охлабят принципите си. Но категорично ми отказваха. Основната им цел била да спазват докрай правилата на своята секта. За тях най-голямото щастие било да отидат в рая, а животът в този богохулен свят бил нещо съвсем преходно. Но това бе логиката на един възрастен мироглед. За съжаление, така й не успях да им подскажа колко болка причинява на невръстната им дъщеря това, че останалите деца от класа не й обръщат внимание, че я отбягват — и че всичко това би могло да й причини емоционална травма за цял живот.

Ушикава пък й разказа как Аомаме била най-добрият играч на софтбол и в прогимназията, и в гимназията, и в колежа, и във фирмата, в която работила, и как сега се изявявала като крайно способна инструкторка по фитнес в един първокласен спортен клуб. Е, не точно сега, а доскоро — но реши, че не е чак толкова важно да го уточнява.

— Много се радвам да го чуя — каза жената и леко се изчерви. — Олекна ми, като ми казахте, че е станала здрава и независима жена.

— Едно нещо обаче не успях да установя със сигурност — рече Ушикава с появила се върху устните му привидно невинна усмивка. — Вие как смятате? Съществуваше ли някакво тясно личностно взаимоотношение между Тенго Кавана и госпожица Аомаме?

Жената сплете пръсти и се отдаде на тази мисъл.

— Възможно е. Но не съм забелязала нищо, нито съм чувала. Пък и ми е трудно да си представя което и да било дете от класа ми да е дружало с госпожица Аомаме. Възможно е Тенго-кун да е проявил съчувствие към нея. Той поначало си беше добро момче, с чувство за отговорност. Но дори да го е направил, съмнявам се дали госпожица Аомаме е откликнала. Тя ми приличаше на впила се в някоя скала мида. Много трудно ще я откъснеш. — Учителката млъкна за миг, после продължи: — Много ме боли, че трябва да си го призная, но навремето не бях в състояние с нищо да помогна. Както вече споменах, бях неопитна, а оттам и не особено ефективна.

— Да кажем, че господин Кавана и госпожица Аомаме са имали някаква близка връзка. Това щеше да е сензация в класа и нямаше начин да не го чуете, нали?

— Непоносимостта беше двупосочна — кимна учителката.

— Възможността да разговарям с вас се оказа изключително полезна — благодари й Ушикава.

— Надявам се, че онова, което ви разказах за госпожица Аомаме, няма да се яви пречка пред отпускането на субсидията — рече разтревожено учителката. — Като класна ръководителка аз носех пълната отговорност за появата на подобни проблеми в паралелката. Вината не беше нито в Тенго-кун, нито в госпожица Аомаме.

— Изобщо не се притеснявайте по този повод — поклати глава Ушикава. — Просто проверявам произхода на една белетристична творба. Сама знаете, че въпросите на религията понякога са изключително сложни. А господин Кавана е голям талант и съм сигурен, че скоро ще си извоюва име.

При тези му думи учителката се засмя доволно. Нещо в очичките й грабна светлината и проблесна като ледник върху далечен планински склон. Явно си спомня Тенго като дете, заключи Ушикава. И преди двадесет години да е било, за нея то е като вчера.

Докато чакаше пред портала на училището автобуса закъм гарата Цуданума, Ушикава се зачуди по адрес на собствените му учители от основното училище. Те дали още го помнят? И ако го помнят, дали от това очите им ще блещукат от умиление?

Получил бе потвърждение на нещо съвсем близо до собствената му хипотеза. Тенго е бил отличникът на своя клас и е бил популярна личност. Аомаме не е имала никакви приятели и никой не й е обръщал внимание. Вероятността да са се сдушили е била много малка. Прекалено различни са били. На всичко отгоре в пети клас Аомаме е напуснала Ичикава и се е преместила в друго училище. Връзката помежду им е била прекъсната.

Ако трябваше обаче да опише едно нещо, което е важало и за двамата в основното училище, то би било неохотната необходимост и двамата да се подчиняват на родителите си. При все че родителските цели са се различавали — едно е пропагандата на дадена секта, друго е събирането на такси, — както Аомаме, така и Тенго е трябвало да се влачат подир родителското тяло из целия град. В класа са заемали коренно противоположни позиции. Но в същото време и двамата са били еднакво самотни и са търсели отчаяно нещо. Нещо, което би ги приело безусловно и би ги държало в обятията си. На Ушикава не му беше трудно да си представи чувствата им. Тъй като в определен смисъл ги споделяше.

* * *

Окей, рече си Ушикава. Седеше си със скръстени ръце в експреса от Цуданума за Токио. И пак си каза: Окей, и сега какво? Дотук открих разни връзки между Тенго и Аомаме. И то много интересни връзки. Но, за съжаление нищо недоказващи.

Пред мен се издига висок каменен зид. С три врати. От които трябва да си избера една. На всяка врата има надпис. На едната пише „Тенго“, на другата — „Аомаме“, а на третата — „Вдовицата от Адзабу“. Аомаме изчезна яко дим, както се казва. Безследно. А къщата с върбите в Адзабу е по-плътно затворена и от банков трезор. Няма начин да се намъкна. Тоест остава ми само една врата.

Май за известно време ще трябва да се огранича с Тенго, заключи Ушикава. Нямам друг избор. Идеален пример за процеса на елиминиране. Толкова идеален, че ми иде да публикувам брошура по въпроса и да я раздавам на минувачите: „Здравейте! Бихте ли желали да се запознаете с процеса на елиминирането?“.

Тенго — вечно положителният млад мъж. Математик и писател. Шампион по джудо и любимец на учителката. Засега ми предлага единствения път към разрешаването на оплетената загадка. Но колкото повече разсъждавам върху нея, толкова по-малко почвам да я проумявам, размишляваше Ушикава. Имам чувството, че мозъкът ми се е превърнал в тава тофу с изтекъл срок на годност.

Добре. И какво можем да кажем за Тенго? Цялата картина ли виждам? Вероятно не. Доколкото можеше да прецени Ушикава, Тенго действаше на принципа „проба — грешка“ и се отклоняваше от пътя, когато намереше за необходимо. Вероятно и самият той се чувства объркан и се лута между най-различни хипотези. Но пък е роден математик. Майстор по сглобяването на пъзели. И сигурно разполага с повече парченца от пъзела от мен.

Така че засега ще се съсредоточа върху Тенго Кавана. Няма начин да не ме изведе нанякъде. Ако имам късмет — до самото убежище на Аомаме. А Ушикава нямаше равен в прилепването към някого — така както рибите ремора се лепват към акулата. Наумеше ли си да се прикрепи към някого, нищо не бе в състояние да го отърси.

Стигнал веднъж до това заключение, Ушикава затвори очи и изключи мисловния си процес. Време е за дрямка, рече си. След такъв тежък ден, с посещения в цели две основни училища в скапаната стара префектура Чиба. И след изслушването на две учителки — една красива заместник-директорка и друга, която се придвижва по рачешки. След подобни подвизи на човек му се полага почивка. И съвсем скоро след това огромната му деформирана глава взе да подскача нагоре-надолу в унисон с люлеенето на влака, като панаирджийска кукла, която раздава лоши късметчета.

Влакът бе пълен, но никой не посмя да седне до него.

[1] Жилищен квартал в град Нарашино, префектура Чиба. — Б.пр. ↑

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): СЕРИОЗНА ЛИПСА КАКТО НА ЛОГИКА, ТАКА И НА ДОБРОТА

Във вторник сутринта Аомаме написа за Тамару кратко изложение по повод повторното посещение на инкасатора от Ен Ейч Кей. Описа как онзи блъскал по вратата и крещял обидни думи по неин адрес (или по-скоро по адрес на онази Такаи, която се предполагаше да живее там). Всичко това й се сторило прекалено странно. И й налагало да е постоянно нащрек.

Аомаме пъхна бележката в плик, запечата го и го остави върху кухненската маса, надписан отгоре с инициала Т. Доставчиците щяха да намерят начин да го предадат на Тамару.

Малко преди един влезе в спалнята, заключи се, легна си и подхвана Пруст оттам, докъдето беше стигнала. Точно в един на вратата се позвъни веднъж. След известна пауза външната врата се отключи и екипът влезе. Както винаги, чевръсто презаредиха хладилника й, събраха боклука и провериха наличността на продуктите в шкафа. Свършиха си работата за петнадесет минути, излязоха и заключиха след себе си. После пак звъннаха еднократно да обявят, че са си тръгнали. Обичайната процедура.

За по-сигурно Аомаме изчака, докато стана един и половина, преди да излезе от спалнята и да отиде в кухнята. Бележката до Тамару я нямаше. На нейно място върху масата имаше книжна торба с името на аптека. И една дебела книга, изпратена й от Тамару — „Енциклопедия на женската анатомия“. В книжната торба намери три различни домашни теста за бременност. Отвори кутиите една по една й сравни упътванията. Във всички пишеше едно и също: тестът се прилага, в случай че мензисът е закъснял поне с една седмица. Тестовете са 95 на сто надеждни, но в случай че резултатът е положителен — тоест, ако показват, че си бременна, — най-добре е да се подложиш при първа възможност на преглед от лекар специалист. С други думи, да не избързваш със заключенията. Тестът индикирал само възможността да си бременна.

Самият тест бе проста процедура. Уринираш в чиста съдинка и потапяш лентата. Или уринираш директно върху самата лента. Изчакваш няколко минути. Ако лентата посинее — бременна си; ако не промени цвета си — не си. В една от трите версии индикацията, че си бременна, бе под формата на две вертикални черти, появяващи се в прозорчето. Ако чертата е само една — не си бременна. Независимо от различията в подробностите, принципът си оставаше един и същ. Дали си бременна, или не, се определя от наличието или отсъствието на човешки хорионгонадотропин в урината.

Човешки хорионгонадотропин ли?, сбърчи нос Аомаме. През тридесетгодишното си съществуване като жена никога не беше чувала този термин. Възможно ли е през цялото това време някакво шантаво вещество да е стимулирало половите й жлези?

Аомаме отвори „Енциклопедията на женската анатомия“. А там пишеше:

Човешкият хорионгонадотропин се произвежда в началните етапи на бременността и спомага за запазването на жълтото тяло. Жълтото тяло секретира прогестоген и естроген за опазване на вътрешния слой на яйчника и да предотвратява менструирането. По този начин се оформя постепенно плацентата. След като плацентата се оформи в продължение на седем до девет седмици, нуждата от жълтото тяло изчезва, а с това се изчерпва и ролята на човешкия хорионгонадотропин.

С други думи, хормонът се произвеждал от момента на зачеването за период от седем до девет седмици. В нейния случай обаче бе трудно да се посочи точният момент. И все пак, ако резултатът от теста се окажеше положителен, значи, несъмнено е бременна. Но ако беше отрицателен, изводът нямаше да е толкова категоричен. Понеже съществуваше възможността да е пресрочила периода, в който тялото секретира въпросния хормон.

На всичко отгоре още не й се ходеше по нужда. Извади от хладилника бутилка минерална вода и изпи две чаши. И пак не й се доходи. Добре де, няма нужда да се назорвам толкова, рече си. Реши известно време да не мисли за тестовете за бременност, затова седна на дивана и се съсредоточи върху Пруст.

* * *

До тоалетна й се приходи чак след три. Изпика се в една съдинка и пъхна лентата. Пред очите й цветът на лентата се промени и стана яркосин. Едно разкошно синьо, което можеше да послужи и за цвят на кола. Малка синя спортна количка с бежов гюрук. Ех, с какво удоволствие би я карала по някой крайбрежен път и да усеща летния бриз върху лицето си! Но в тоалетната на този апартамент насред големия град, посред есенното време, синьото й подсказваше единствено, че е бременна — поне с 95 на сто сигурност. Аомаме застана срещу огледалото в тоалетната и впери поглед в тънката вече посиняла лентичка. Но колкото и да я гледаше, цветът й нямаше да се промени.

За всеки случай направи и втори тест. Този път от нея се искаше „да уринира директно върху връхчето на пръчицата“. Но тъй като не очакваше да й се припикае толкова скоро, взе, че потопи връхчето в съдинката с урината. В прясно произведената урина. Какво значение можеше да има дали пикаеш отгоре му, или го потапяш в пикня? Резултатът така или иначе ще е същият. В малкото пластмасово прозорче се появиха две ясни вертикални черти. И според този тест Аомаме можеше да е бременна.

Аомаме изля урината в тоалетната чиния и пусна водата. Уви лентичката в тоалетна хартия и я изхвърли в боклука, после изплакна съдинката на умивалника. Отиде в кухнята и изпи още две чаши вода. Утре ще се подложа и на третия тест, рече си. Три шанса — като в софтбола. Първи неуспешен опит за удар, втори неуспешен опит за удар. И сега със затаен дъх чакаше полета на последната, третата топка.

Кипна вода и си направи чай, после седна на дивана и пак подхвана Пруст. В една от чинийките от сервиза нареди няколко соленки със сирене и ги задъвка, докато си пиеше чая. Топъл следобед, идеален за четене. Очите й следваха напечатания текст, но нищо не оставаше в главата й. Налагаше й се да препрочита един и същ пасаж по няколко пъти. Накрая се отказа, затвори очи и подкара синята кола със свален гюрук по крайморското шосе. Лекият бриз, поел уханието на морето, шумолеше в косите й. На един пътен знак се мъдреха две вертикални черти. В смисъл: Внимание! Възможно е да сте бременна!

Аомаме въздъхна и заряза книгата.

Съвсем ясно й беше, че няма смисъл от трети тест. И сто пъти да се пробваше, резултатът пак щеше да е един и същ. Само щеше да си губи времето. Човешкият ми хорионгонадотропин няма да промени отношението си към утробата ми — да се грижи за целостта на жълтото тяло, да предотвратява менструацията, да помага за оформянето на плацентата. Няма спор. Бременна съм си. Човешкият хорионгонадотропин го знае. Знам го и аз. Усещам го като точица в долната част на корема ми. Все още е мъничко. Все още е само дребен намек за нещо. Но след време ще се сдобие с плацента и ще започне да расте. Ще се храни от мен и ще расте — стабилно, непрестанно — в тъмната тежка течност.

За пръв път й се случваше да е бременна. Винаги се бе пазила старателно и се бе доверявала единствено на зрението си. По време на секс партньорът й задължително трябваше да използва презерватив. И колкото и пияна да беше, винаги проверяваше дали е така. Както каза преди време на вдовицата, откакто й беше дошъл първият мензис на десетгодишна възраст, никога не й беше закъснявал с повече от ден. И болките не бяха нищо особено. Просто кървеше в продължение на няколко дни и толкова. Дори не пречеше на тренировките и състезанията й.

Първият й мензис се появи няколко месеца след като бе държала Тенго за ръка в класната стая в основното училище. И все й се струваше, че между двете събития съществува определена връзка. Нищо чудно допирът на Тенговата ръка да бе разбъркал нещо у нея. Когато съобщи на майка си, че й е дошло кръвотечението, майка й направи такава физиономия, сякаш бе тръшнала още едно бреме върху всичките й останали. Подранила си, отбеляза майката. Аомаме обаче ни най-малко не се притесни. Проблемът си беше неин, а не на майка й или на когото и да било друг. Навлязла бе в един чисто нов свят.

И ето че сега е бременна.

Замисли се за яйцеклетките си. От полагащите ми се четиристотин и нещо, една (някъде в средата на купчината, както си я представяше) да вземе, че да се заплоди. Най-вероятно през онази септемврийска нощ с ужасната буря. В тъмната стая, докато убивах онзи човек. Когато забих острата игла от основата на тила в долната част на мозъка му. А той бе коренно различен от останалите мъже, които бе убивала дотогава. Хем знаеше, че му предстои да бъде убит, хем го желаеше. Така че му дадох онова, което искаше. И то не като наказание, а по-скоро като милосърдие. В замяна на което той ми даде онова, което аз търсех. Сделка, сключена в едно дълбоко, тъмно място. Много тихо в тази нощ е станало и оплождането. Убедена съм, мислеше си тя.

Докато с тези ръце съм отнемала човешки живот, почти едновременно в мен се е зародил нов живот. Да не би и това да е било част от сделката?

Аомаме затвори очи и престана да мисли. Както й беше празна главата, нещо протече тихо по тялото й. И по едно време се усети, че се моли:

Отче наш, който си на небесата, да се свети името Твое най-чисто вовеки веков, да дойде царството Твое. Прости нам греховете наши и благослови пътищата ни смирени. Амин.

Защо точно в такъв момент на устните ми се появи молитва? Та нали не вярвам в такива работи като бог и рай, а думите си остават издълбани в ума ми. Тази молитва я знам наизуст още от три-четиригодишна възраст, преди още да разбирам какво означават думите й. И за най-малката грешчица ме биеха с линия по ръцете. И макар поначало да стоеше скрита в същността ми, щом нещо се случеше, тя се появяваше на повърхността. Като тайна татуировка.

* * *

Какво би казала майка ми, ако научи, че съм забременяла без секс? Вероятно би го възприела като богохулство. А пък то си беше един вид непорочно зачатие — макар Аомаме съвсем да не бе девствена. И все пак. Току-виж пък майка й решила, че изобщо не й се занимава с подобни работи. И не би я изслушала дори. Тъй като според нея аз съм се провалила напълно и отдавна съм изпаднала от нейния свят.

Добре, да го разгледам и от друга гледна точка, размишляваше Аомаме. И вместо да се напъвам да обясня необяснимото, да разгледам явлението от друг ъгъл, като загадка, каквато то е.

Как възприемам аз тази бременност: като нещо добро, нещо добре дошло? Или като нещо нередно, нещо неприемливо?

Но колкото и да размишлявам, няма да стигна до никакъв извод. Все още съм в шок, объркана съм. В известно отношение имам чувството, че съм разделена на две. И съвсем разбираемо ми е трудно да преглътна тази нова реалност.

Но в същото време на Аомаме й се налагаше да отчете, че наблюдава този нов източник на топлина с положително очакване. Чувстваше се буквално длъжна да разбере какво става с това растящо в тялото й нещо. Безспорно бе и притеснена, и уплашена. То можеше да е повече от онова, което можеше да си представи. Би могло да е враждебно, чуждо тяло, което алчно я поглъща изотвътре. Какви ли не отрицателни възможности бе в състояние да си представи! Но бе в плен и на едно здравословно любопитство. Изведнъж в мозъка й присветна друга мисъл:

Ами ако детето в утробата ми е от Тенго?

Смръщи се леко и обмисли и тази възможност.

Защо трябва да съм бременна с Тенгово дете?

Ами ако го разгледаме по следния начин?, рече си. Ако приемем, че през онази хаотична нощ, когато толкова много неща се случиха, в този свят е бил в ход някакъв процес, посредством който Тенго е изпратил спермата си в моята утроба? Че в някакъв процеп в гръмотевиците и дъжда, мрака и убийството, се е отворило нещо като проход по логика, която не мога да проумея? Само за миг. И в същия този миг сме се възползвали от прохода. Възползвала съм се от създалата се възможност да поема алчно Тенго в себе си. И от това съм забременяла. Яйцеклетка 201 — или евентуално 202 — е грабнала един от милионите му сперматозоиди. Една-единствена яйцеклетка — здрава, умна и пряма като онази, която я е произвела.

Ама че шантава идея! Без грам логика при това. Мога да си приказвам до прегракване, и пак никого няма да успея да убедя. Но пък нима има логика и в самия факт, че съм бременна? Все пак не бива да забравяме, че живеем в 1Q84 година. В един странен свят, в който всичко е допустимо.

Ами ако това дете наистина е от Тенго?, запита се.

Нали не дръпнах спусъка онази сутрин, на отбивката на градската високоскоростна магистрала номер 3 в посока към Токио. А наистина бях там и наистина наврях дулото в устата си с намерението да умра. Без да се боя изобщо от смъртта, тъй като със смъртта си щях да спася Тенго. Но някаква висша сила ме възпря и ме дръпна назад от смъртта. И отнякъде много далече чух нещо да ме вика по име. Може би ме е викало, понеже съм била бременна? Да не би да се е мъчело да ме предупреди за този нов живот у мен?

При което Аомаме се сети за съня си с изисканата по-възрастна жена, която я бе наметнала с мантото си, за да прикрие голотата й. Тя слезе от сребристия си мерцедес и ме наметна с лекото си меко манто с яйчен цвят. И тя е знаела. Че съм бременна. Затова ме прикри тъй нежно от хорските погледи, от студения вятър и от други зли сили.

Това бе добър знак.

Лицето на Аомаме се отпусна и изражението й възвърна нормалния си вид. Някой бди над мен, пази ме, мислеше си тя. Дори в този свят на 1Q84 година аз не съм сама. Вероятно.

* * *

Аомаме отнесе вече изстиналия си чай до прозореца. Излезе на балкона и седна на стола така, че никой да не я вижда от улицата, и се втренчи в детската площадка през процепа между пластмасата и парапета. И се напъна да си мисли за Тенго. Но по незнайни причини в днешния ден мислите й просто отказваха да се спрат върху него. Вместо това в съзнанието й се явяваше образът на Аюми Накано с весела, напълно естествена и безрезервна усмивка. Двете седяха една срещу друга в ресторант и пиеха вино. И двете бяха вече доста подпийнали. Чудесното бургундско вино в кръвта им течеше кротко по телата им и придаваше лек лилав оттенък на заобикалящия ги свят.

„И все пак — разправяше Аюми — имам чувството, че тоя живот страда от сериозна липса както на логика, така и на доброта.“

„Може и да си права — призна Аомаме. — Така или иначе, светът ще свърши, без да се усетим.“

„Звучи многообещаващо.“

„И ще настъпи царството небесно.“

„Нямам търпение“ — рече Аюми.

* * *

За какво ми трябваше да говоря тогава за царство?, не можеше да се начуди Аомаме. Защо изобщо повдигнах дума за царство, в което дори не вярвам? И скоро след това Аюми загина.

Имам чувството, че когато отворих дума за царство, представата ми бе различна от онази, в която вярват „Свидетелите“. Вероятно съм си мислела за друг, по-личен вид царство и затова думата е излязла тъй естествено от устата ми. Но какво ще да е това царство, в което вярвам? Що за царство ще е онова, което според мен ще се появи, след като светът рухне?

Положи нежно ръка върху корема си и се заслуша. Но колкото и да се вслушваше, нищо не успя да чуе.

Аюми Накано бе отхвърлена от този свят. Ръцете й са били стегнати в студени белезници и е била удушена с колан от хавлия (и доколкото й беше известно на Аомаме, още не бяха хванали убиеца). Направили й официалната аутопсия, после я зашили, отнесли я в крематориума и я изгорили. Личността на име Аюми Накано бе престанала да съществува на този свят. Плътта и кръвта й изчезнаха завинаги. Остана да съществува единствено в Царството на документите и паметта.

Но възможно е и това да не е съвсем истина. Може тя да е жива и здрава в света на 1984 година. И все още да мърмори, че не й разрешават да носи пистолет, да пъха фишове за глоби под чистачките на неправилно паркираните автомобили. И да ходи по гимназиите да просвещава момичетата по отношение използването на презервативите. „Без презерватив — аз съм против!“ — това трябва да е девизът ви, момичета.

Аомаме изпитваше въпиюща нужда да види Аюми. Дали ако се изкатери по онази аварийна стълба на градската високоскоростна магистрала номер 3 и се върне в света на 1984 година, няма пак да я види? Ами ако там Аюми е все още жива и мен не ме преследват ония гадове от Сакигаке? Току-виж пак се отбием двете в онзи ресторант в Ногидзака и изпием с удоволствие по още чаша бургундско. Или може би…

Да се покатери пак по аварийната стълба?

Така както се връща назад касета, и Аомаме се върна назад в мислите си. Как досега не ми дойде на ум? Направих опит да сляза втори път по аварийната стълба, но не открих изхода. Стълбата, която трябваше да е срещу билборда с рекламата на „Есо“, я нямаше. А дали няма да се получи, ако тръгна от противоположната посока? Не да сляза втори път по стълбата, а да се кача обратно по нея? Да се промъкна в оня склад под естакадата и да тръгна в обратната посока, нагоре до градската високоскоростна магистрала номер 3. Да се върна по прохода. Може пък тук да е отговорът.

Идеше й мигновено да се втурне към Сангенджая, за да се убеди дали е възможно. Току-виж успее. А можеше и да се провали. Но си заслужаваше да опита. Да се изкатери по онази пълна с паешки мрежи стълба със същото костюмче, със същите обувки с високите токчета.

Но успя да потисне импулса си.

Няма да стане. Не мога да го направя. Та нали именно понеже се озовах в света на 1Q84-та, успях пак да видя Тенго. И да забременея с дете, което най-вероятно е негово. Длъжна съм да го видя още веднъж в този нов свят. Да го срещна отново. Лице в лице. И не мога да напусна този свят, докато не стане това.

* * *

Тамару й се обади следващия следобед.

— Първо, за инкасатора от Ен Ейч Кей — подхвана Тамару. — Обадих се в бизнес отдела на Ен Ейч Кей и направих справка. Инкасаторът за квартал Коенджи няма спомен да е чукал по вратата на апартамент 303. Още повече че бил вече забелязал стикера на вратата за платената по банков път такса. Пък и защо му било да чука, след като имало звънец — само да си натъртва ръката. А и на датата, на която са тропали на вратата ти, той бил в съвсем друг район. Според мен човекът не лъже. Опитен служител е, с петнадесет години стаж и е известен като крайно търпелив и учтив човек.

— Което ще рече… — промърмори Аомаме.

— Което ще рече, че съществува сериозната възможност онзи, който е тропал по вратата ти, да е бил фалшив инкасатор. Представящ се за служител на Ен Ейч Кей. Човекът, с когото разговарях по телефона, и от това се притесняваше. Най-малко им трябвало разни фалшиви инкасатори да щъкат из града. Шефът му пожела да се видим и да му съобщя още подробности. Както и можеш да очакваш, аз му отказах. Нищо всъщност не се е случило, така че не желая нещата да се раздуват допълнително.

— Възможно ли е да е бил някой луд? Или някой, който ме търси?

— Съмнявам се, че човек, който те търси, би действал по този начин. Защото така само те държи нащрек.

— Но пък, ако е луд, защо точно тази врата си е избрал? Около нея има куп други врати. Аз винаги гледам навън да не се процежда никаква светлина и да не вдигам никакъв шум. Никога не разтварям завесите и никога не простирам на балкона. А той все пак точно моята врата си е избрал. Явно знае, че се крия вътре — или поне така твърди. И всячески се мъчи да ме накара да му отворя.

— Мислиш ли, че може пак да дойде?

— Откъде да знам? Но ако сериозно е решен да ме накара да му отворя, бас държа, че ще упорства, докато постигне своето.

— И това те измъчва.

— Не бих казала, че ме „измъчва“ — отвърна Аомаме. — Но не ми е приятно.

— И на мен. Ни най-малко. Но и да се върне, не можем да уведомим нито Ен Ейч Кей, нито полицията. Дори да ми се обадиш и аз да долетя, той най-вероятно ще е изчезнал, преди да дойда.

— Смятам, че и сама ще се оправя — рече Аомаме. — Колкото и да ме заплашва, нямам ни най-малко намерение да отварям.

— Убеден съм, че той ще направи всичко възможно да те сплаши.

— Не се и съмнявам — каза Аомаме.

Тамару се изкашля леко, после смени темата:

— Получи ли си тестовете?

— Положителни са — призна си направо Аомаме. — Два направих, с един и същ резултат.

Мълчание. Като литография без издълбани върху нея думи.

— Без каквото и да било място за съмнение? — попита Тамару.

— Аз поначало си го знаех. Тестовете само го потвърдиха.

Известно време Тамару потърка повърхността на литографията с пръсти.

— Налага ми се да ти задам доста прям въпрос. Смяташ ли да го родиш? Или ще го махаш?

— Няма да го махам.

— А това ще рече, че ще раждаш.

— Ако всичко върви както трябва, терминът ми ще е някъде между юни и юли догодина.

Тамару направи някои изчисления наум:

— Което ще рече, че в плана ни ще настъпят известни промени.

— Съжалявам.

— Не е нужно да се извиняваш. Всяка жена има правото да роди. И ние сме длъжни максимално да закриляме това й право.

— Звучиш като декларацията за човешки права — подметна Аомаме.

— Пак ще те питам, за всеки случай, но наистина ли нямаш представа кой може да е бащата?

— След юни не съм правила секс с абсолютно никого.

— Тоест става дума за непорочно зачатие, така ли?

— Подозирам, че вярващите биха се засегнали от една такава формулировка.

— Когато човек извърши нещо необичайно, гарантирано е, че все ще се намери някой някъде, който да се засегне — отбеляза Тамару. — Но когато става дума за бременност, важното е да минеш преглед при специалист. Не бива да седиш заключена в онази стая и да чакаш да видиш какво ще стане.

Аомаме въздъхна:

— Оставете ме тук до края на годината. Обещавам да не ви създавам никакви ядове.

Тамару помълча известно време, преди да й отвърне:

— Както вече ти обещахме, можеш да останеш там до края на годината. Но през новата година ще трябва да те преместим на по-безопасно място, с лесен достъп до медицински грижи. Нали разбираш какво ти казвам?

— Напълно — рече Аомаме. Но без да е съвсем убедена. Ако не видя Тенго, мислеше си, дали наистина ще мога да се махна оттук?

— Навремето една жена забременя от мен — каза Тамару.

Аомаме замълча дълго, преди да попита:

— От теб ли? А пък аз си мислех, че си…

— Гей ли? Такъв съм. И то отявлен. Винаги съм бил и винаги ще си остана, предполагам.

— И все пак жената е забременяла от теб.

— Никой не е застрахован от грешки — отвърна Тамару без капка чувство за хумор. — Не ми се навлиза в подробности, но стана на младини. Веднъж само го направих, обаче — бум! — право в целта.

— И какво стана с жената?

— Не знам — призна си Тамару.

— Как така не знаеш?

— Знам как беше до шестия месец. След това нямам представа.

— Стигнеш ли до шестия месец, няма възможност за аборт.

— Така е, доколкото ми е известно.

— Така че тя най-вероятно го е родила — заключи Аомаме.

— Най-вероятно.

— Щом го е родила, то не искаш ли да го видиш?

— Не ме вълнува — отвърна Тамару, без да му мигне окото. — Не ми е в стила. Ами ти? Ще искаш ли да видиш детето си?

Аомаме се замисли:

— Трудно ми е да си се представя с дете, тъй като родителите ми ме прокудиха, докато бях още съвсем малка. Нямам пример, който да следвам.

— Да, но ще ти се наложи да възпиташ детето си в този наш свят. В този изпълнен с насилие, объркан свят.

— Понеже търся обич — каза Аомаме. — Не става дума за обичта между мен и детето. Още не съм стигнала до този етап.

— Но детето е част от тази обич.

— Да — по един или друг начин.

— А ако нещата не се развият според очакванията ти и се окаже, че детето не е част от онази обич, която търсиш, то неминуемо ще пострада. Както сме пострадали и ние двамата с теб.

— Възможно е. Но имам чувството, че няма да стане така. Интуиция, да речем.

— Уважавам интуицията — каза Тамару. — Но щом едно его се роди на този свят, налага му се да се нагърби с тленността. Точно това не бива да забравяш.

— Кой го е казал?

— Витгенщайн.

— Ще го имам предвид. Твоето дете, ако се е родило, на колко щеше да е сега?

Тамару пресметна наум:

— На седемнадесет.

— Седемнадесет. — И Аомаме си представи как едно седемнадесетгодишно момче или момиче се нагърбва с тленността.

— Ще съобщя на мадам за разговора ни — каза Тамару. — Тя все напира да разговаря директно с теб. А както вече отбелязах няколко пъти, от гледна точка на сигурността тази идея хич не ми се нрави. Макар че съм се подсигурил по всички възможни начини от техническа гледна точка, телефонът продължава да е рисковано средство за комуникация.

— Разбрано.

— Много е загрижена по случая и се притеснява за теб.

— И това го разбирам. И съм й безкрайно благодарна за грижите.

— Най-умно ще е да й вярваш и да следваш съветите й. Тя е много мъдър човек.

— Разбира се — каза Аомаме.

Но освен това, рече си наум Аомаме, ще трябва да усъвършенствам и своя ум, за да се защитавам. Вдовицата наистина е един много мъдър човек. И притежава значителна власт. Което не пречи да има куп неща, за които няма начин да знае. Съмнявам се, че са й известни принципите, върху които действа 1Q84 година. Дали например изобщо е забелязала, че на небето има две луни?

* * *

След като затвори телефона, Аомаме легна да подремне за половин час на дивана. Кратък, дълбок сън. Сънуваше, но сънят й бе нещо като огромно празно пространство. И насред това пространство тя размишляваше за разни неща. Освен това пишеше със симпатично мастило в чисто бяла тетрадка. Когато се събуди, в ума й бе заседнал един неразпознаваем, но в същото време необичайно ясен образ. Ще родя детето. Малкият живот ще се роди в безопасност на този свят. Като неизбежен носител на тленността, както се беше изразил Тамару.

Положи длан върху корема си и се заслуша. Нищо не се чуваше. Засега.

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ПРАВИЛАТА НА СВЕТА СА СЕ ОХЛАБИЛИ

След като закуси, Тенго си взе душ. Изми косата си, после се избръсна над умивалника и си облече чисти дрехи. Излезе от пансиона, от будката до гарата си купи сутрешен вестник и се отби в близкото кафене, където си поръча чаша горещо черно кафе.

Не откри нищо интересно във вестника. Поне според тазсутрешния вестник светът се явяваше едно тъпо, скучно място. Имаше чувството, че чете не днешен вестник, а такъв отпреди седмица. Сгъна вестника и погледна часовника си. Девет и тридесет. Посещенията в санаториума започваха след десет.

Стягането на багажа за връщане у дома не му отне много време. Поначало не носеше много багаж със себе си — само няколко ката дрехи, тоалетни принадлежности, няколко книги и куп листове за писане. Набута всичко в брезентовата си чанта, метна я през рамо, плати си сметката в пансиона и от гарата взе автобуса до санаториума. Зимата почваше и сутрин пътуващите към плажа не бяха много. На спирката пред санаториума слезе само той.

На рецепцията вписа името си и часа в журнала за посетители. Зад гишето стоеше млада медицинска сестра, която виждаше за пръв път. Имаше ужасно дълги и слаби ръце и крака, а около устните й играеше лека усмивка. Заприлича му на любезен паяк, който превежда хората по някоя горска пътека. Обикновено на това място стоеше госпожа Тамура — сестрата на средна възраст с очилата, но днес я нямаше. Тенго дори почувства облекчение. Никак не му се слушаха подмятания във връзка с това, че предната вечер бе изпратил Куми Адачи до апартамента й. И сестра Омура не се виждаше никъде. Дали пък земята не ги беше погълнала безследно? Като трите вещици в „Макбет“?

Нима беше възможно? Куми Адачи имаше почивен ден, но другите две трябваше да са на работа. Сигурно бяха някъде из санаториума.

Тенго се качи до стаята на баща си, почука тихо два пъти и отвори вратата. Както винаги, баща му си спеше на леглото. От ръката, му излизаше тръбичката на системата, катетърът се виеше като змия от слабините му. Никаква промяна от вчера. Прозорецът беше затворен, пердетата — спуснати. Въздухът в стаята бе тежък, застоял. И пълен с какви ли не миризми — миризмата на болнично заведение, аромата на цветята във вазата, дъха на болен, вонята на изпражнения — всички присъщи на живота миризми. При цялата слабост на жизнената сила, при безсъзнанието, в което се намираше баща му, метаболизмът си продължаваше непроменен. Баща му все още се намираше на отсамната страна на великия вододел между живота и смъртта. Ако трябваше по някакъв начин да се дефинира състоянието „жив“, то се изразяваше с издаването на най-различни миризми.

Първото, което Тенго стори, след като влезе в стаята, бе да се отправи към прозореца, да дръпне завесите настрани и да го отвори. Утрото бе свежо, а и помещението се нуждаеше отчаяно от чист въздух. Навън бе студено, но далеч не мразовито. Слънчевите лъчи къпеха стаята и завесите шумоляха от морския бриз. Самотна чайка, прибрала плътно крака до корема си, улови въздушен поток и запланира над боровете. Образувалите нестройна редица върху жиците врабчета постоянно разменяха местата си, като пренаписвани ноти по петолиние. Гарван с голяма човка кацна върху живачната лампа на един стълб и взе да оглежда внимателно околността, докато обмисляше следващия си ход. Високо по небето се носеха няколко перести облака, толкова далече, че приличаха на абстрактни понятия, несвързани с хорските дела.

Обърнал гръб на пациента, Тенго прекара известно време в разглеждане на пейзажа. Живи неща и неживи неща. Движещи се неща и неподвижни неща. Най-обичайната гледка от този прозорец. Нищо ново в нея. Светът бе длъжен да се движи напред. Като някакъв евтин будилник, и светът горе-долу се справяше с възложената му задача. Тенго гледаше с празен поглед пейзажа с надеждата да отложи поне още миг срещата с баща си, но не можеше вечно да отлага. Накрая взе някакво решение, извърна се и седна на сгъваемия стол до леглото. Баща му си лежеше по гръб, с лице към тавана, със затворени очи. Пъхнатият под брадичката му юрган бе идеално опънат, непокътнат. Очите му бяха съвсем хлътнали. Сякаш липсваше някакъв елемент, та очните кухини не бяха в състояние да поддържат очните му ябълки, които тихичко се бяха отдръпнали назад. Дори да отвореше очи, щеше да гледа света така, както се вижда от дъното на някаква дупка.

— Татко… — подхвана Тенго.

Баща му не отговори. Подухващият в стаята бриз внезапно спря и завесите увиснаха безжизнено, като работник, който по време на изпълнението на задачата си изведнъж се сеща, че е трябвало друго да свърши. Но след малко, сякаш пак набрал сили, вятърът отново задуха.

— Днес пътувам обратно за Токио — каза Тенго. — Не мога вечно да съм тук. Нямам право на повече отпуск от работата. Трябва да се върна към живота, колкото и да е невзрачен.

По бузите на баща му бе набола дву-тридневна брада. Една от сестрите го бръснеше с електрическа самобръсначка, но не всеки ден. Космите му бяха като смес от сол и черен пипер. Бе само на шестдесет и четири, но изглеждаше още по-стар, като че някой бе превъртял на бърз ход напред филма на живота му.

— Ти така и не се събуди дори за миг, докато бях тук. Но докторът смята, че здравословното ти състояние все още не е зле. Най-странното е, че всъщност си почти толкова здрав, колкото си беше.

Тенго млъкна, да могат думите му да попият.

— Нямам представа дали изобщо ме чуваш. Дори и да вибрират думите по тъпанчетата ти, по-нататък връзката може да е прекъсната. Или пък думите ми стигат до теб, но просто не си в състояние да ми отговориш. Никаква представа нямам. Но през цялото време ти приказвах и ти четях с надеждата, че ме чуваш. Защото в противен случай говоренето си губи смисъла, а след като не мога да ти говоря, съвсем безсмислено е да стоя тук. Не знам как да ти го обясня, но усещам нещо осезаемо; като че поне най-важното от онова, което ти казвам, все пак стига до теб.

Никакъв отговор.

— Онова, което ще ти кажа, може да ти се стори голяма глупост. Но аз се връщам довечера в Токио и не знам кога пак ще дойда. Така че ще ти кажа всичко, което ми е на душата. И ако ти се види глупаво, смей се колкото си искаш. Стига да можеш да се смееш, искам да кажа.

Тенго млъкна и се взря в лицето на баща си. Пак никаква реакция.

— Тялото ти е в кома. Ти си в безсъзнание, нищо не чувстваш и те крепят с животоподдържащи системи. Според лекаря ти си един жив труп. Макар той да се изрази малко по-евфемистично. От медицинска гледна точка най-вероятно си точно това. Ами ако се окаже само една преструвка? Понеже имам чувството, че изобщо не си изгубил съзнанието си. Поставил си тялото си в кома, но съзнанието ти е някъде другаде и е живо. От много време имам това усещане. Макар да е само усещане.

Тишина.

— Ако смяташ, че идеята ми е налудничава, бих те разбрал. Ако го кажа другиму, ще си помисли, че халюцинирам. Но ми се ще да вярвам, че е истина. Според мен ти си загубил изцяло интереса си към света. Разочаровал си се, обезверил си се и вече нищо не те интересува. И затова си напуснал физическото си тяло. Отишъл си в някакъв друг свят и там водиш съвсем различен живот. В свят, който се намира вътре в теб.

И пак тишина.

— Взех си отпуск, дойдох в този град, наех си стая в пансион и идвах всеки ден тук да ти приказвам. В продължение на близо две седмици. Но го направих не само за да те видя какво правиш или за да се грижа за теб. Исках да разбера откъде идвам, какво е потеклото ми. Не че то има вече някакво значение. Аз съм си аз, независимо с кого или с какво съм свързан… или не съм. При все че се убедих, че именно ти си баща ми. Което е хубаво. На това ли му викаш помирение? Не знам. Може би съм се помирил единствено със себе си.

Тенго пое дълбоко въздух. После заговори с по-мек тон:

— Ти през лятото беше все още в съзнание. Умът ти се беше размътил, но съзнанието ти все още действаше. И по онова време тук, в тази стая, пак срещнах едно момиче. Тя се яви, след като те бяха откарали за изследвания. Подозирам, че всъщност беше нещо като нейното второ „аз“. Затова се и върнах в този град и се застоях толкова дълго, защото се надявах пак да я зърна. Най-честно ти казвам — само затова дойдох.

Тенго въздъхна и събра длани в скута си.

— Но тя така и не дойде. Последния път беше дошла в едно нещо, което се нарича въздушна какавида — капсула, в която се намираше. Прекалено сложно е да ти го обяснявам, но въздушната какавида е плод на въображението, измислен предмет. Само че вече не е измислен. Границата между действителния свят и въображаемия се е размила. На небето вече има две луни. И те са пренесени тук от света на белетристиката.

Тенго огледа лицето на баща си. Дали съумяваше да следи всичко, което му разправяше?

— Та в този контекст изобщо не е никаква фантасмагория, като казвам, че съзнанието ти се е отделило от тялото ти и сега се движи свободно из някакъв друг свят. Изобщо имам чувството, че правилата на света са се охлабили около нас. И както вече ти споменах, изпитвам странното усещане, че ти точно това правиш. Че ходиш например до апартамента ми в Коенджи и блъскаш по вратата. Разбираш ли ме? Обявяваш, че си инкасатор от Ен Ейч Кей, удряш по вратата и заплашваш на висок глас. Както постъпваше и навремето, докато обикаляхме из Ичикава.

Усети как въздушното налягане в стаята се промени. Прозорецът си стоеше отворен, но отвън не се чуваше почти никакъв шум, освен от време на време изблик на чуруликане от врабчетата.

— В апартамента ми в Токио живее едно момиче. Не че ми е гадже или нещо такова. Просто й се наложи да намери временно убежище при мен. И преди няколко дни ми се оплака по телефона от някакъв инкасатор от Ен Ейч Кей. Как чукал по вратата й, какво правел и как крещял по коридора. С което много ми напомни за твоите собствени методи. Думите, които чула, бяха точно твоите изрази, които съм запомнил. Изрази, които се надявах да залича тотално от съзнанието си. И сега си мисля, че може би самият ти си бил онзи инкасатор. Или греша?

Тенго изчака тридесет секунди. Но дори и една мигла не трепна на окото на баща му.

— От теб искам едно: никога повече да не чукаш на вратата ми. Нямам телевизор. А и дните, в които ходехме заедно да събираме таксите, останаха далече назад в миналото. Мисля, че по този въпрос отдавна сме единодушни. От онази среща с учителката ми… вече не помня името й… която ми беше класна. Дребната жена с очилата. Помниш я, нали? Така че не ми чукай никога повече по вратата, разбра ли? И не само по моята врата. По ничии врати не чукай повече. Вече не си инкасатор за Ен Ейч Кей и нямаш право така да стряскаш хората.

Тенго стана. Отиде до прозореца и погледна навън. Пред гората вървеше някакъв старец в дебел пуловер и с бастун в ръка. Вероятно бе излязъл на разходка. Беше висок, с бели коси и чудесна стойка. Но стъпките му бяха неловки, сякаш бе забравил как се ходи. И сега с всяка нова крачка се мъчеше да си възвърне умението. Тенго го наблюдава известно време. Старецът пресече бавно градината, сви покрай ъгъла на сградата и изчезна. Комай не бе успял да си възвърне умението да ходи. Тенго пак се извърна към баща си.

— Не те коря. Съзнанието ти си е твое и имаш право да го пращаш където си искаш. Става дума за собствения ти живот и собственото ти съзнание. Ти си имаш твоя си представа за това кое е правилно и я прилагаш на практика. Може би и аз нямам правото да ти говоря по този начин. Но ти си длъжен да разбереш: вече не си инкасатор в Ен Ейч Кей. И не бива да се правиш на такъв. Безсмислено е.

Тенго приседна върху перваза на прозореца и затърси из възтясната болнична стая следващите си думи.

— Нямам представа що за живот си живял и какви радости и скърби си изпитал. Но дори да е останало нещо неосъществено, това не ти дава правото да обикаляш да го търсиш по хорските врати. Даже когато става дума за място, което ти е особено добре познато, и за подход, който ти е любим.

И Тенго се взря безмълвно в лицето на баща си.

— Не желая повече да хлопаш по ничии врати. Нищо друго не искам от теб, татко. Време ми е да си вървя. Идвах тук всеки ден да ти говоря, докато ти беше в кома, и да ти чета. И ми се струва, че сме постигнали поне частично помирение. Ще ми се дори да вярвам, че помирението ни всъщност се е сбъднало в действителния свят. Колкото и да ти е неприятно, ще трябва да се върнеш отново тук, от тази страна. Понеже тук ти е мястото.

Тенго нарами брезентовата си чанта.

— Ами аз да тръгвам тогава.

Бащата нищо не каза. Нито помръдна, нито отвори очи — както винаги. Но някак си създаваше чувството, че си мисли за нещо. Тенго мълчеше и го следеше най-внимателно. Очакваше баща му всеки момент да отвори очи и да седне внезапно в леглото. Но не се случи нито едното, нито другото.

На излизане завари на рецепцията същата онази сестра с паякоподобните крайници. На пластмасовата табелчица на гърдите й пишеше „Тамаки“.

— Мисля да си вървя в Токио — рече й Тенго.

— Жалко, че баща ви не дойде в съзнание, докато бяхте тук — рече със съжаление сестрата. — Но съм убедена, че и така е благодарен за дългото ви присъствие.

На Тенго не му идваше наум подходящ отговор.

— Кажете от мое име довиждане на останалите сестри. Много ви благодаря на всички за грижите ви.

Така и не успя да види нито госпожа Тамура с очилата, нито едрогърдата госпожа Омура с вечната й химикалка. Което го понатъжи. Те бяха чудесни сестри и винаги се отнасяха мило с него. Но може би така беше най-добре. Та нали се измъкваше сам-самичък от котешкия град.

* * *

Докато влакът се изнизваше от гара Чикура, Тенго се сети за прекараната в апартамента на Куми Адачи нощ. Само предната нощ. Кичозната лампа „Тифани“, неудобното канапенце, телевизионното комедийно шоу от съседния апартамент. Бухането на бухала в гората. Димът от хашиша, усмихнатото лице на тениската, твърдите срамни косми, притиснати в крака му. По-малко от двадесет и четири часа оттогава, а толкова отдавна му се струваше, че е било. Умът му още не успяваше да се стабилизира. Беше като някаква разбалансирана везна: ядрото от спомени отказваше да се укроти на едно място.

Изведнъж го обзе силно безпокойство и той се огледа около себе си. Тази действителност наистина ли е реална? Или пак се е качил на погрешната реалност? Обърна се към седящия наблизо пътник, който му потвърди, че влакът наистина отива до Татеяма. Всичко е наред. Престани да се притесняваш, заповяда си. От Татеяма ще хвана токийския експрес. Отдалечаваше се все повече от крайморския котешки град.

След като се настани в експреса, сънят, едва дочакал този миг, го повали. Заспа дълбоко, сякаш бе загубил почва под краката си и изпадна в бездънна яма. Затвори очи и съзнанието му изчезна на секундата. Отвори очи чак когато влакът отмина Макухари. Във вагона не бе кой знае колко горещо, но потта се стичаше под мишниците и по гърба му. Нещо вонеше ужасно в устата му, като застоялия въздух, който бе дишал в болничната стая с баща му. Извади дъвка от джоба и я пъхна в устата си.

Убеден бе, че повече кракът му няма да стъпи в този град. Поне докато баща му е още жив. Колкото и да не можеше да е сигурен сто процента в нищо в този свят, все пак си даваше сметка, че няма повече работа в крайморския град.

* * *

Фука-Ери я нямаше в апартамента. Почука три пъти на вратата, после, след кратка пауза — още два пъти. След което отключи. Вътре цареше пълна тишина. И го порази това, че всичко бе подредено и чисто. Чиниите бяха прилежно прибрани в шкафа, всичко по масата и бюрото бе на мястото си и кошчето за боклук бе изпразнено. Личеше си, че и с прахосмукачка е минато.

Леглото бе оправено и нямаше разхвърляни книги или плочи. Изсъхналото пране бе сгънато старателно върху кувертюрата.

Голямата чанта на Фука-Ери също липсваше. Но по всичко личеше, че не се е сетила внезапно за нещо и не е хукнала нанякъде. Нито пък, че е излязла за малко. Очевидно бе, че е решила да си тръгне окончателно, спокойно е почистила апартамента и едва тогава си е заминала. Тенго се помъчи да си я представи как действа с прахосмукачката и как бърше това-онова с влажен парцал. Образът някак си не й пасваше.

Отвори кутията на пощата от вътрешната страна на вратата на апартамента, където му бе оставила резервния ключ. Ако се съдеше по количеството насъбрала се кореспонденция, надали бяха минали и два дни от заминаването й. За последно се бяха чули по телефона сутринта преди два дни, когато тя още беше в апартамента. Снощи ходи на вечеря с трите медицински сестри и прекара нощта у Куми. Покрай цялата залисия бе забравил да й се обади.

Предполагаше се да му е оставила бележка с нейния особен клиновиден почерк, но такава не се виждаше никъде. Тръгнала си бе, без да каже нито дума. Но това нито изненада силно Тенго, нито го разочарова. Кой можеше да предскаже какво си мисли това момиче и какво ще направи? Тя поначало се появяваше, когато й скимнеше, и си тръгваше, когато си искаше — като капризна своенравна котка. Човек дори би се зачудил как изобщо бе останала толкова дълго тук.

В хладилника имаше повече храна, отколкото очакваше. Предположи, че по някое време Фука-Ери е излизала на пазар. Имаше и купа с карфиол, очевидно доста наскоро варен на пара. Нима е знаела, че Тенго ще се върне в Токио до ден-два? Тенго усети глад, изпържи си яйца и ги изяде заедно с карфиола. Препече си и филийки и изпи две големи чаши кафе.

После се обади на приятеля си, който го заместваше в школата, за да го уведоми, че възнамерява да се върне на работа в началото на идната седмица. А той му съобщи до коя част на учебника е стигнал.

— Много съм ти благодарен. Голяма услуга ми направи.

— На моменти дори ми е приятно да преподавам. Но установих, че колкото по-дълго преподава човек, толкова повече се отчуждава от себе си.

И Тенго бе изпитвал често подобно усещане.

— Нещо необичайно в мое отсъствие?

— Нищо особено. С изключение на едно писмо, де. Оставих ти го в чекмеджето на катедрата.

— Писмо ли? Пише ли от кого е?

— Донесе го едно слабичко девойче. С права коса до раменете. Каза, че искала да го остави за теб. Говореше много особено. Може и чужденка да беше.

— Носеше ли една голяма чанта?

— Да. Зелена. През рамо. И пълна.

Вероятно Фука-Ери не е посмяла да остави писмото в апартамента. От страх някой друг да не го прочете или да го вземе. Затова е отишла в школата за зубрене и го е оставила при приятеля му.

Тенго благодари още веднъж и затвори телефона. Свечеряваше се и хич не му се влачеше с влака чак до Йойоги за едно писмо. И утре е ден.

И чак след това се сети, че бе забравил да пита приятеля си за луната. Почна да набира повторно номера му, но в един момент се отказа. Онзи най-вероятно бе забравил за молбата му. Ще трябва сам да решава този свой проблем.

* * *

Тенго излезе и тръгна безцелно по здрачаващите се улици. След заминаването на Фука-Ери не го свърташе в прекалено тихия апартамент. Докато го обитаваха заедно, присъствието й не се усещаше особено. Той следваше нормалния си ежедневен режим, тя — нейния. Но сега, след като я нямаше, Тенго усещаше как е оставила след себе си една празнота с формата на човешко тяло.

Не че нещо го привличаше към нея. Да, тя си беше красиво, привлекателно момиче, но нито за миг, откакто я познаваше, не бе изпитвал и капка желание спрямо нея. Дори след дългото им съжителстване в апартамента нищо не се бе пробудило в душата му. Но защо? Би трябвало да има някаква причина да не изпитвам сексуално привличане към нея. Вярно, през онази бурна нощ бяха стигнали до полово сношение. Но то изобщо не бе по негово желание. Всичко бе по нейна инициатива.

Сношение бе точната дума, с която да опише случилото се помежду им. Тя се бе качила отгоре му, той бе изтръпнал и не бе в състояние да мръдне, и тя бе вкарала члена му в себе си. В тези минути Фука-Ери сякаш бе в някакво трансцендентно състояние, като фея в лапите на похотлив сън.

После пак живяха заедно в апартамента, сякаш нищо не се беше случило. Бурята свърши, дойде утрото, а Фука-Ери се държеше така, сякаш напълно бе забравила за случката. А и Тенго не отвори дума по въпроса. Щом го е забравила, най-добре беше да остави нещата така. И за него би било най-добре да го забрави. Което обаче не елиминираше въпроса: какво я бе накарало да постъпи внезапно по този начин? Възможно ли бе да е преследвала определена цел? Или временно да е била обладана от лудост?

В едно обаче Тенго не се съмняваше: изобщо не бе ставало дума за любовен акт. Че Фука-Ери хранеше някакъв афинитет към Тенго — спор нямаше. Но фантазията му не стигаше дотам да си представи, че тя го обича, нито че го желае, и изобщо нещо близко до тези две емоции. Тя не изпитва полово влечение към никого. Когато ставаше дума за преценяване на хората, Тенго не бе особено уверен в своята наблюдателност, и все пак нещо му пречеше да си представи как Фука-Ери се отдава със страстна любов на някой мъж, как диша пламенно и силно. Та дори и в ситуация на не толкова бурен секс. Просто не бе в стила й.

Всички тези мисли се въртя из главата му, докато се шляеше по улиците на Коенджи. След залез-слънце бе излязъл студен вятър, но това не му пречеше. Обичаше да размишлява, докато се разхожда, а после сядаше на бюрото и придаваше форма на мислите си. Такъв беше стилът му. И затова правеше дълги разходки. Без значение дали валеше, или вееше. Та както си вървеше, изведнъж се озова пред бар с табела „Мугиатама“ — „Житен клас“. И понеже не му дойде друго на ум, отби се и си поръча една наливна „Карлсберг“. Барът току-що бе отворил и още нямаше други клиенти. За известно време престана да мисли и на празна глава взе да отпива от бирата си.

Но тъй като природата не търпи вакуум, и Тенго не можа дълго да задържи мозъка си бездеен. Не можеше да спре да мисли за Фука-Ери. Тя се промъкваше в ума му като откъс от някакъв сън.

А тя може да е съвсем наблизо. И пеша може да се отиде до нея.

Така каза Фука-Ери. И затова съм тръгнал да я търся. Затова влязох в този бар. Какво друго ми казваше тя?

Не бива да се тревожиш. Дори да не я намериш, тя ще те намери.

Значи, както Тенго търси Аомаме, така и Аомаме го търси него. Тенго не бе обърнал нужното внимание на тези й думи. Прекалено се бе вглъбил в това, че той я търси. Изобщо не му бе минало през ум, че и тя може да го търси.

Аз възприемам, ти приемаш.

И това бе казала Фука-Ери. Че тя възприема, а Тенго приема. Но че ще му пояснява какво е възприела само когато тя намери за добре. Тенго така и не схвана дали това ще става въз основа на някакъв принцип или теория, или е просто въпрос на каприз.

И пак се сети за половото им сношение. Красивото седемнадесетгодишно момиче се качи отгоре му и вкара пениса му в себе си. Едрите й гърди се люлееха из въздуха като зрели плодове. Очите й се затвориха от унес и ноздрите й се разшириха от похот. Устните й оформяха нещо, което не се образуваше в действителни думи. Виждаше белите й зъби и мяркащия се от време на време между тях розов език. Споменът му от тази сцена бе съвсем жив. Колкото и вдървено да бе тялото му, съзнанието му бе съвсем ясно. А ерекцията му бе твърда като скала.

Но при цялата яснота на спомена Тенго продължаваше да не изпитва и най-малкия намек за сексуална възбуда. Нито желание за секс с нея. През изминалите оттогава три месеца изобщо не беше правил секс. Дори не се бе изпразвал нито веднъж. Което беше абсолютно необичайно за него. Все пак си беше здрав, прав, неженен мъж на тридесет години, с нормално либидо, което си искаше своето по един или друг начин.

Въпреки това, докато лежеше в леглото с Куми Адачи в апартамента й и усещаше срамните й косми върху бедрото си, пак не бе изпитал никакво желание. Пенисът му си беше останал мек през цялото време. Можеше да се дължи и на хашиша. Но не е там причината, реши Тенго. Когато през онази бурна нощ бе правил секс с Фука-Ери, тя бе отнела нещо важно от сърцето му. Така както мебел се премества в друга стая. Убеден беше в това.

Но какво ще да е това, отнетото нещо?

И Тенго поклати глава.

След като допи бирата, си поръча един бърбън „Фоур Роузис“ с лед и ядки. Точно като предишния път.

Да не би пък ерекцията му през онази бурна нощ да бе прекалено идеална? Дотогава не бе имал толкова силна и толкова голяма ерекция. Пенисът му изглеждаше различен от друг път. Беше гладък и лъскав, с вид не толкова на истински пенис, колкото на концептуален символ, и когато еякулира, струята бе мощна, да не каже героична, а спермата — обилна и гъста. Нямаше начин да не е стигнала до яйчниците й, че и по-далече. Идеалният оргазъм.

Но след като се случи нещо толкова съвършено, би трябвало да последва някаква реакция. Така стават тези неща. Какви ерекции съм имал оттогава?, питаше се Тенго. И изобщо не можеше да си спомни. Нищо чудно нито една да не е имал. Или, ако се е случило, да е била някаква съвсем незначителна, незаслужаваща да я помни. Ако я бе снимал някой за филм, изобщо е нямало да стигне до екраните — само за евтино порно е можела да свърши работа. Изобщо не си заслужаваше да се отваря дума за такава ерекция. Най-вероятно.

И сега сигурно ми е писано да се влача през живота само с второкачествени ерекции, рече си. Та дори не и второкачествени може би? Ама че тъжен живот ми се очертава — като предълъг залез. Но пък може и да е неизбежно, зависи откъде го погледнеш. Поне веднъж в живота си ще е преживял идеалната ерекция, идеалния оргазъм. Нещо като автора на „Отнесени от вихъра“. Щом веднъж си постигнал нещо толкова великолепно, не ти остава друго, освен да почиваш на лаврите си.

* * *

Допи си уискито, плати си сметката и продължи да се скита по улиците. Вятърът се беше усилил и въздухът бе станал мразовит. Длъжен съм да намеря Аомаме, рече си, преди правилата на света да се охлабят съвсем и всякаква логика да престане да съществува. Засега го крепеше единствено надеждата, че все някой ден може да я срещне случайно. Не я ли намеря, какъв ще е смисълът да живея? Тя е била тук, в Коенджи. През септември. И ако имам късмет, все още ще е тук. Не че можеше да го докаже. Но не му оставаше нищо друго, освен да се вкопчи в тази надежда. Аомаме е някъде тук, наоколо. И тя също ме търси. Ние сме като две части от монета, всяка търсеща другата си половинка.

Вдигна глава към небето, но не можа да види луните. Трябва да отида някъде, откъдето ще мога да ги видя, реши Тенго.

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

(УШИКАВА): ТОВА ЛИ ОЗНАЧАВА ДА СЕ ВЪРНЕШ В ИЗХОДНО ПОЛОЖЕНИЕ?

Другите в семейството изобщо не бяха като него. А семейството на Ушикава се състоеше от родителите му, един по-голям и един по-малък брат и една по-малка сестра. Баща му притежаваше здравна клиника, а майка му водеше счетоводството й. И двамата му братя бяха отлични ученици, завършили впоследствие медицина. Сега по-големият му брат работеше в една токийска болница, а по-малкият се занимаваше с научни изследвания в един университет. Щом баща им се пенсионираше, семейната клиника в град Урава — предградие на Токио — щеше да се поеме от баткото. И двамата му братя бяха женени, с по едно дете. Сестрата на Ушикава бе завършила университет в САЩ и сега работеше като преводачка в Япония. Беше на тридесет и пет, все още неомъжена. И братята, и сестра му бяха високи и слаби, с приятни овали на лицата. Ушикава представляваше изключението в семейството във всяко едно отношение, и най-вече във външния си вид. Беше нисък, с голяма деформирана глава и рошава къдрава коса. Краката му бяха като дънери и криви като краставици. Изпъкналите му очи му придаваха постоянно учуден вид. Вратът му бе особено месест. Веждите му бяха буйни и големи и почти се сключваха над носа. Приличаха на две приближаващи се една към друга космати гъсеници. В училище, общо взето, получаваше отлични бележки, но по някои предмети успехът му се колебаеше силно, а в спорта никакъв го нямаше. В цялото това заможно, самодоволно семейство от елита той бе чуждият елемент, фалшивата нота, която разваляше семейната хармония. И на семейните снимки приличаше на външен човек, на нетактичен аутсайдер, който се е наврял нарочно в кадъра.

Останалите членове на семейството недоумяваха как може някой, който ни най-малко не им прилича, да е един от тях. Но не можеше да се отрече фактът, че го бе родила майка им, с всичките му там родилни мъки (нейните спомени бяха най-вече от неистовите болки тъкмо при това и раждане). Никой не го беше оставил на прага им в кошница. Чак по някое време някой се сети, че имали и друг роднина с голяма деформирана глава — братовчед на дядо им, работил в железарска работилница в токийския район Кото и загинал през масираните бомбардировки през пролетта на 1945 година. Баща им никога не го бе виждал на живо, но пазеше негова снимка в стар албум. Когато останалите от семейството я видяха, възкликнаха дружно: „Е, сега всичко е ясно!“. Ушикава и прачичо му толкова си приличаха, като две грахови зърна в шушулката, че човек можеше да възприеме Ушикава като прероден вариант на другия. По неизвестни никому причини гените на прачичото се бяха появили отново, на бял свят.

Семейството им, от Урава, в префектура Сайтама, щеше да е идеално — както на външен вид, така и по отношение на академичните си и делови постижения, — стига да го нямаше Ушикава. Бяха запомнящо се, фотогенично семейство, на което всеки би завидял. Но щом зърнеха сред тях Ушикава, хората започваха да се мръщят и да клатят глави. Сигурно си мислеха, че по някое време някой и друг шегаджия е препънал богинята на красотата. Сто на сто така си мислят, заключиха родителите му и правеха всичко възможно да го крият от хорските очи или поне да не му позволяват да изпъква (колкото и безсмислени да си оставаха напъните им).

Ушикава обаче и за миг не се чувстваше недоволен, тъжен или самотен заради тази ситуация. Поначало не беше общителен и му харесваше да е на заден план. Не изпитваше кой знае каква обич към братята и сестра си. От негова гледна точка и тримата бяха неспасяемо повърхностни личности, с тъпи мозъци, тесногръди и лишени от въображение, интересуващи се единствено от хорското мнение за тях. Но най-вече им липсваше онзи здравословен скептицизъм, който би им позволил да постигнат някаква мъдрост.

Бащата на Ушикава бе умерено преуспял провинциален лекар, специалист по вътрешни болести, но бе толкова скучен, че да разговаряш с него, ти причиняваше болки в гърдите. Подобно на онзи цар, който превръщал в злато всичко, до което се докоснел, всяка казана от баща му дума се превръщаше в безцветни зрънца пясък. Но бидейки поначало несловоохотлив — вероятно неумишлено, — успяваше да прикрие колко досаден и невежа е всъщност. За разлика от него майка му беше мелница, че и безнадежден сноб. Интересуваха я единствено парите, беше самовлюбена и горда жена, падаше си по всичко пъстро и префърцунено и вечно одумваше някого с пискливия си глас. По-големият му брат се беше метнал на баща им; по-малкият — на майка им. Сестра му пък беше крайно опърничава, безотговорна и несъобразяваща се с никого. Понеже беше най-малката, бе разглезена до безкрай.

Ето защо още от малък Ушикава странеше от тях. Щом се прибереше от училище, затваряше се в стаята си и забиваше нос в книгите. Нямаше си други приятели освен кучето, така че никога не му се удаваше възможност да сподели наученото с някого или да спори за нещо. Което не му пречеше да се има за красноречив оратор, надарен с логична мисъл. С огромно търпение бе оформил всичките си тези качества. Много пъти поставяше на обсъждане дадена идея и провеждаше дебат върху нея, като редуваше двете противоположни гледища. Изказваше се страстно в подкрепа на мисълта, след което с не по-малка енергия я оборваше. Вживяваше се докрай и най-искрено и в двата противоположни възгледа. Докато в един момент не осъзна, че се е сдобил с таланта да е скептичен дори по отношение на самия себе си и че всичко, което поначало се възприема за истина, е всъщност съвсем относително. Независимо от представите на повечето хора границата между субект и обект не е толкова ясно очертана. А когато разграничителната линия поначало е смътна, никак не е трудно човек да се прехвърля от едната й страна на другата и обратно.

За да се възползва по-ясно и по-ефективно от логиката и реториката, Ушикава пълнеше мозъка си с всякакви попаднали му знания — и такива, които смяташе, че може да му бъдат полезни, и такива, за които бе убеден в противоположното. Благодарение на всички тези свои усилия стана по-ерудиран от всичките си връстници. Уверен бе, че може да срази всеки противник в някой спор, стига да поиска. И то не само своите братя и сестра си, но и учителите, и родителите си. Но нямаше никакво желание да привлича внимание върху себе си, така че се стараеше да не разкрива това свое умение. Знанията и уменията му бяха инструмент, а не неща за показ.

Ушикава взе да гледа на себе си като на някакво нощно животно, скрито в тъмната гора, чакащо появата на плячката. Дебнеше търпеливо, а щом му се удадеше възможност, скачаше и я сграбчваше. Но дотогава не биваше да разкрива присъствието си пред противника. От ключово значение бе това да е притаен и да улови жертвата си, докато тя не е нащрек. Още от основното училище бе почнал да разсъждава по този начин. Никога не бе изпадал в зависимост от друг човек и никога не разкриваше охотно чувствата си.

Понякога само си позволяваше да си фантазира как би минал животът му, ако се беше родил малко по-хубав. Не му трябваше да е красавец. Нямаше нужда да е чак толкова впечатляващ. Просто да имаше малко по-нормален вид. Колкото хората да не се извръщат подире му да го зяпат. Какъв ли щеше да е животът ми тогава?, питаше се. Но самото предположение надвишаваше възможностите дори на неговото силно въображение. Ушикава толкова приличаше на себе си, че мозъкът му не успяваше да побере подобна хипотеза. Та нали тъкмо заради голямата си деформирана глава, изпъкналите очи и късите криви крака бе станал този, който е — скептично момче, изпълнено с интелектуално любопитство, тихо, но красноречиво.

* * *

С течение на годините грозното момче се превърна в грозен младеж и докато се усети — в грозен мъж на средна възраст. И на всеки етап от живота му хората се обръщаха подире му да го зяпат. Децата се блещеха най-безсрамно насреща му. Понякога го утешаваше мисълта, че когато някой ден се превърне в грозен старец, може би няма да прави толкова силно впечатление. Но и в това не бе никак убеден. Току-виж съм станал най-грозният старец на света, мислеше си.

Така или иначе, природата не му бе — създала възможност да се слива с околната среда. На всичко отгоре Тенго вече го беше виждал. Откриеха ли го да се мотае около Тенговия дом, цялата операция отиваше на кино.

В случаи като този Ушикава обикновено прибягваше до услугите на някоя частна детективска агенция. Създал си бе навика през адвокатските години, когато използваше най-вече бивши полицаи, които умееха да изравят информация, да следят хората и да водят наблюдение. В сегашния случай обаче не желаеше да намесва никакви външни лица. Нещата бяха прекалено рисковани, а освен това ставаше дума и за сериозно престъпление — за убийство. Да не говорим, че и самият Ушикава не бе сигурен какво може да спечели, ако постави Тенго под наблюдение.

Преди всичко му се щеше да си изясни връзката между Тенго и Аомаме, но в същото време нямаше никаква представа как изглежда тази Аомаме. Какво ли не опита, но така и не успя да се сдобие дори с една свястна фотография. И Прилепа беше ударил на камък в това отношение: изровил бе отнякъде албум със снимки на випуска от гимназията, но на снимката на класа й лицето й беше ситно и някак си неестествено на вид, като маска. А пък на снимката на фирмения отбор по софтбол бе с шапка с голяма козирка и сянката напълно закриваше лицето й. Така че, ако я срещнеше случайно на улицата, нямаше начин да я познае. Знаеше единствено, че е почти метър и шестдесет и осем на ръст, с тренирано тяло и изправена стойка. С остри очи, изявени скули й с коса до раменете. На света имаше куп жени, които отговаряха на подобно описание.

Така че май се налагаше Ушикава сам да се заеме с наблюдението. Да държи очите си отворени и да чака търпеливо нещо да се случи, а щом се случи — да реагира на мига. Такава деликатна задача не можеше да повери другиму.

* * *

Тенго живееше на третия етаж на стар триетажен бетонен блок. Сред редицата пощенски кутии до главния вход имаше и една с табелка „Кавана“. Някои от кутиите бяха ръждясали, боята им се люпеше. Повечето можеха да се заключват, но обитателите на блока ги държаха отключени. И главният вход си стоеше отключен, така че всеки можеше да влезе.

Дългият коридор притежаваше онази типична за старите блокове миризма, или по-точно — особена смес от миризми — от непоправени течове, стари чаршафи, прани в евтин прах за пране, гранясало олио от панирани меса и зеленчуци, изсъхнала млечка и котешка пикня от обраслия в плевели преден двор. Миризма, с която вероятно свикваш, ако поживееш достатъчно дълго там. Но колкото и да привикнеш, никога няма да я възприемеш.

Тенговият апартамент гледаше към главната улица, която не бе особено оживена, макар да се ползваше от доста пешеходци. Наблизо имаше основно училище, та в определени часове на деня отдолу минаваха големи групи деца. На отсрещната страна на улицата се намираха няколко малки еднофамилни жилища — двуетажни къщи без градини. Наблизо имаше и магазин за алкохолни напитки, а така също и книжарница за нуждите на учениците от основното училище. А през две преки беше и местната полицейска служба. Нямаше къде да се скрие човек, а ако застанеше на тротоара и вдигнеше глава към Тенговия апартамент, дори и да не го забележеше самият Тенго, съседите щяха да се отнесат с подозрение към присъствието му. И благодарение на странната му външност съседската бдителност щеше да се покачи с една-две степени. Все щеше да се намери някой, който да реши, че е педофил, причакващ излизащите от училището деца, и да се обади в полицията.

Когато провеждаш наблюдение, най-важното е да си намериш подходящо място, откъдето да гледаш. Място, от което да следиш движението на целта и да разполагаш с достатъчни запаси от вода и храна. В идеалния случай Ушикава щеше да разполага със стая, от която се вижда Тенговият апартамент. Щеше да монтира там върху триногата фотоапарата си с телефото обектива и да държи под око апартамента — кой влиза и кой излиза. Понеже изпълняваше задачата сам, нямаше как да провежда 24-часово наблюдение, но си правеше сметка за поне десет часа на ден. Намирането на подходящо място обаче нямаше да е никак лесно.

Въпреки очертаващите се трудности Ушикава тръгна да търси такова място из квартала. Не беше от онези, които лесно се предават. Та нали най-силният му коз бе именно упоритостта му. Но след като проучи всяко кътче и уличка в района, Ушикава се видя в чудо. Коенджи бе гъсто населен жилищен квартал, равен, без високи постройки. Броят на сградите, откъдето се виждаше Тенговият апартамент, бе силно ограничен и нито една май нямаше да му свърши работа.

Щом намирането на добра идея му се опънеше, Ушикава имаше обичая да си взема дълга хладка вана. Затова, щом се прибра, веднага напълни пластмасовата вана. И докато се излежаваше в нея, слушаше по радиото концерт за цигулка от Сибелиус. Не че му беше зор да слуша точно Сибелиус — концертът за цигулка на Сибелиус не беше най-подходящият фон за киснене във ваната в края на изнурителния ден. Може пък финландците да са си го слушали в сауната през дългите нощи, рече си Ушикава. Но музиката на Сибелиус бе прекалено емоционална, прекалено напрегната за тясната баня с тоалетна в двустайното му апартаментче в квартал Кохината, в район Бункьо. Но пък и не му пречеше. Всякакъв музикален фон му вършеше работа. Със същия успех можеше да е концерт от Рамо̀; нямаше да се оплаче и от Шумановия „Карнавал“. Просто в момента по радиото предаваха концерта за цигулка на Сибелиус. Нищо повече.

Както винаги, Ушикава опразни едната половина от мозъка си и взе да мисли с другата. През празната половина изпълнението на Сибелиусовия концерт от Давид Ойстрах прелиташе като лек бриз, влизащ през широко отворена врата и излизащ през широко отворен изход. Надали това бе най-добрият начин за наслаждаване на музика. Ако Сибелиус е знаел, че така ще се отнасят към музиката му, сигурно е щял да смръщи рунтавите си вежди и да събере гънките по мощния си врат. Но Сибелиус отдавна бе умрял, че и Ойстрах от доста време беше вече в гроба. Така че Ушикава можеше да прави каквото си иска и да пропуска музиката да протича от дясно на ляво, докато непразната половина на мозъка му си играеше със случайно пръкнали се мисли.

В такива моменти Ушикава гледаше да не си поставя точно определени цели. Оставяше мислите си да лудеят на воля, като отвързани по просторна поляна кучета. Казваш им да вървят където щат и да правят каквото си искат, и ги отвързваш. Потопи се до врата във ваната, затвори очи и заслушан наполовина в музиката, остави мозъка си да скита. Кучетата палуваха по тревата, търкаляха се по склоновете, гонеха се и се боричкаха неуморно, тичаха безсмислено след катеричките, после се връщаха целите в кал и трева, а Ушикава ги потупваше по главите и пак им слагаше нашийниците. Музиката свърши. Цигулковият концерт на Сибелиус бе с идеално времетраене — около тридесет минути. А сега ще чуете „Симфониета“ на Яначек, съобщи водещият. Ушикава си спомняше смътно, че и друг път е чувал това заглавие, но не можеше да се сети за подробностите. Напънеше ли си мозъка, зрението му изведнъж ставаше мъгляво и неясно, сякаш върху очните му ябълки се спускаше мъгла с цвят на сметана. Май попрекалих с ваната, рече си. Отказа се, изключи радиото, излезе от ваната, уви кърпата около кръста си и си извади една бира от хладилника.

Ушикава живееше сам. Навремето имаше жена и две дъщерички. И къща си бяха купили — в квартал Чуоринкан в град Ямато, префектура Канагава. Малка беше, но все пак имаха и градинка, и куче. Жена му можеше да мине за симпатична, а дъщерите му си бяха направо хубави. За голямо облекчение нито една от двете не бе наследила нищо от външността му.

Докато в един момент се получи нещо като изгасването на осветлението между две театрални действия и той се озова съвсем сам. И буквално не можеше да повярва, че по някое време наистина е имал семейство, с което е живял в къща в предградията. Понякога дори бе съвсем убеден, че цялата история е някакво недоразумение, някакво минало, което той сам си е измислил несъзнателно. А то в действителност се беше случило. В действителност бе имал жена, която бе споделяла леглото му, и две деца, с които бе споделил гените си. В чекмеджето на бюрото си пазеше снимка на четиримата, щастливо засмени. Дори и кучето изглеждаше нахилено.

Нямаше вероятност пак да заживеят като семейство. Жена му и дъщерите му се бяха преместили в Нагоя. Дъщерите му си имаха нов баща, с външност, която нямаше да ги излага, когато ходеше на родителски срещи. Момичетата не бяха виждали Ушикава от почти четири години, но май не съжаляваха. И досега дори един ред не му бяха написали. А пък и Ушикава не се притесняваше от това, че не можеше да ги види. Не че не отдаваше значение на дъщерите си. Просто на сегашния етап най-основният му приоритет бе да осигури собствената си безопасност, а това налагаше да изключи всички ненужни емоционални вериги и да се съсредоточи върху непосредствените си задачи.

Освен всичко друго, налице бе следната истина: колкото и далече да са дъщерите му от него, в тях ще продължава да тече неговата кръв. Дори те напълно да го забравят, кръвта няма да изгуби пътя си. Кръвта притежава ужасяващо дълга памет. И все някога, някъде в бъдеще, знакът на голямата глава пак ще се появи. В неочакван момент и на неочаквано място. И появи ли се, хората ще си спомнят с въздишка за някогашното съществуване на Ушикава.

Самият Ушикава можеше и да е жив, за да стане свидетел на този взрив, но можеше и да не е. Всъщност това нямаше значение. Стигаше му просто да знае, че е възможно. Не че се надяваше на нещо като отмъщение. По-скоро възприемаше със задоволство факта, че — неизбежно — представлява една неразделна част от структурата на света.

Седна на дивана, навири късите си крака върху масичката и както си пиеше бирата, бе сполетян от неочаквана мисъл. Може и да не успея, рече си, но си струва да опитам. Толкова е просто, че не мога да повярвам как досега не ми е хрумнало? Може би най-простите неща наистина най-трудно се измислят. Както се казва, човек не вижда онова, което става тъкмо под носа му.

* * *

На следващото утро Ушикава отново бе в Коенджи. Видя агенция за недвижими имоти, влезе и се заинтересува дали има свободни за наемане апартаменти в Тенговия блок. Блокът обаче не бе в контингента на тази агенция, а на друга, срещу гарата.

— Съмнявам се обаче, че ще има нещо свободно — изрази мнение агентът. — Наемите са умерени, местонахождението е удобно, така че малко хора се местят оттам.

— Аз все пак ще попитам, за всеки случай — рече Ушикава.

И се отби в агенцията срещу гарата. Посрещна го млад мъж, на двадесетина и няколко години, с катраненочерна коса, втвърдена с помощта на гел до плътността на птиче гнездо. Облечен бе в лъскава бяла риза и чисто нова вратовръзка. Изглежда, бе отскоро. По бузите му още личаха белезите от младежките пъпки. Младежът се постресна малко при вида на Ушикава, но бързо се овладя и го възнагради с приятна професионална усмивка.

— Имате късмет, господине — рече младежът. — Поради неочаквани семейни проблеми двойката от партера се изнесе по спешност, така че от близо седмица има един празен апартамент. Вчера приключихме с почистването му, но още не сме го обявили. Може да е малко по-шумничък, понеже е партерен, и да не е особено слънчев, но пък е с чудесно изложение. В договора обаче има една специфична клауза: собственикът възнамерява след пет-шест години да построи съвсем нова сграда на същото място, за което ще бъдете уведомени шест месеца предварително и се очаква да напуснете навреме, без разправии. И другото е, че блокът е без самостоятелен паркинг.

— Това не е проблем — отвърна Ушикава, който нито възнамеряваше да се заседава дълго там, нито имаше кола.

— Чудесно! Щом условията ви устройват, може да се нанесете още от утре. Но не желаете ли първо да огледате апартамента?

— Да, разбира се — отвърна Ушикава.

Младежът извади от едно чекмедже ключ и му го подаде.

— Много съжалявам, но имам друг ангажимент, така че, ако не възразявате, бихте ли направили сам огледа? Апартаментът е празен и само ще ви замоля, щом свършите, да ми върнете ключа.

— Като идея не е зле — каза Ушикава, — но я си представете, че съм някой злодей, който не ви върне ключа или си направи дубликат и после тайно обере апартамента? Тогава как ще постъпите?

Младежът се облещи изненадано и чак след няколко секунди рече:

— Да. Има резон в думите ви. Така че, за да си нямаме ядове, ще ви замоля за визитката ви.

Ушикава извади една от Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“ и му я подаде.

— Господин Ушикава — намръщи се младежът, докато четеше името му. После на лицето му се изписа облекчение: — Нямате вид на човек, способен да създаде неприятности.

— Благодаря за доверието — отвърна Ушикава. И му пусна усмивка — толкова безсмислена, колкото и длъжността му, изписана върху картичката.

Досега не бе чувал подобни думи. Може би онзи имаше предвид, че при такава необичайна външност не може да си позволи да стори зло. Всеки би го описал най-подробно и полицията моментално щеше да скицира портрета му. Ако излезеше и заповед за арестуването му, надали щеше да устиска повече от три дни.

Апартаментът надмина очакванията му. Намираше се два етажа директно под Тенговия, което правеше наблюдението му невъзможно, затова пък предлагаше пряк изглед към главния вход, за да контролира по този начин кога влиза и излиза Тенго и евентуалните му посетители. Колко ще му е да замаскира телефото обектива и да щрака портрет на всяко минало през главния вход лице?

За да наеме апартамента, от него се изискваше да внесе депозит, равностоен на двумесечен наем: наема за един месец в аванс плюс наема за един допълнителен месец. Самият наем не бе чак толкова висок, а и щяха да му върнат депозита при изтичането на договора, но така или иначе сумата си беше сериозна. След като бе платил за услугите на Прилепа, финансите му бяха доста изтънели, но нямаше как да изпусне този апартамент. Втори шанс нямаше да му се удаде. Затова се върна в агенцията за недвижими имоти, извади предварително сложените в плик пари в брой и подписа договора от името на Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“. Увери ги, че допълнително ще им изпрати нотариално заверено копие от регистрацията на фондацията. Това изобщо не впечатли младия агент. С подписването на договора той повторно връчи на Ушикава ключовете.

— Може още днес да се нанесете в апартамента, господин Ушикава. Токът и водата са включени, но се изисква да присъствате лично при пускането на битовата газ, така че ще ви помоля лично да се свършете с „Токио Газ“. Предполагам, че ще желаете и телефонна линия?

— Сам ще се оправя с това — каза Ушикава.

Сключването на договор с телефонната компания щеше да му отнеме сума време и усилия, а после трябваше да чака и човек да дойде да монтира телефона в апартамента. Далеч по-лесно щеше да му е да използва уличните автомати.

Върна се в апартамента и направи списък на нужните му неща. Зарадва се, че предишният наемател е оставил завесите. Стари пердета на цветчета, но все пак щяха да му свършат работа. Не може наблюдателница без пердета.

Списъкът му се оказа не особено дълъг. Най-важното бе да се запаси с храна и питейна вода, фотоапарат с телефото обектив и тринога. След това: тоалетна хартия, качествен спален чувал, туристическа печка и бутилки с керосин, остър нож, отварачка за консерви, торби за боклук, основни тоалетни принадлежности, електрическа самобръсначка, няколко хавлиени кърпи, електрическо фенерче и транзисторен радиоприемник. Минимален запас от дрехи и стек цигари. Горе-долу — това беше. Нямаше нужда от хладилник, маса или завивки. Стигаше му да има подслон срещу лошото време. Ушикава се прибра у дома, сложи огледално-рефлексния фотоапарат с телефото обектива в чантата им заедно със солиден запас от филми. После набута всичко останало от списъка в една пътна чанта. Каквото друго му трябваше, бе купено от магазините около гара Коенджи.

Разпъна триногата току до прозореца на стаята с площ шест татами в новия апартамент, монтира отгоре й най-новия модел автоматичен фотоапарат „Минолта“[1], завинти телефото обектива, насочи го на нивото на лицата на влизащите и излизащите през главния вход на сградата и включи фотоапарата на ръчна настройка, но и за работа с инфрачервения дистанционен спусък и на автоматично превъртане на лентата. Изработи си картонен конус за около обектива, та светлината да не се отразява от лещата, така че отвън се виждаше единствено подаващото се изпод единия край на леко вдигнатите завеси хартиено руло. Но надали и него щяха да забележат. Кой би предполагал, че някой ще вземе да снима тайно входа на такъв невзрачен жилищен блок? Ушикава направи няколко пробни снимки на влизащи и излизащи хора. За всеки случай омота фотоапарата в хавлиена кърпа, та да не се чува шум. И щом изщрака първата ролка, веднага я отнесе във фотоателието до гарата. Служителят я пусна във високоскоростната машина за автоматично проявяване и разпечатване на снимките. Като се имаше предвид броят на обработваните за един ден филми, надали някому щяха да направят впечатление точно неговите кадри.

Снимките бяха сполучливи. Не върхът на портретното изкуство, но вършеха работа. Лицата на влизащите и излизащите от блока бяха достатъчно ясни, че да се различават едно от друго. На връщане от фотоателието се запаси с бутилирана минерална вода и няколко консерви. Плюс стек „Севън Старс“ от магазина за тютюневи изделия. Вдигнал книжната кесия с покупките високо пред гърдите си, за да не се вижда лицето му, се прибра в апартамента и пак седна зад фотоапарата. Докато бдеше над главния вход, пи вода, яде компот от праскови от консерва и изпуши две-три цигари. Ток имаше, но неизвестно защо, нямаше вода. При отвъртането на кранчето се чу някакво гъргорене, но нищо не потече. Изглежда, нещо пречеше да му пуснат водата. Зачуди се дали да не отиде до агенцията за недвижими имоти, но тъй като му бе по-важно да ограничи влизанията и излизанията си от блока, реши да изчака да види какво ще стане. Но в същото време липсата на вода означаваше, че не може да ползва тоалетната, така че пикаеше в една стара кофа, забравена за негов късмет от хората от почистващата фирма.

Нетърпеливият ранен зимен здрач се спусна бързо и в стаята съвсем се стъмни, но той не намираше за нужно да светне. Напротив, мракът можеше да се окаже полезен. Лампата във входа светна и благодарение на нея можеше да оглежда лицата, които минаваха под жълтеникавата й светлина.

Със свечеряването се позасили и движението към и от сградата, макар броят на пешеходците да не беше особено голям. Но то пък и самият блок не беше кой знае колко голям. Но Тенго го нямаше никакъв. Нямаше и жена, която евентуално би могла да е Аомаме. По програма Тенго днес трябваше да преподава в школата за зубрене. Така че трябваше да се прибере вечерта. Нямаше навик да се отбива където и да било на път за вкъщи. Предпочиташе сам да си готви, вместо да вечеря навън, и обичаше да чете, докато се храни сам. Тези неща бяха известни на Ушикава. Но Тенго не се прибираше. Може би имаше среща с някого след работа.

В блока живееха всякакви хора — от млади, неженени работници, студенти и млади семейства с малки деца до самотни старци и баби. Хора от всякакъв произход. Но нито един не се усети, че го следят, когато влизаше в обсега на обектива. Въпреки възрастовите и социалните различия всички изглеждаха изтощени, уморени от живота, изгубили всякаква надежда, зарязани от амбицията, с износени емоции. Единствено отчаяние и претръпналост изпълваха останалата зад тях празнота. Лицата им бяха мрачни, сякаш току-що са им извадили зъб, стъпките им бяха тежки.

Допускаше обаче, че може и да бърка. Нищо чудно някои от сниманите всъщност да се радват най-пълноценно на живота. И у дома да ги очаква някакъв обаятелен земен рай. Нищо чудно поне неколцина да се преструват, че водят спартански живот, за да не предизвикат вниманието на данъчните. Но през телефото обектива всички до един изглеждаха като озовали се в задънена улица градски жители, без цел в живота, вкопчили се в евтин апартамент, който предстоеше да бъде разрушен.

Тенго не се появи цяла вечер, нито дойде някой, който Ушикава би могъл да свърже с него. В десет и половина Ушикава реши да си ляга. Още не бе навлязъл в ритъм и не желаеше да се преуморява. Има време, рече си. За днес стига. Направи няколко упражнения за разкършване, изяде една кифличка с крем от зрял боб анпан[2], наля си чашка кафе от термоса и го изпи. Пак пробва кранчето и този път водата потече. Изми лицето си със сапун, изми си и зъбите, после дълго и обилно се изпика. Облегна се на стената и изпуши една цигара. Душа даваше за глътка уиски, но бе решил, че няма да близне алкохол, докато е тук. Съблече се по бельо и се намърда в спалния чувал. Леко потръпна от студ. Нощем празният апартамент ставаше неочаквано мразовит. Май трябваше да се оборудва с една вентилаторна печка.

Така както си лежеше и трепереше съвсем сам в спалния чувал, се сети за времето, когато бе заобиколен от семейството си. Не че онова време му липсваше особено. Животът му в момента бе толкова различен, че спомените служеха единствено да илюстрират разликата. Дори като семеен човек Ушикава се бе чувствал самотен. Никога не се разкриваше пред никого и все очакваше обикновеният му живот да се разпадне. Дълбоко в себе си беше убеден, че някой ден всичко ще рухне съвсем лесно: и адвокатската му кариера, и стабилният му доход, и хубавата къща в Чуоринкан, и можещата да мине за симпатична жена, и сладките дъщерички, посещаващи частно основно училище, и породистото му куче. Така че, когато животът му взе постепенно да се скапва и той остана съвсем сам, дори изпита определено облекчение. Слава богу, рече си. Сега няма вече за какво да се притеснявам. Върнах се там, откъдето тръгнах.

Това ли означава да се върнеш в изходно положение?

Сви се като личинка в спалния си чувал и впери поглед в тъмния таван. Прекалено дълго се бе заседял в едно и също положение, та сега го боляха ставите. Да трепериш от студ, да вечеряш със студена кифличка, да наблюдаваш входа на евтин блок, който е пред събаряне, да гледаш какви непривлекателни хора влизат и излизат и да пикаеш в кофа. Това ли означава да се върнеш в изходно положение?, пак се попита. Сети се, че е забравил да свърши нещо. Изпълзя от спалния чувал, изля урината от кофата в тоалетната и натисна паянтовата дървена дръжка да пусне водата. Чувалът тъкмо беше започнал да се стопля и не бе никак убеден, че му се излиза. Абе да си стои там, викаше си. Но пък ако се спъна в тъмното, после ще има да вони… Накрая пак се напъха в спалния чувал и зазъзна от студ.

Това ли означава да се върнеш в изходно положение?

Най-вероятно. Нямаше повече какво да губи. Освен живота си. Всичко се очертаваше с пределна яснота. И в тъмнината на устните на Ушикава се появи усмивка, тънка като бръснач.

[1] През 1984 г. това е култовият „Минолта Х-700“. — Б.пр. ↑

[2] Ситният червен фасул адзуки (яп.), или Vigna angularis (лат.), се използва най-вече във вид на паста (анпан) в японските и китайските десерти-сладкиши, сладоледи и др. — Б.пр. ↑

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ТОВА, МАЛКОТО МИ

Животът на Аомаме се бе изпълнил най-вече с объркване. Имаше чувството, че се движи опипом в тъмното. В този свят на 1Q84 година не функционираха нито обикновената логика, нито здравият разум, така че изобщо не можеше да предположи какво я чака. Но беше уверена, че ще оцелее през следващите няколко месеца и ще роди бебето. Не беше нищо повече от предчувствие, но пък беше силно. Всичко се развиваше върху предпоставката, че тя ще роди това дете. Усещаше го вътрешно.

Спомни си последните думи на Вожда, преди да умре: „Ще ви се наложи да се подложите на тежко изпитание. Но след това ще трябва да сте в състояние да виждате нещата такива, каквито са“.

Той е знаел нещо. Нещо жизненоважно. И се е мъчел да ми го каже, макар и смътно и двусмислено, разсъждаваше Аомаме. Под „тежко изпитание“ може да е имал предвид онзи случай, когато бях на ръба на смъртта, напъхала дулото на пистолета в устата си пред онази реклама на „Есо“. А аз взех, че се върнах, без да умра. И открих, че съм бременна. И това също, изглежда, е било предопределено.

Идването на декември бе придружено от няколкодневни бурни ветрове. Опадалите листа на зелковата плющяха по пластмасовите плоскости на балкона й със сух хапещ звук. Студеният вятър свиреше предупредително през голите клони на дървото. Граченето на гарваните ставаше все по-остро и по-пробивно. Дошла бе зимата.

* * *

С всеки изминал ден тя все повече се убеждаваше, че растящото в утробата й бебе е на Тенго, докато теорията й прерасна в установен факт. Логиката, на която бе базирана, може и да не бе достатъчна, за да убеди трето лице, но поне за нея бе съвсем стройна. Всичко беше толкова очевидно.

След като съм бременна, без да съм правила секс, от кого другиго може да съм заченала, освен от Тенго?

Беше почнала да качва килограмите още през ноември. Навън не биваше да излиза, но тя си наваксваше — че и отгоре — с тренировките и строгото спазване на диета. Откакто бе станала на двадесет, никога не бе тежала повече от 52 кг. Един ден обаче кантарчето показа 54 и отказа повече да слиза надолу. Имаше чувството, че и лицето й е станало по-кръгло. Несъмнено малкото държеше майка му да понапълнее.

Продължаваше заедно с малкото да бди нощем над детската площадка с надеждата да съзре силуета на едър млад мъж, седнал на върха на пързалката. И докато гледаше наредилите се една до друга две луни в ранното зимно небе, Аомаме се галеше по корема през одеялото. От време на време, незнайно защо, й избиваха сълзи. Така както си седеше, току усещаше как някоя сълза се стича по бузата й и капе върху одеялото в скута й. Може би защото бе самотна или я измъчваше безпокойството. Или пък от самата бременност бе станала по-чувствителна. Или просто студеният вятър възбуждаше слъзните й каналчета. Независимо от причината, Аомаме оставяше сълзите да си текат, без да ги бърше.

И след като поплачеше известно време, сълзите сами секваха. И тя продължаваше самотното си бдение. Не, поправи се, не съм съвсем сама. С мен е и това, малкото ми. Вече сме двама — гледаме заедно двете луни и чакаме появата на Тенго. Вдигаше от време на време бинокъла и го фокусираше върху празната пързалка. После хващаше и пистолета — да се убеди в тежестта му и да го усети в ръката си. Да пазя себе си, да търся Тенго и да храня това, малкото ми — нямам други задължения.

* * *

Веднъж, както я вееше студеният вятър, докато наблюдаваше детската площадка, Аомаме осъзна, че вярва в Бог. Откритието я смая: все едно през калта бе напипала твърда земя под ходилата си. Беше тайнствено изживяване, неочаквано осъзнаване. Понеже, откакто се помнеше, мразеше нещото, наречено Бог. Или, по-точно казано, отхвърляше хората и системата, които заставаха между нея и Бог. В продължение на много години бе поставяла знак на равенство между тези хора с тяхната система и Бога. И бе отъждествявала омразата си към тях с омразата към Бога.

Та нали, откакто се беше родила, те бяха неизменно около нея — контролираха я, заповядваха й какво да прави, натикваха я в ъгъла, все в името на Бога. В името на Бога я лишаваха от време и свобода и поставяха сърцето й в окови. Възпяваха Божията доброта, но дваж повече превъзнасяха Неговия гняв и нетърпимост. На единадесетгодишна възраст Аомаме се реши и успя да се освободи напълно от онзи техен свят. Но заедно с това бе и пожертвала много.

Колко по-ведър, колко по-богат щеше да е животът ми, ако нямаше Бог. Тази мисъл бе минавала често през ума на Аомаме. Тогава и тя като всички нормални деца щеше да има красиви спомени, а нямаше постоянно да се измъчва от гняв и страхове. И животът й би минал много по-положително, мирно и задоволително.

И въпреки всичко, докато седеше на балкона с длан върху корема си и надничаше над пластмасовите плоскости към безлюдната детска площадка, осъзнаването, че вярва в Бог, бе неизбежно. Всеки път, когато бе повтаряла механично думите на молитвата, когато бе събирала двете си длани, бе всъщност вярвала в един Бог извън рамките на осъзнатото. И точно това чувство се бе просмукало в нея до мозъка на костите й — дотолкова, че не можеше да го прогонят нито логиката, нито емоциите. Дори омразата и гневът не бяха в състояние да го заличат.

Но това не е техният Бог, заключи тя. Това е моят си Бог — Богът, който открих, като пожертвах живота си, докато режеха от плътта ми, деряха ми кожата, пиеха кръвта ми, вадеха ноктите ми и ограбваха всичкото ми време, надежди и спомени. И този мой Бог няма форма. Никакви бели одежди, никакви бради. Моят Бог няма и доктрина, свети писания и заповеди. Нито възнаграждава, нито наказва. Нито дава, нито взема. Нито там горе има рай, нито долу има ад. И когато е топло, и когато е студено, Бог просто присъства.

От време на време си спомняше и последните думи на Вожда, преди да издъхне. Никога няма да забрави богатия му баритон. Както няма да забрави и усещането от забиването на иглата в тила му.

Щом има светлина, трябва да има и сянка, а щом има сянка, значи има и светлина. Няма сянка без светлина, нито светлина без сянка. Не ни е известно дали така наречените човечета са добри, или лоши. В определен смисъл това надхвърля нашите разбирания и нашите определения. Живеем с тях много, много от отдавна — преди още да са се появили понятията за добро и зло, когато човешкият ум все още е тънел в невежество.

Значи ли това, че Бог и човечетата са две противоположности? Или са само две страни на едно и също нещо?

Аомаме нямаше никаква представа. Знаеше единствено, че е длъжна да опази онова, малкото, в себе си. А за да успее, трябваше някак си да повярва в Бог. Или да отчете факта, че вярва в Бог.

И Аомаме заразсъждава върху идеята за Бог. Бог няма форма, но пък е способен да възприеме всякаква форма. Лично тя си го представяше като аеродинамичен мерцедес-бенц купе. Чисто нов, току-що доставен от автосалона. От колата излиза елегантна жена на средна възраст. И посред прекосяващата града естакада предлага красивото си манто на голата Аомаме. За да я опази от ледения вятър и от нахалните хорски очи. След което, без дума да каже, се прибира в сребристото си купе. Тя, жената, е знаела, че Аомаме носи у себе си бебе. Че Аомаме се нуждае от закрила.

* * *

Бе взела да сънува нов сън. В който е пленница в някаква бяла стая. Малка, кубична стая без прозорци, с една-единствена врата. Просто легло, без украшения, върху което тя спи по гръб. Провисналата над леглото крушка осветява огромния й подут корем. Не й прилича на собственото й тяло, но безспорно е част от плътта й. Приближава моментът, в който ще роди бебето.

Стаята се охранява от Нула номер и Конската опашка. Те двамата са решени да не допуснат повече нито една грешка. Веднъж са сбъркали и сега са длъжни да възстановят репутацията си. Задачата им в случая е да не пуснат Аомаме да излезе, но и да не допуснат никого при нея. И те чакат да се роди малкото. Изглежда, се канят да го отнемат на Аомаме в мига, в който се пръкне.

Аомаме крещи отчаяно за помощ. Но стаята е изградена от специални материали. И стените, и подът, и таванът поглъщат незабавно и най-слабия звук. Тя не чува дори собствения си крясък. Аомаме отправя молитви към жената от мерцедеса да дойде да я спаси. Да спаси и нея, и малкото й. Но всичко е напразно: стените на бялата стая поглъщат напълно гласа й.

Малкото се храни чрез пъпната връв и расте с всяка изминала минута. И рита по стените на утробата й с надеждата да се махне от тази топла тъмнина. С надеждата за светлина и свобода.

Високият, с прякора Конската опашка, седи на стол до вратата. Със събрани в скута длани, втренчен в една точка в пространството. Може би вижда там да плава някакво плътно облаче. Нула номер стои прав до леглото. И двамата са в тъмните си костюми от предишния път. От време на време Нула номер вдига ръка да погледне часовника си, като човек, който чака на гарата пристигането на важен влак.

Аомаме не може да помръдне нито ръка, нито крак. Няма чувството да са я вързали, но и така не може да се движи. Пръстите й са безчувствени. Има предчувствието, че всеки момент ще започнат родилните й мъки. Като онзи приближаващ се към гарата съдбовен влак — точно по разписание. И тя буквално усеща как релсите леко вибрират от приближаването му.

След което се събуждаше.

Пъхваше се под душа да отмие потта, преобличаше се и хвърляше пропитите от потта дрехи в пералнята. Ни най-малко не го желаеше този сън, но той така или иначе й се явяваше. Подробностите понякога се променяха, но мястото и краят оставаха непроменени: кубичната бяла стая, наближаващите родилни болки, мъжете в безличните тъмни костюми.

Двамата знаят, че е бременна с малкото. Или, ако не знаят, скоро ще разберат. Но и Аомаме е подготвена. Ако се наложи, без всякакво колебание ще надупчи Нула номер и Конската опашка с всичките си деветмилиметрови куршуми. Богът, който я закриля, понякога е кръвожаден Бог.

* * *

На вратата се изтропа. Аомаме седна на една табуретка в кухнята и стисна пистолета с вдигнат предпазител. Навън валеше от сутринта. Светът бе обгърнат от мириса на зимен дъжд.

Тропането престана:

— Ало, госпожице Такаи — долетя мъжки глас от другата страна на вратата. — Пак съм аз, вашият любим инкасатор от Ен Ейч Кей. Съжалявам, че трябва пак да ви безпокоя, но дойдох за абонаментната ви такса. И знам, че сте си у дома, госпожице Такаи.

Аомаме се обърна с лице към вратата и безгласно му отвърна: „Обадихме се в Ен Ейч Кей и те проверихме. Ти само се представяш за техен служител. Но кой си всъщност? И какво търсиш тук?“.

— Когато човек получава нещо, длъжен е да си го плаща. Така е подреден светът. И щом вие получавате телевизионен сигнал от Ен Ейч Кей, длъжна сте да си плащате абонаментната такса. Не е честно да получавате, а да не плащате. Равносилно е на кражба.

Гласът му отекваше силно из целия коридор. Дрезгав, но пробивен глас.

— Изобщо не става дума за лични чувства. Не ви мразя и не желая да ви наказвам на всяка цена. Просто мразя нечестните постъпки. Човек следва да плати цената на онова, което е получил. Така че аз ще продължавам да идвам и да ви тропам по вратата, докато не ми отворите, госпожице Такаи. Макар да се съмнявам, че точно това желаете. И не съм някакъв заинатил се пуяк. Ако се съгласите да си поговорим, сигурен съм, че ще успеем да се споразумеем. Така че бъдете добра и ми отворете.

И продължи да блъска.

Аомаме стисна още по-здраво пистолета. Този човек знае, че чакам бебе. Под мишниците и на върха на носа й изби тънък слой пот. В никакъв случай няма да му отварям. Ако се опита да си отключи с шперц или да разбие вратата, ще изпразня целия пълнител в корема му — независимо дали е истински инкасатор от Ен Ейч Кей, или не е.

Но това надали ще стане. Тя много добре го знае. Той не може да си отвори. Стига тя да не му отвори отвътре, вратата е с такава конструкция, че не може да се отваря отвън. И той затова така беснее и врещи и опитва с какви ли не лафове да я изнерви и предизвика.

Онзи си замина след десет минути. Но не преди да се опита да я заплаши с гръмовен глас, после да й се подиграе, да се помъчи с подкупващ тон да я спечели на своя страна, да я заклейми категорично и накрая да й обяви, че скоро пак ще я посети.

— Няма отърване, госпожице Такаи. Щом ползвате телевизионния сигнал, все ще се връщам. Не съм от онези, които лесно се предават. Не ми е в характера. Така че — до скоро виждане.

Не чу стъпките му. Но се убеди, че вече не е пред вратата й. Надникна през шпионката, за да е сигурна. Спусна предпазителя на пистолета и изми лицето си на мивката. Подмишниците й бяха прогизнали. Съблече се да си смени ризата и се видя гола в огледалото. Коремът още не й личеше, но тя си знаеше, че крие там една важна тайна.

* * *

Разговаря с вдовицата по телефона. Първо обсъди някои въпроси с Тамару, после той, без нищо да каже, предаде телефона на вдовицата. Двете заговориха по един заобиколен начин, като избягваха точните изрази. Поне в началото.

— Вече ти намерихме сигурно място — каза вдовицата. — Там ще можеш да изпълниш онова, което си запланувала. Ще бъдеш в пълна безопасност и ще си под редовно лекарско наблюдение. Можеш да се прехвърлиш там веднага щом пожелаеш.

Дали да не съобщи на вдовицата за онези, които я преследват заради малкото й? Как в сънищата й ония от Сакигаке чакат детето й да се роди, че да й го вземат? И че фалшивият инкасатор от Ен Ейч Кей, който пробва какви ли не хитрости, за да я накара да му отвори, вероятно преследва същата цел? В крайна сметка Аомаме се отказа. Имаше пълно доверие на вдовицата и дълбоко я уважаваше. Но не в това бе въпросът. В кой свят живееше тя? Засега тук се криеше отговорът на всичко.

— Как си? — попита я вдовицата.

— Дотук всичко, изглежда, върви добре — отвърна Аомаме.

— Радвам се да го чуя — рече вдовицата. — Но гласът ти ми се струва леко променен. Може и да си внушавам, но ми звучиш малко напрегната и предпазлива. Ако нещо и най-малко те притеснява, моля ти се, веднага ни го кажи. Ще направим всичко възможно да ти помогнем.

— Предполагам, че съм се изнервила от седенето на едно място, но не го усещам. Иначе добре се грижа за себе си. Все пак това ми е специалността, нали? — отвърна Аомаме, като внимаваше какъв точно тон използва.

— Разбира се — каза вдовицата. И направи нова пауза: — Напоследък някакъв подозрителен тип се навърташе около нас. Изглежда, проявяваше особен интерес към приюта ни. Помолих трите жени, които сега живеят там, да изгледат кадрите от охранителните камери, но нито една не го разпозна. Така че може да е от онези, които търсят теб.

— Искате да кажете, че са надушили връзката помежду ни? — смръщи се Аомаме.

— Още не съм убедена. Но според мен е назрял моментът да имаме предвид и тази вероятност. Човекът има много особена външност. Голяма, деформирана глава със сплескано олисяващо теме. Нисък, с къси, пълни крайници, набит. Нещо да ти говори това описание?

Деформирана глава ли?

— От балкона наблюдавам кой минава по улицата, но досега не съм забелязвала някого, който да отговаря на описанието ви. А надали бих пропуснала човек с подобна външност.

— И аз това казвам. Прилича ми на описанието на колоритен цирков клоун. Най-малко съм очаквала точно такъв човек да изберат да ни проучва.

Аомаме бе напълно съгласна с нея. Надали Сакигаке биха възложили проучването им на толкова открояващ се сред другите човек. А това ще рече, че човекът няма нищо общо със сектата и че Сакигаке все още не подозират за връзката й с вдовицата. Но какъв е тогава онзи, който е тръгнал да оглежда приюта? Нямаше да се учуди, ако се окажеше същият, който й се представя и за инкасатор от Ен Ейч Кей и постоянно й досажда. Но пък нямаше никакви доказателства. Просто направи мисловна връзка между ексцентричното поведение на инкасатора и описанието на онзи, странния.

— Ако забележиш такъв човек, веднага се свържи с нас. Може да ни се наложи да предприемем нещо.

— Разбира се, че незабавно ще се свържа — отвърна Аомаме.

Вдовицата отново млъкна. Което не беше никак в стила й. Когато двете разговаряха по телефона, вдовицата бе изключително делова и не допускаше да се губи време.

— Добре ли сте? — попита я неангажиращо Аомаме.

— Както винаги. Не се оплаквам — отвърна вдовицата.

Но Аомаме долови съвсем слабо колебание в гласа й.

Още нещо необичайно. И зачака по-възрастната жена да продължи.

Накрая, с някакво примирение в гласа, вдовицата проговори:

— Само дето напоследък се чувствам по-стара, отколкото досега. Особено след като теб те няма.

— Е, как да ме няма? — възкликна оптимистично Аомаме. — Та нали съм тук?

— Знам, че си там и че можем да си приказваме по телефона. Но когато все още можехме да се виждаме редовно и да тренираме заедно, част от твоята жизненост се предаваше и на мен.

— Но вие поначало сте много жизнена натура. Аз просто помагах тази жизненост да се прояви. Така че би трябвало и сама да се справяте, без моето присъствие.

— Да ти кажа честно, и аз доскоро така си мислех — рече вдовицата със смях, който не би могъл да се опише с друга дума освен „сух“. — Убедена бях, че съм специален човек. Но времето отнема постепенно от живота. Човек не умира чак когато му дойде времето. А умира постепенно, отвътре. Докато дойде денят за изравняване на сметките. А този ден е неизбежен. Неминуемо плащаш цената на онова, което си получил. Тази истина ме осени съвсем наскоро.

Плащаш цената на онова, което си получил. Аомаме се намръщи. Същото й го беше казал и инкасаторът от Ен Ейч Кей.

— Яви ми се изведнъж през онази септемврийска нощ със страхотните гръмотевици — разправяше вдовицата. — Бях сам-сама у дома си, във всекидневната, наблюдавах светкавиците и се притеснявах за теб. Докато една светкавица не ми освети тази истина, буквално пред очите ми. Когато те изгубих през онази нощ, загубих и нещо от себе си. Или може би няколко неща. Нещо от сърцевината на моето съществуване, от онова, върху което се крепя като личност.

— Гневът беше ли сред тези неща? — попита наслуки Аомаме.

Настъпи тишина, като след отдръпването на отлива. Докато най-сетне вдовицата каза:

— Имаш предвид дали точно тогава съм загубила гнева си ли? Това ли искаш да знаеш?

— Да.

Вдовицата бавно пое въздух:

— Отговорът на твоя въпрос е „да“. Точно това се случи. Посред онези страховити светкавици изведнъж изчезна бушуващият ми гняв. Или поне се оттегли някъде далече назад. Престанал бе да е онзи огнен гняв, който изпитвах. Превърнал се бе в нещо наподобяващо по-скоро леко оцветена мъка. А пък аз все си мислех, че мощният ми гняв ще трае вечно… Но ти защо ме питаш точно това?

— Защото и на мен ми се случи същото — каза Аомаме. — През въпросната гръмотевична нощ.

— Твоят собствен гняв ли имаш предвид?

— Да. Вече не изпитвам онзи чист, интензивен гняв. И при мен не е изчезнал напълно, но се е оттеглил, както казахте, някъде далече. Този гняв заемаше голяма част от мен в продължение на много години. И беше основната ми движеща сила.

— И то неизчерпаема — добави вдовицата. — Но за миг е изгубила мощта си и сега ти си бременна. Вместо да си гневна.

Аомаме успокои дишането си.

— Точно така. Сега вместо гняв имам в себе си малкото. А то няма нищо общо с гнева. И расте в мен с всеки изминал ден.

— Излишно е да ти го казвам — рече вдовицата, — но трябва много да се пазиш. И тъкмо по тази причина да се преместиш при първа възможност на по-безопасно място.

— Съгласна съм, но трябва да свърша нещо, преди да се преместя.

* * *

След като затвори телефона, Аомаме излезе на балкона и надникна през процепа над пластмасовите плоскости към следобедната улица в краката й и към отсрещната детска площадка. Здрачът настъпваше бързо. Длъжна съм да намеря Тенго, рече си, преди да е изтекла 1Q84 година; преди мен да са ме намерили.

С цената на всичко.

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): НЕ Е НЕЩО, ЗА КОЕТО МУ Е ПОЗВОЛЕНО ДА ГОВОРИ

Тенго излезе от бара „Мугиатама“ и отново заскита по улиците, потънал в размисъл. Докато в един момент не реши, че трябва да отиде до малката детска площадка — мястото, откъдето за пръв път бе установил наличието на две луни на небето. Пак ще се кача на пързалката, рече си, и пак ще погледна към небето. Току-виж пак успял да види оттам луните. И те му споделили нещо.

На път към детската площадка се зачуди кога за последно бе ходил там. Не можеше да си спомни. Ходът на времето бе престанал да е еднороден и чувството за отстояние бе станало несигурно. Но май беше през ранната есен. Помнеше, че бе по тениска с дълъг ръкав. А сега беше декември.

Студеният вятър отвяваше облачния масив накъм водите на Токийския залив. Скупчилите се произволно оформени облаци му се сториха твърди и рязко очертани, като направени от маджун. И двете луни се виждаха, макар от време на време да се скриваха зад облаците: познатата му жълта луна и по-новата, по-малката зелена луна. И двете бяха около две трети пълни. По-малката му заприлича на детенце, скрило се в полите на майка си. Бяха горе-долу на същото място, където ги бе видял и преди, сякаш бяха чакали търпеливо повторната му поява.

На детската площадка нямаше никого. Живачната лампа блестеше по-ярко отпреди, с една студена, рязка светлина. Голите клони на зелковата му заприличаха на древни бели кости. В нощ като тази човек очакваше да чуе и бухал. Но бухали в градските паркове нямаше. Тенго нахлузи на главата си качулката на яхтсменското си яке и пъхна ръце в джобовете на коженото сако под него. Качи се на пързалката, облегна се на парапета и се загледа как двете луни ту се показват иззад облаците, ту се скриват. Зад тях блещукаха безмълвно звездите. Вятърът отвяваше и тегнещата над града аморфна мръсотия, така че въздухът оставаше чист и ясен.

Колко ли души освен мен са забелязали досега двете луни?, запита се Тенго. Фука-Ери знаеше, понеже тя го бе измислила. Най-вероятно. Но освен нея никой друг от познатите му не бе споменал, че се е увеличил броят на луните. Толкова ли ненаблюдателни бяха хората? Или не им бе удобно да повдигат въпроса? Или просто всички го знаеха и не смятаха, че си заслужава да бъде специално споменавано? Така или иначе Тенго не бе повдигал въпроса за луните пред никого освен пред приятеля, който го бе замествал в школата за зубрене. Нещо повече, умишлено се стараеше да не зачеква темата в разговорите си, сякаш бе нещо неморално, неподходящо.

Защо ли?

Да не би самите луни да искат да е така, разсъждаваше Тенго. Възможно ли е да представляват някакво послание специално до мен и да не ми е позволено да споделян тази информация с другиго?

Ама че странна гледна точка. От къде на къде броят на луните ще е частно съобщение? И какво иска да му каже в такъв случай? На Тенго му приличаше по-скоро на сложна загадка, отколкото на послание. Но пък и загадка да е, кой тогава я е съставил? И кой не му разрешава определени неща?

Вятърът виеше пронизително между клоните на зелковата. Като студеносърдечния въздух, процеждащ се между зъбите на изгубил всякаква надежда човек. Тенго гледаше луните, без да обръща особено внимание на воя на вятъра. Седя, докато измръзна до мозъка на костите си. Сигурно бе прекарал там поне петнадесет минути. А може и повече. Чувството му за време го беше напуснало. Стопленото от уискито му тяло бе станало твърдо и студено, като самотна скала на морското дъно.

Облаците все още се движеха забързано на юг. Но колкото и да отвяваше вятърът, на тяхно място отнякъде се появяваха други. Някъде там, на север, изглежда, съществуваше някаква земя — неизчерпаем източник на облаци. Решителни, целеустремени хора в плътни сиви униформи работеха безшумно от сутрин до вечер и правеха облаци. Така както пчелите правят мед, паяците — паяжини, а войната — вдовици.

Тенго погледна часовника си. Наближаваше осем. Детската площадка оставаше безлюдна. Само сегиз-тогиз по улицата преминаваше по някой забързан пешеходец. Прибиращите се от работа хора имат една и съща походка.

В новия шестетажен блок на отсрещната страна на улицата светеха половината апартаменти. През ветровитите зимни вечери всеки светнал прозорец придобива една мека топлина. Тенго заразглежда прозорците един по един, както се гледа огромен круизен кораб от малка рибарска лодка, подскачаща върху нощните вълни. Като по уговорка всички завеси на прозорците бяха спуснати. Гледани от мразовитата пързалка в нощния парк, те му приличаха на някакъв съвсем друг свят. Свят, основан на съвсем други принципи и ръководен от съвсем други правила. А зад завесите вероятно хората водеха свой си най-обикновен мирен и задоволен живот.

Но какво значи „най-обикновен живот“?

Единствената Тенгова представа за най-обикновен живот бе стереотипна, без дълбочина и без цвят. Съпружеска двойка, вероятно с две деца. Майката е с кухненска престилка. От къкрещата тенджера се вдига пара, около масата цари весел глъч — само дотук му стигаше въображението, преди да забие в една солидна стена. За какво би разговаряло едно най-обикновено семейство по време на вечеря? Нямаше абсолютно никакъв спомен да е разговарял с баща си, докато вечеряха. Просто всеки един тъпчеше устата си с ядене, когато огладнееше, без да казва и дума. А и онова, което ядяха, надали можеше да мине за истинска вечеря.

След като огледа всички светнали прозорци на сградата, Тенго пак вдигна очи към двете луни. Но колкото и да чакаше, нито едната, нито другата му казваше нещо. Просто си висяха една до друга в небето с безизразни лица, като неуверена рима, нуждаеща се от доизкусуряване. Днес послание няма. Единствено това обявяваха двете на Тенго.

Облаците се носеха неуморно на юг. Появяваха се облаци с какви ли не форми и размери, после изчезваха. Някои имаха съвсем необичайни очертания, сякаш притежаваха свои собствени мисли. Дребни, твърди, ясно издълбани мисли. Тенго обаче се интересуваше от мислите на луните, а не на облаците.

По едно време се предаде — изправи се, протегна ръце и крака, после слезе от пързалката. Дотолкова се простират възможностите ми, мина му през ум. Успях да се убедя, че броят на луните не се е променил. Засега ми стига. Напъха ръце в джобовете на коженото си сако, напусна детската площадка и се отправи към апартамента си. Както си вървеше, изведнъж се сети за Комацу. Май им беше време да си поговорят. Трябваше да преоцени поне донякъде случилото се помежду им. А и Комацу най-вероятно имаше за какво да разговаря с Тенго. Тенго бе оставил на колегите на Комацу номера на санаториума в Чикура, но той така и не му се обади. В такъв случай самият Тенго ще позвъни на Комацу още утре. Но преди това ще отиде в школата за зубрене да прочете писмото, което Фука-Ери му бе оставила.

* * *

Писмото от Фука-Ери го чакаше, неразпечатано, в чекмеджето на катедрата. Беше съвсем кратко писмо за толкова старателно залепен плик: страница и половина от тетрадка, изписани със синя химикалка с онзи неин почти клиновиден почерк — почерк, който можеше по-скоро да се срещне върху глинена плочка, отколкото върху хартия. Но Тенго си даваше сметка колко време трябва да й бе отнело едно такова писмо.

Прочете го неколкократно. Трябвало да се махне от това място. И то незабавно, понеже били под наблюдение. Подчертала бе тези три израза с мек дебел молив. Ужасно емфатично подчертаване. Кой ги наблюдава и откъде тя знае — по тези въпроси нямаше и дума. В обитавания от Фука-Ери свят подобни факти, изглежда, не се съобщаваха пряко. Като карта, указваща местонахождението на заровено пиратско съкровище, нещата трябваше да се свързват с помощта на намеци и загадки, елипси и вариации. Той беше привикнал към този стил и засега условно приемаше всичко, съобщено му от Фука-Ери. Щом казваше, че са под наблюдение, несъмнено наистина ги наблюдаваха. И щом бе решила да се махне, значи, наистина бе назрял моментът да изчезне оттам. Първо на първо, трябваше да приеме всички тези изказвания като един цялостен факт. А пък вече по-нататък да открие — или да предположи — фона, подробностите и базата за всичките си хипотези. Или от самото начало да се откаже да ги търси.

Поставени сме под наблюдение.

Означаваше ли това, че хората на Сакигаке са открили Фука-Ери? Че знаят за взаимоотношенията й с него? И че са разкрили, че самият той, по настояване на Комацу, е пренаписал „Въздушната какавида“, което пък обясняваше защо Ушикава се мъчеше да се сближи с Тенго. Ако всичко това бе така, значи, съществуваше съвсем реална възможност апартаментът му да е под наблюдение.

Но ако приемеше това за истина, трябваше да отчете и факта, че онези не си дават кой знае колко зор. Та Фука-Ери се бе пренесла в апартамента му преди цели три месеца. А те бяха организирани хора — с реална власт и влияние. Стига да бяха поискали, можели са да я отвлекат по всяко време. И без изобщо да има нужда да поставят апартамента му под наблюдение. И ако наистина я бяха следили, надали щяха да я оставят ей така да си тръгне оттам.

Колкото повече се напъваше Тенго да се придържа към логиката, толкова повече се объркваше. Успя единствено да заключи, че онези нямат за цел да хванат Фука-Ери. Може би целите им са се променили на определен етап. И вече не преследват Фука-Ери, а някого, който е свързан с нея. По една или друга причина Фука-Ери вече не представляваше заплаха за Сакигаке. Но ако приемеше този извод, откъде идваше необходимостта апартаментът му да е под наблюдение?

* * *

Тенго позвъни в службата на Комацу от телефонния автомат в школата за зубрене. Независимо че беше неделя. Тенго знаеше, че Комацу обича да ходи да работи там през уикендите. Офисът всъщност е много приятно място, казваше той, стига да няма никой друг в него. Но никой не му вдигна. Погледна часовника си. Още нямаше единадесет — прекалено рано бе за появата на Комацу, чийто ден — независимо кой ден от седмицата бе — започваше едва след като слънцето стигнеше зенита си. Седнал в кафетерията, Тенго се зае да препрочете писмото от Фука-Ери, докато допиваше рядкото си кафе. Както винаги, тя почти не бе използвала сложните йероглифи канджи[1], а освен това не разделяше написаното на абзаци, нито ползваше препинателни знаци.

* * *

Тенго-сан много се радвам че си се върнал от котешкия град и сега четеш това писмо но ние сме под наблюдение така че незабавно трябва да се махам оттук не се тревожи за мен но не мога повече да остана тук както вече казах лицето което търсиш е съвсем наблизо може да се отиде пеша дотам но внимавай никой да не те види.

* * *

Тенго препрочете още три пъти написаното в телеграфен стил писмо, после го сгъна и го мушна в джоба си. Както и друг път, колкото повече препрочиташе написаното от нея, толкова повече вярваше на думите й. Той е под нечие наблюдение. Вече беше убеден в това. Вдигна очи и огледа кафетерията на школата за зубрене. Тъй като часът не беше свършил, кафетерията бе почти безлюдна, като се изключеха няколко курсисти, забили нос в учебниците или пишещи нещо в тетрадките си. Но не забеляза никой да го следи, скрит в някоя сянка.

Което не елиминираше следния основен въпрос: щом не им трябва да следят Фука-Ери, защо ще им е нужно да установяват наблюдение тук? Кое в края на краищата ги интересува: самият Тенго или апартаментът му? Тенго обсъди наум въпроса. Всичко това беше на ниво предположения. Нямаше някак си усещането, че е обект на нечии интереси. Ролята му във „Въздушната какавида“ бе нещо отминало.

Фука-Ери почти не бе излизала от апартамента му, така че усещането й, че са под наблюдение, би трябвало да означава, че наблюдават не друго, а апартамента му. Но откъде би могъл някой да наблюдава точно неговия апартамент? Вярно, кварталът му бе доста пренаселен, но пък апартаментът му на третия етаж бе така разположен, че почти отникъде не можеше да се наблюдава. Това бе една от причините, поради които си беше харесал изложението му и се беше застоял толкова време в него. И по-възрастната му приятелка бе харесала тази особеност на апартамента и често отчиташе: „Като се абстрахираме от безпорядъка, този апартамент е необичайно тих. Като обитателя му“.

Малко преди слънцето да се скрие, на перваза на прозореца му кацна едър гарван. Онзи, за който Фука-Ери му беше споменала по телефона. Кацна в рамката на прозореца и отърка едрите си гарвановочерни криле о стъклото. Това бе част от ежедневната му дейност — да си почине за кратко пред Тенговия апартамент, преди да се прибере в гнездото си. Този гарван проявяваше особено любопитство към вътрешността на апартамента му. Големите мастилени очи от двете страни на главата му се местеха бързо и събираха информация през процепа в пердетата. Гарваните са високоинтелигентни и изключително любопитни същества. Фука-Ери твърдеше, че умеела да разговаря с този гарван. И въпреки това му се струваше глупаво да приеме, че един гарван може да е нечие оръдие за проучване на Тенговия апартамент.

Добре де, но как точно го наблюдават?

* * *

На връщане от гарата Тенго се отби в един супермаркет, откъдето си купи зеленчуци, яйца, мляко и риба. Стигнал до входа на блока, стиснал хартиения плик в ръка, той се огледа за всеки случай, но не забеляза никаква промяна, нищо подозрително. Провисналите като черни черва електрически жици; премръзналата предна градинка; ръждясалите пощенски кутии. Ослуша се най-внимателно, но дочу единствено привичния непрестанен градски шумов фон, напомнящ тихото бръмчене на птичи криле.

Качи се в апартамента си, прибра продуктите в хладилника, после дръпна пердетата на прозореца и огледа околността. Оттатък улицата имаше три стари сгради — двуетажни жилища върху миниатюрни парцели. Обитаваха ги открай време собствениците им — възрастни хора с унили лица, които ненавиждаха и най-малките промени, така че надали биха приели някой новодошъл да се нанесе на горния етаж. А дори и да имаше някой на втория етаж, и целият да се подадеше навън, надали щеше да види друго освен късче от Тенговия таван.

Тенго затвори прозореца, кипна вода и си направи кафе. И докато го пиеше, обмисляше всички сценарии, които му идваха на ум. Някой го държи под око от непосредствена близост. Аомаме също е (или е била по някое време) съвсем наблизо. Каква връзка би могла да съществува между тези два факта? Или е просто чиста случайност? Колкото и дълго да мислеше по този въпрос, не достигаше до никакъв отговор. Мислите му се въртяха в кръг, като бедно мишле в лабиринт без изход, което може единствено да подушва сиренцето.

Предаде се и взе да преглежда купения от будката до гарата вестник. Току-що преизбраният за втори мандат през есента президент Роналд Рейгън бил почнал да вика на японския министър-председател Ясухиро Накасоне „Ясу“, а пък Накасоне се обръщал към него с „Рон“. Може и фотографът да беше виновен, но на снимката двамата приличаха на строителни предприемачи, наговарящи се как да преминат към по-евтини, по-некачествени строителни материали. В Индия продължавали размириците след покушението срещу Индира Ганди, придружени с погроми над сикхите в цялата страна. Япония отчитала безпрецедентно голяма ябълкова реколта. Но нищо от целия вестник не успя да възбуди интереса му.

Изчака да стане два и пак позвъни в службата на Комацу.

* * *

И както винаги, наложи се телефонът да иззвъни дванадесет пъти, преди Комацу да го вдигне. И Тенго не можеше да си го обясни, но пресягането към телефона винаги отнемаше на Комацу страшно много време.

— Отдавна не съм те чувал, Тенго-кун.

Гласът бе на онзи, едновремешния Комацу: гладък, леко превзет, труден за дефиниране.

— Взех си две седмици отпуск да бъда при баща ми в Чиба. Снощи се прибрах.

— Ти казваше, че баща ти хич не бил добре. Сигурно голям зор си видял.

— Всъщност не. Той е в дълбока кома, така че през цялото време виждах само спящото му лице. През останалото време си седях в пансиона и пишех.

— И все пак говорим за човек, борещ се за живота си, така че няма начин да ти е било лесно.

Тенго направи опит да смени темата:

— По време на последния ни разговор, който беше доста отдавна, споменахте, че е трябвало да си поговорим за нещо.

— Спомням си — рече Комацу. — И наистина искам да си поприказваме дълго, ако си свободен.

— Ако е нещо важно, значи, колкото се може по-скоро, така ли?

— Да. Колкото се може по-скоро.

— На мен довечера би ми било удобно.

— Прекрасно. И аз съм свободен довечера. Какво ще кажеш за седем?

— Седем става — съгласи се Тенго.

Комацу каза, че щял да го чака в малко барче близо до службата му, където Тенго бе ходил няколко пъти.

— Работят и в неделя — добави Комацу, — макар тогава да няма почти никакви посетители. Така че ще можем да си приказваме на спокойствие.

— Продължителен разговор ли се очертава?

Комацу се позамисли:

— Не се знае. Поне докато не ти разкажа всичко. Чак тогава ще стане ясно.

— Няма страшно. Готов съм да ви изслушам. Защото нали сме в една и съща лодка. Нали така беше? Или вече сте се прехвърлили в друга?

— 0, не, изобщо не съм — рече Комацу с много по-сериозен тон. — Все още сме в една и съща лодка. Както и да е, довиждане до седем. Ще ти разкажа всичко най-подробно.

* * *

След като затвори, Тенго седна на бюрото, включи текстообработващата машина и набра разказа, който бе написал с автоматичната си писалка, докато беше в пансиона в Чикура. И докато препрочиташе ръкописа, си представяше градчето: санаториума, лицата на трите медицински сестри, шумящия във върхарите на боровете морски вятър, носещите се нависоко чисто бели чайки. По някое време стана, разтвори завесите. Отвори плъзгащата се врата и пое с пълни гърди нахлулия студен въздух.

Тенго-сан много се радвам че си се върнал от котешкия град и сега четеш това писмо.

Така му беше написала Фука-Ери в писмото си. Но апартаментът, в който се бе върнал, беше под наблюдение. Не изключваше възможността и в хола му да е монтирана някоя скрита камера. Внезапно притеснен от тази си мисъл, Тенго се зае да изследва всяко кътче от апартамента си. Но не откри нито скрити камери, нито тайни микрофони. Та нали поначало в такова старо едностайно апартаментче е почти изключено да скриеш нещо от този сорт.

Тенго се труди върху клавиатурата, докато се стъмни. Цялата дейност му отне повече време, отколкото бе предполагал, понеже едновременно с преписването на някои части той ги и преработваше. Когато спря за секунди, за да светне настолната лампа, осъзна, че днес гарванът не беше идвал. Познаваше кога е дошъл по шума на едрите му криле по прозореца, които оставяха леко размазани петна по стъклото, като код, който би трябвало да се дешифрира.

В пет и половина си приготви лека вечеря. Не че се чувстваше особено гладен, но и на обяд почти нищо не бе хапнал. Най-добре да подам нещо на стомахчето, рече си. Направи си салата от един домат с водорасло вакаме и си препече филийка хляб. В шест и петнадесет навлече черен пуловер с поло яка и маслиненозелено кадифено сако и излезе от апартамента. На главния вход на блока се спря и пак се огледа. Но нищо не хвана окото му. Нямаше човек, скрит в сянката на телеграфния стълб. Нямаше нито една подозрителна паркирана наблизо кола. Дори и гарвана го нямаше. Но всичко това още повече притесни Тенго. Имаше чувството, че го наблюдават всички заобикалящи го привидно приветливи неща. И кой можеше да му каже дали околните — домакинята с пазарската кошница; безмълвният старец, повел кучето си на разходка; двойката гимназисти на колела с преметнати през рамо тенис ракети, които изобщо не го погледнаха — не са част от хитро замаскирания екип наблюдатели от Сакигаке?

Почва да ме мъчи параноя, рече си Тенго. Хубаво е да внимавам, но не е полезно да се стряскам и от най-малкото. Запъти се към гарата, като от време на време хвърляше поглед зад себе си, да се убеди, че не го следят. Ако някой ходеше подире му, нямаше начин Тенго да не го открие. Периферното му зрение бе по-добро, отколкото у повечето хора, а и поначало очите му бяха силни. След три обръщания се увери, че никой не върви подире му.

Влезе в барчето в седем без пет. Комацу още го нямаше. Тенго се явяваше първият клиент за тази вечер. В голяма ваза върху бара бяха подредени пъстри току-що откъснати цветя, чийто аромат се носеше към него. Тенго се пъхна в едно сепаре в дъното на заведението и си поръча наливна бира. Извади от джоба на сакото джобно издание и се зачете. Комацу се появи в седем и петнадесет. Облечен бе в сако от туид, тънък кашмирен пуловер и кашмирен шал, вълнен панталон и велурени обувки. Обичайната му екипировка. Висококачествени, подбрани с вкус дрехи, които очевидно бяха носени дълго и му бяха и удобни. Когато ги облечеше, имаше вид, че се е родил с тях. Нищо чудно първо да спеше и да се въргаляше в новите си дрехи, преди да ги облече пред хората. Или пък ги переше многократно и ги оставяше да съхнат на сянка. И едва след като придобиеха поизносен и поизбелял вид, ги обличаше пред други. Така или иначе дрехите му придаваха външността на редактор ветеран. От начина, по който беше облечен, нямаше как да е някакъв друг. Комацу се настани срещу Тенго и също си поръча наливна бира.

— Като те гледам, все си си същият — отбеляза Комацу. — Как върви новият роман?

— Бавно, но славно.

— Радвам се да го чуя. Писателят трябва постоянно да пише, ако иска да съзрее. Така както гъсеницата дъвче неспирно листата. Нали ти казах, че точно така ще стане: че пренаписването на „Въздушната какавида“ ще се отрази благотворно на собственото ти творчество. Нали бях прав?

— Прав бяхте — кимна Тенго: — От преработката научих доста неща по отношение на писането на проза. Взех да забелязвам неща, които дотогава ми бяха убягвали.

— Не искам да се хваля, но идеално те разбирам. Просто си имал нужда от подходяща възможност.

— Но и доста неприятен опит добих покрай нея. Както знаете прекрасно.

Устата на Комацу се изкриви в премерена усмивка, като лунен полумесец през зимата. Усмивка, чийто смисъл трудно се разбира.

— Човек винаги си плаща, когато получава нещо важно. Едно от основните правила на света.

— Може и да сте прав. Но вече не съм в състояние да определям кое е важно и каква е цената, която трябва да се заплати. Всичко стана прекалено сложно.

— Че е сложно — сложно е. Все едно водиш телефонен разговор по пресечени проводници. Абсолютно — намръщи се Комацу. — Имаш ли представа, между другото, къде се намира в момента Фука-Ери?

— Не, нямам представа къде е в момента — отвърна Тенго, като подбираше внимателно думите си.

— В момента — повтори многозначително Комацу.

Тенго не му отговори.

— Но доскоро е живяла в апартамента ти — продължи Комацу. — Поне така разправят.

— Вярно е — кимна Тенго. — Изкара при мен към три месеца.

— Три месеца е много време — отчете Комацу. — А ти никому не си казал.

— Тя ми каза да не казвам никому. Включително и на вас.

— Но тя вече не е у вас.

— Не е. Изнесла се е, докато бях в Чикура. И ми беше оставила писмо. Така че не знам къде е в момента.

Комацу извади цигара, пъхна я в устата си и запали клечка кибрит. После изгледа Тенго с присвити очи:

— След като се е махнала от вас, Фука-Ери се е върнала при професор Ебисуно. В къщата му навръх планината във Футаматао. Професор Ебисуно се е обадил в полицията и е изтеглил молбата си за издирването й, тъй като се оказало, че тя сама се била махнала оттам, а не е била отвличана. Вероятно полицията вече я е разпитала по случая. Все пак да не забравяме, че е непълнолетна. Не бих се изненадал, ако в най-скоро време излезе нещо в някой вестник, макар че се съмнявам да пише нещо съществено. Тъй като явно не е свързано с никакво престъпление.

— Дали ще се разчуе, че е живяла при мен?

— Съмнявам се, че Фука-Ери ще те спомене — поклати глава Комацу. — Добре я познаваш. Независимо с кого разговаря — било то с ченгетата, с военната полиция, с някой революционен съвет, та ако ще да е и с Майка Тереза, науми ли си да не каже нещо, няма да го каже, докато е жива. Така че поне в това отношение не е нужно да се притесняваш.

— Изобщо не се притеснявам. Просто искам да знам как ще се развият нещата.

— Каквото и да стане, името ти няма да се появи в общественото пространство. Бъди спокоен — рече Комацу. И придоби сериозно изражение: — Има обаче нещо, което ми се налага да те попитам. Макар че се двоумя дали да повдигам въпроса.

— Защо?

— Ами… малко е… така да се каже… лично.

Тенго отпи от бирата си и остави чашата върху масата.

— Няма проблем. Стига да мога да ви отговоря, ще ви отговоря.

— Двамата с Фука-Ери имахте ли сексуална връзка? Докато живееше у вас, имам предвид. Стига ми и отговор само с „да“ или „не“.

Тенго се замисли за миг и бавно завъртя глава:

— Отговорът е „не“. Не съм имал връзка от този род с нея.

Инстинктивно Тенго реши, че не бива да разкрива случилото се през онази бурна нощ. Пък и самото то едва ли можеше да мине за полов акт. Нямаше никакво сексуално привличане, поне в нормалния смисъл на думата. Нито от нейна страна, нито от негова.

— Значи, сексуална връзка не е имало.

— Не е имало — повтори Тенго с пресъхнало гърло.

Комацу сбръчка нос:

— Не се съмнявам в теб, Тенго. Но усетих известно колебание, преди да ми отговориш. Възможно ли е да се е получило нещо близко до секса? Не желая да ти вменявам никаква вина. Просто се мъча да установя определени факти.

Тенго погледна Комацу право в очите:

— Не съм се колебал. Просто ми се стори ужасно странно това, че се интересувате дали двамата с Фука-Ери сме имали сексуална връзка. Доколкото ви познавам, не сте човек, който си пъха носа в хорските работи. Напротив: най-умишлено избягвате да го правите.

— Предполагам, че си прав — рече Комацу.

— Тогава защо точно сега повдигате този въпрос?

— С кого спиш и какви ги върши Фука-Ери, изобщо не ми влиза в работата — почеса се Комацу по носа. — Както вече го изтъкна. Но, както ти е известно, и Фука-Ери не е някакво обикновено момиче. Как да го кажа другояче? Всяко предприето от нея действие е посвоему значимо.

— Значимо — повтори Тенго.

— Логично погледнато, всяко действие на всеки човек е значимо само̀ по себе си — посочи Комацу. — Но в случая с Фука-Ери всяко нейно действие има и една по-дълбока значимост. В това отношение тя се различава от останалите хора. Така че сме длъжни да се убедим максимално във всички налични факти.

— За кои „сме“ става дума по-точно? — поинтересува се Тенго.

При което Комацу му се видя необичайно объркан.

— Най-откровено казано, от това дали си имал сексуална връзка с Фука-Ери, се интересувам не аз, а професор Ебисуно.

— Че откъде ще знае професор Ебисуно, че тя е била при мен?

— Как да не го е знаел! Та той го знаеше още от първия ден, в който тя се нанесе у вас. Самата Фука-Ери му го беше съобщила.

— Не знаех — рече изненадано Тенго. Та нали тя твърдеше, че никому не е казала къде е. Не че вече имаше някакво значение. — Но все пак не мога да си обясня едно нещо. Вярно е, че професор Ебисуно е неин законен настойник и попечител, така че се предполага да се тревожи по такива въпроси. Но в тази луда ситуация, в която сме се озовали, бих очаквал той да се притеснява по-скоро за нейната безопасност, отколкото за целомъдрието й.

Комацу изви нагоре едното ъгълче на устните си:

— Нямам представа от какво е мотивиран интересът му. Просто ме помоли да разбера. Да се видя с теб и да те питам дали сте имали физическа връзка. Затова и те попитах, а ти ми отговори с „не“.

— Точно така. Нямал съм физическа връзка с Фука-Ери — заяви твърдо Тенго, загледан право в очите на Комацу. И изобщо нямаше чувството, че лъже.

— Чудесно, в такъв случай — рече Комацу. Пъхна ново марлборо между устните си и драсна клечката. — Това ми е достатъчно.

— Фука-Ери е привлекателно момиче. По това спор няма — каза Тенго. — Но както сам знаете, забъркан съм в нещо много сериозно. Не по мое желание. И не желая нещата да се усложняват още повече. Пък и имах връзка с друга жена.

— Прекрасно те разбирам — каза Комацу. — Знам, че когато става дума за такива неща, си много хитър, много трезво разсъждаващ човек. Ще предам думите ти на професор Ебисуно. Съжалявам, че трябваше да те питам. Недей се притеснява.

— Ни най-малко не се притеснявам. Просто ми се стори странно, че нещо от този род може да възникне на настоящия етап. — Тенго направи кратка пауза: — Та какво искахте да ми разкажете?

Комацу беше допил бирата си, та си поръча скоч със сода.

— За теб? — попита той Тенго.

— Същото.

Поднесоха им уискито в две високи чаши.

— Ами, като начало — подхвана Комацу след дълга пауза, — смятам, че се налага да разплетем максимално някои неща около ситуацията, в която сме се озовали. Та нали в края на краищата всички сме в една и съща лодка. Като под „всички“ разбирам теб, себе си, Фука-Ери и професор Ебисуно.

— Изключително интересна група! — отбеляза Тенго.

Сарказмът му сякаш не бе забелязан от Комацу, който продължи:

— Според мен всеки един от четирима ни е имал свои очаквания по отношение на общия ни план, поради което не сме на едно и също ниво, нито се движим в една и съща посока. Иначе казано, не гребем в един и същ ритъм и не потапяме веслата си под един и същ ъгъл.

— Но поначало от такава група не би трябвало да се очаква добро взаимодействие.

— Може и да си прав.

— А пък лодката ни се беше устремила по бързеите право към водопада.

— Да, лодката ни наистина се беше устремила по бързеите право към водопада — призна Комацу. — И не че се оправдавам, но в началото планът ни бе съвсем прост. Измамваме всички и спечелваме малко парички. Полу на шега, полу на печалба. Най-елементарна цел. Но откакто се включи и професор Ебисуно, сюжетът стана извънредно сложен. Под самата водна повърхност лежат няколко сложни второстепенни сюжетни линии, а скоростта на водата нараства. Твоята преработка на повестта надхвърли далеч очакванията ми, а освен това завоюва изключително високи критически оценки за книгата и я направи бестселър. А това отнесе лодката ни в неочаквана посока. Към едно малко по-рисковано място.

Тенго леко поклати глава:

— Не към едно малко по-рисковано място. А към едно изключително опасно място.

— Може и да си прав.

— Ама вие защо се държите така, сякаш цялата работа не ви засяга? Та нали всичко първоначално бе ваша идея!

— Вярно: аз родих идеята и аз натиснах бутона „старт“. И нещата в началото вървяха добре, но с течение на времето ги изпуснах из ръце. За което съм отговорен, колкото и да не ти се вярва. Особено по отношение на твоето участие, тъй като аз буквално те принудих. Време ни е обаче да се спрем, да оценим докъде сме стигнали и да съставим план за действие.

След като изрече всичко това, Комацу си пое дъх и отпи от уискито. После вдигна стъкления пепелник и внимателно прокара пръсти по повърхността му, така както слепец опипва някоя вещ, за да разбере каква е.

— Ако искаш да знаеш истината — рече най-сетне, — мен ме държаха в плен някъде в продължение на седемнадесет или осемнадесет дни. От края на август до средата на септември. Както си бях в махалата в ранния следобед на път за работа. Вървя си аз към гара Готокуджи, изведнъж до мен спира голяма черна кола, някой сваля стъклото и ме извиква по име. Отивам да го видя кой е, а в този момент отвътре изскачат двама много яки здравеняци и ме набутват в колата. Единият ми държи ръцете зад гърба, а другият притисна към носа ми хлороформ или нещо от тоя род. Съвсем като на кино, ти казвам. Но каквото и да е било, подействало ми е. Дойдох на себе си в някаква малка стаичка без прозорец, кубична по форма, с бели стени. С кушетка и малко дървено бюро, но без стол. Аз лежах на кушетката.

— Отвлекли са ви? — учуди се Тенго.

Комацу приключи с огледа на пепелника, върна го върху масата и вдигна очи към Тенго.

— Точно така. Истинско отвличане. Като в оня стар филм — „Колекционерът“[2]. Много малко хора на света, изглежда, си представят, че може да бъдат отвлечени. Мисълта изобщо не ги спохожда, нали? Но отвлекат ли те — няма мърдане. Получава се едно… как да го кажа… едно сюрреалистично изживяване. Не можеш някак си да повярваш, че някой в действителност те е отвлякъл. Ти самият би ли повярвал?

И Комацу впери очи в Тенго, сякаш наистина очакваше отговор. А въпросът му всъщност бе реторичен. Тенго мълчеше и го чакаше да продължи. Не се беше дори докоснал до уискито си. Кондензът по външната страна на чашата се стичаше върху подложката.

[1] Японската писменост представлява знаци от китайската (канджи), смесени със знаци от двете японски сричкови азбуки — хирагана и катакана. Канджи, за разлика от азбуките, е базирана на обозначаване на смисъл, а не на звук. Хирагана и катакана са идентични като звуков състав. Хирагана се използва главно за изписване на граматични компоненти, катакана — за заемки и чуждици, както и за чуждестранни наименования на страни, градове, имена на хора и т.н. — Б.пр. ↑

[2] The Collector (1965) — филм на американския режисьор Уилям Уайлър. — Б.пр. ↑

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

(УШИКАВА): СПОСОБНА, ТЪРПЕЛИВА, БЕЗЧУВСТВЕНА МАШИНА

На следващото утро Ушикава седна пред прозореца и продължи да наблюдава през процепа в завесите. Този път видя да излиза от блока същата поредица от хора, които се бяха прибрали предната вечер, или поне хора, които си приличаха с тях. Лицата им продължаваха да са свъсени, раменете — приведени напред. Новият ден едва почваше, а те отсега имаха вид, че им е писнало, че са каталясали. Независимо че Тенго го нямаше сред тях, Ушикава ги засне до един. И с филм разполагаше, и от тренировка по ефикасно и незабележимо снимане имаше нужда.

След като отмина сутрешният час пик и се убеди, че всички възнамеряващи да ходят нанякъде са излезли, Ушикава се измъкна от апартамента и се пъхна в най-близката телефонна кабина. Набра номера на школата за зубрене в Йойоги и помоли да го свържат с Тенго.

— Господин Кавана е в отпуск от десет дни — уведоми го жената, която вдигна телефона.

— Надявам се да не е болен.

— Не е, но има болен човек в семейството му, така че замина за Чиба.

— Имате ли представа кога се връща?

— Боя се, че не го попитах — отвърна жената.

Ушикава й благодари и затвори.

Едно поне му беше ясно: в конкретния случай семейството на Тенго означаваше единствено баща му. Онзи, който работел като инкасатор за Ен Ейч Кей. Тенго все още не знаеше нищо за майка си. Доколкото бе успял да разбере Ушикава, отношенията между Тенго и баща му открай време са били лоши. Но ето че Тенго бе взел над десет дни отпуск да се грижи за болния си баща. На Ушикава му беше изключително трудно да преглътне този факт.

Кое бе причинило това внезапно омекване в Тенговия антагонизъм спрямо баща му? От какво боледуваше старият и в коя болница в Чиба бе настанен? Сигурно имаше начини да научи, макар и с цената поне на половин ден. През което време щеше да се наложи да преустанови наблюденията си.

Ушикава се колебаеше как да постъпи. След като Тенго не бе в Токио, нямаше смисъл да държи под око блока му. Нямаше ли да е по-разумно да прекрати временно това занятие и да продължи търсенето си в друга посока? Да проучи къде лежи бащата на Тенго, да речем, или миналото на Аомаме. Да се срещне с нейни съученици и състуденти, с колеги от фирмата, в която е работила, изобщо да събере още лични данни. Все нещо ще изскочи отнякъде.

Но след дълъг размисъл реши да не ходи никъде, а да продължи да наблюдава жилищния блок. Първо, ако прекратеше временно наблюдението, щеше да наруши установения вече дневен ритъм и да се принуди да започне отначало. Второ, дори да откриеше къде е Тенговият баща и да научеше нови подробности за приятелствата на Аомаме, надали щеше да си заслужава трудът. По време на едно разследване трамбоването насам-натам може и да беше полезно, но само до определен момент, след който от него почти нямаше повече полза. И от личен опит го знаеше. Трето, интуицията най-категорично му заповядваше да не мърда никъде. Да стои там, да наблюдава всяко влизащо и излизащо лице, да не пропусне нито едно.

Затова реши, че ще продължи да дебне, независимо от отсъствието на Тенго. По този начин поне щеше да опознае редовните обитатели на блока до завръщането на Тенго, което щеше да му позволи да улови моментално появата на всеки новодошъл. Аз съм хищник, говореше си Ушикава. А хищникът трябва да е вечно търпелив. Да се е слял с околната среда и да познава най-подробно плячката.

Когато движението от и към сградата съвсем намаля малко преди обед, Ушикава реши, че може да излезе. Направи опит да се дегизира с помощта на плетена шапка и увит около устата шал, но и така продължаваше да привлича внимание върху себе си. Бежовото плетиво се кипреше върху огромната му глава като шапка на гъба. А зеленият шал се виеше като змия около врата му. Явно с дегазация нямаше да стане. Да не говорим за отвратителния цветови контраст между шапката и шала.

Ушикава се отби във фотоателието до гарата и остави за проявяване две ролки филм. После влезе в една закусвалня и си поръча купичка елдени спагети соба с панирани скариди. Доста дни се беше лишавал от гореща храна. Изсмука с удоволствие спагетите и изцеди до капка бульона в устата си. Успял беше да се изпоти дори. Наложи си пак плетената шапка, уви се с шала и се върна в апартамента. Докато си пушеше цигарата, нареди отпечатаните снимки на пода. После комплектува онези, на които влизащите и излизащите си приличаха. За собствено улеснение си измисли име за всеки обитател и го написа с флумастер на гърба на снимките.

След сутрешния час пик почти никой не излезе от блока. Към десет мина един младеж с вид на студент, метнал чанта през рамо. По някое време излезе и жена накъм седемдесет, после друга — на тридесет и нещо, но и двете се върнаха натоварени с покупки от местния супермаркет. За всеки случай Ушикава и тях ги засне. Намина и раздавачът и напъха писмата по съответните кутии до входа. Някакъв снабдител пристигна с кашон и си замина с празни ръце пет минути по-късно.

На всеки час Ушикава оставяше за пет минути фотоапарата и се разкършваше. През този интервал прекратяваше наблюдението, но пък и от самото начало си бе дал сметка, че тотално следене не се провежда само с един човек. А и в никакъв случай не биваше да допуска тялото му да се схване. Това водеше до атрофия на мускулите и съответно понижаваше способността му да реагира мигновено при нужда. И също като превърналия се в огромно насекомо Грегор Замза[1], Ушикава умело опъваше кръглото си деформирано тяло върху пода, та да прогони застоя от стегналите се мускули.

За да се бори със скуката, слушаше с пъхната в ухото си слушалка разни станции на средни вълни, чиито сутрешни програми бяха насочени главно към домакините и по-възрастната аудитория. Участниците в предаванията разправяха тъпи вицове, избухваха в безсмислен смях и изказваха кретенски изтъркани мнения, а придружаващата ги музика бе толкова ужасна, че му идеше да си запуши ушите. Всичко това бе накъсвано периодично от шумни и досадни реклами за стоки, от които надали някой се нуждаеше. Така поне му се струваше на Ушикава. Но имаше нужда да чува човешки гласове, само затова търпеше тези малоумни предавания, при все че се питаше непрестанно за какво им е на хората да правят такива идиотски програми и да задръстват ефира с тях.

Не че и самият той се занимаваше с нещо възвишено и плодотворно, скрит зад завесите на евтин едностаен апартамент да снима тайно влизащите и излизащите от блока. Така че най-малко той имаше право да критикува чуждите действия.

А и не беше само сега. И като адвокат си беше същият. Не се сещаше някога да е бил полезен по някакъв начин на обществото. Най-сериозните му клиенти бяха малки и средни финансови фирми, свързани с организираната престъпност. За тях Ушикава разработваше усъвършенствани начини за прикриване на печалбите и ги привеждаше в действие. Най-общо казано, занимаваше се с пране на пари. Участваше и в поземлени афери: щом някой инвеститор си харесаше определен район, Ушикава помагаше да прогонят живеещите там, за да могат да съборят домовете им, а после да продадат оформилия се голям парцел на строителите на кооперации. Играеше се с огромни суми. И с хора от същия тип. Специализирал се беше и по защитата на подсъдими по дела за укриване на данъци. Повечето му клиенти бяха подозрителни типове, с каквито нормален адвокат надали би се съгласил да се занимава. Ушикава обаче не се двоумеше — стига клиентът да настояваше той да го представлява и стига да беше налице преминаването на определени суми от едни ръце в други. Ушикава бе умел адвокат, с доста успешни дела зад гърба си, така че никога не можеше да се оплаче от липсата на работа. И със Сакигаке взаимоотношенията му бяха почнали горе-долу по същия начин. И Вожда им го беше харесал като личност по някакви неизвестни причини.

Ушикава надали щеше да съумее да се прехранва от адвокатската дейност, ако беше следвал пътя на обикновените юристи. Скоро след завършването си бе успял да вземе и изпита за адвокатската колегия, но нямаше нито връзки, нито влиятелни поддръжници. Нито една престижна адвокатска кантора не би наела човек с неговата външност, така че, ако вървеше по правия път, щеше да си остане без клиентела. Надали на този свят имаше чак толкова много хора, които биха си наели адвокат с непривлекателна външност като неговата, пък на всичко отгоре и да плащат скъпите му хонорари. Причината вероятно се коренеше в съдебните драми по телевизията, покрай които хората бяха свикнали да очакват адвокатът да е хем умен, хем красив.

Така че с течение на времето Ушикава се оказа плътно свързан с подземния свят, чиито обитатели никак не се притесняваха от външността му. Напротив, необичайната му външност беше една от причините да му се доверяват и да го приемат, тъй като и двете страни бяха отхвърлени от нормалния свят. Скоро оцениха бързата мисъл, уменията и красноречието на Ушикава. Възлагаха му придвижването на огромни парични суми (с което те не можеха открито да се заемат) и щедро го възнаграждаваха. Ушикава много бързо усвои хватките — как да се изплъзва от властите, докато върши нещо на ръба на законността. Безкрайно благодарен бе на своята интуиция и силна воля. За съжаление обаче се стигна дотам, че по едно време стана прекалено алчен, предположи едни работи, дето не биваше да ги предполага, и прекрачи тънката линия. Присъдата му се размина — за съвсем малко, — но го уволниха от Токийската адвокатска колегия.

Ушикава спря радиото и запали една „Севън Старс“. Пое дима дълбоко в дробовете си, после лениво го издиша. За пепелник ползваше празна консерва от праскови. Ако продължаваше да я кара така, сто на сто щеше да си умре най-безславно. Все някога щеше да направи погрешна стъпка и да падне сам в някоя тъмна паст. Но и съвсем да изчезна от този свят, надали някой ще забележи, рече си. Колкото и да крещя в мрака, никой няма да ме чуе. Така че най-добре е да се боря упорито, както аз си знам. Такъв живот не е за хвалене, но пък само така знам да живея. А и когато работата опреше до неща, които не са за хвалене, Ушикава надали имаше равен на себе си.

* * *

В два и половина от сградата излезе млада жена с бейзболна шапка. Не носеше никакъв багаж и бързо прекоси полезрението на Ушикава. Той пъргаво щракна жилото на затвора в ръката си и успя да заснеме три последователни кадъра. За пръв път я виждаше. Беше красиво младо момиче, слабо, с дълги крайници и съвършената стойка на балерина. Имаше вид на шестнадесет- или седемнадесетгодишна и беше по избелели джинси, бели маратонки и мъжко кожено яке. Косата й бе пъхната под яката на якето. След като излезе от блока, момичето направи две-три крачки, спря се, намръщи се, после се взря в електрическия стълб пред себе си. След време сведе поглед към земята и продължи по пътя си. Свърна наляво и се изгуби от очите на Ушикава.

Това момиче ми прилича на някого, мина му през ум. На познат човек, виждан съвсем наскоро. С този си външен вид може да е някоя телевизионна знаменитост. По телевизията Ушикава не гледаше друго освен новините, а и никога не бе проявявал интерес към младите телевизионни звезди.

Даде обаче пълна газ на паметта си и включи мозъка си на най-висока предавка. Присви очи и изцеди докрай клетките на сивото си вещество, сякаш бяха кърпа за подсушаване. От напъна чак го заболяха нервните окончания. И изведнъж му просветна: та това е самата Ерико Фукада. Не я познаваше лично, но бе срещал снимката й по литературните страници на печата. Това усещане за горда прозрачност, което я обгръщаше, отговаряше точно на впечатлението, което бе създала у него малката й черно-бяла фотография във вестника. Двамата с Тенго трябва да са се запознали около пренаписването на „Въздушната какавида“. Нищо чудно да се е влюбила в Тенго и сега да го причаква в апартамента му.

Почти без да се замисли, Ушикава грабна плетената шапка, навлече тъмносиньото си яке и уви шала около врата си. Излезе от блока и хукна по петите й.

Но тя явно вървеше много бързо. Може и да не успея да я догоня, рече си Ушикава. Тя беше с празни ръце, което би трябвало да означава, че няма да ходи далече. Вместо да я следи и да рискува да бъде забелязан, нямаше ли да е по-добре да изчака търпеливо завръщането й? Ушикава обмисляше този вариант, но не можеше да се спре да не върви подире й. Това момиче притежаваше нещо нелогично, което го разтърсваше. Създаваше у него същото чувство както при здрач, когато един загадъчно оцветен лъч светлина събужда някой специален спомен.

И след време я видя. Фука-Ери се бе спряла пред една книжарничка и вглъбено разглеждаше нещо, което бе хванало окото й. Ушикава й обърна небрежно гръб и застана пред автомат за кафе. Извади няколко монети, пусна ги и получи чаша гореща напитка.

По едно време момичето пак тръгна. Ушикава остави на тротоара недопитото кафе и я последва на безопасно разстояние. Момичето сякаш се съсредоточаваше изцяло върху самото ходене, все едно стъпваше по повърхността на гладко езеро. По което, ако пристъпваш по този начин, няма нито да потънеш, нито дори обувките да си намокриш. Имаше вида на човек, който е овладял това майсторство.

У това момиче все пак имаше нещо различно. Притежаваше нещо, което не се срещаше у останалите хора. Ушикава не знаеше кой знае колко за Ерико Фукада. Дотук бе успял да си изясни само, че е единствената дъщеря на Вожда, че е избягала от Сакигаке на десетгодишна възраст, израсла е в дома на известния учен професор Ебисуно и е написала повестта „Въздушната какавида“, която била преработена от Тенго Кавана и станала бестселър. Но освен това знаеше, че се води за изчезнала — в полицията била внесена молба за издирването й и главната квартира на Сакигаке съвсем наскоро бе претърсена.

Изглежда, Сакигаке имаха някакъв проблем със съдържанието на „Въздушната какавида“. Ушикава си беше купил книгата и внимателно я прочете, макар изобщо да не му стана ясно кои точно пасажи биха могли да притеснят сектата. На него повестта му се стори увлекателна и добре написана. Но си беше чисто и просто една безобидна фантазия, както сто на сто би я възприел и останалият свят. От устата на една коза се появяват някакви човечета, сътворяват въздушна какавида, главната героиня се разделя на две части — на мадза и доота, и на небето се появяват две луни. Добре де, в цялата тази фантасмагория кое точно бе онова, което би нанесло с появата си вреда на Сакигаке?

Но докато Ерико Фукада се намираше пред очите на обществото, сектата не смееше да рискува и да предприеме нещо против нея. И вероятно именно по тази причина искаха Ушикава да следи Тенго. Според Ушикава Тенговата роля в целия замисъл бе направо третостепенна. И досега не можеше да проумее какво толкова се бяха вторачили в този Тенго. Но след като и самият той, Ушикава, бе просто една пешка в цялата операция, длъжен бе безусловно да изпълнява заповедите им. Проблемът обаче беше в това, че Тенго съвсем набързо бе отказал щедрото предложение, направено с толкова много труд от Ушикава, при което всичките му планове да завърже тесни взаимоотношения с Тенго се бяха разбили окончателно. И тъкмо когато се мъчеше да изнамери някакъв нов подход, бащата на Ерико Фукада — Вожда — взе, че се спомина, и всичко увисна.

Така че Ушикава беше съвсем на тъмно по отношение на намеренията на Сакигаке. Нямаше дори представа кой е начело на сектата сега, след загубата на Вожда. Но така или иначе, търсеха Аомаме, за да разберат защо Вожда им е бил убит и по чия поръчка. И несъмнено щяха да накажат жестоко извършителя. При това — категорично без намесата на закона.

Ами Ерико Фукада? Как гледаха от Сакигаке сега на „Въздушната какавида“? Книгата все още ли представляваше заплаха за сектата?

* * *

Като устремен право в целта си пощенски гълъб, Ерико Фукада нито забави крачка, нито се обърна назад. Съвсем скоро на Ушикава му стана ясно, че въпросната й цел е „Марушо“ — сравнително скромният квартален супермаркет. С кошничка за пазаруване в ръка, Фука-Ери бродеше между стелажите и избираше разни консервирани и пресни храни. Посвещаваше изключително дълго време дори на избора на една-единствена зелка: оглеждаше я дълго от всички възможни ъгли. Тая няма да свърши скоро, рече си Ушикава. Излезе от супермаркета, прекоси до отсрещната автобусна спирка и се направи, че чака автобуса, като в същото време не изпускаше от очи изхода на магазина.

Но момичето не се появи дори и след дълго и Ушикава взе да се притеснява. Възможно ли бе да е излязла през друг изход? Доколкото усещаше, супермаркетът имаше само една врата, гледаща към главната улица. Вероятно пазарува страшно бавно. Ушикава си спомни сериозните, странно безизразни очи, с които Фука-Ери оглеждаше марулите една по една, и реши да се запаси с търпение. Три автобуса минаха и си заминаха. И всеки път единственият останал на спирката бе Ушикава. Взе да съжалява, че не си беше купил вестник. Сега можеше да се скрие зад него. Вестникът или списанието са задължителен атрибут, когато следиш някого. Нищо обаче не можеше да стори; зарязал бе всичко и бе хукнал от апартамента с празни ръце.

Фука-Ери се появи едва в три и тридесет и пет. Изобщо не погледна в неговата посока, а се запъти натам, откъдето беше дошла. Ушикава изчака известно време, после тръгна подире й. Двата плика с покупките изглеждаха тежки, но тя ги носеше с лекота и припкаше по улицата като водно паяче по локва.

Ама че странна млада жена, рече си пак Ушикава, докато я държеше под око. Имам чувството, че наблюдавам някаква рядка екзотична пеперуда. Приятни за гледане, но не можеш я пипна, понеже, пипнеш ли я — тя умира и брилянтните й цветове изчезват. И това би сложило край на екзотичния му сън.

Ушикава пресметна бързо доколко има смисъл да съобщи на ония двамата от Сакигаке, че е установил местонахождението на Фука-Ери. Решението не бе никак леко. Ако им кажеше, че я е намерил, категорично щеше да спечели точки. Или в най-лошия случай поне нямаше да навреди на сегашното си положение — поне щеше да им демонстрира приличен напредък. Но ако се заплеснеше прекалено много по Фука-Ери, можеше да изпусне шанса да открие действителната цел на издирването си — Аомаме. А това вече щеше да е катастрофално. Какво да прави? Натика ръце дълбоко в джобовете на якето, вдигна шала около носа си и продължи да я следва на по-голямо разстояние отпреди.

Да не би пък да я следя само защото съм искал да я видя?, хрумна му изведнъж. Само от гледката как крачи по улицата, притиснала към гърдите си двата плика с продуктите, нещо силно го стягаше в гърдите. Чувстваше се като заседнал между две стени човек, който не може да мръдне ни напред, ни назад. Дишането му стана накъсано и затруднено, взе да не му стига въздух, сякаш в лицето го бе блъснал горещ вятър. Абсолютно непознато усещане, каквото досега не му се беше случвало.

Добре де, реши, ще я оставя на мира за известно време. Ще се придържам към първоначалния си план и ще се съсредоточа върху Аомаме. Тя е извършила убийство. И независимо поради какви причини го е извършила, заслужава да бъде наказана. Ще я предаде на Сакигаке, без да му трепне окото. Но с това младо момиче нещата стояха по съвсем друг начин. Тя беше просто едно кротко същество, обитаващо дълбокия лес. С бледи криле като сянката на някой дух. Само ще я наблюдавам от разстояние, реши Ушикава.

Изчака известно време, след като Фука-Ери влезе във входа на блока с двата плика покупки, преди да се прибере и той. Влезе в стаята, свали шала и шапката и пак се тръшна зад фотоапарата. Бузите му бяха премръзнали от вятъра. Изпуши една цигара, отпи от минералната вода. Гърлото му беше пресъхнало, сякаш беше ял нещо люто.

Взе да се свечерява, уличните лампи светнаха, стана време хората да се прибират от работа. Все още по яке, Ушикава стискаше жилото на затвора и не откъсваше очи от входа на сградата. Когато споменът от следобедното слънце съвсем избледня, празната стая много бързо изстина. Тази нощ се очертаваше доста по-студена от предишната. Ушикава се зачуди дали да не отиде в магазина за преоценени електроуреди срещу гарата и да си купи вентилаторна печка или електрическо одеяло.

Ерико Фукада излезе повторно от блока в четири и четиридесет и пет. Бе в същия черен пуловер с поло яка и джинсите, но без коженото яке. Тесният пуловер подчертаваше издутите й гърди. За слабата си фигура имаше доста едри гърди. Ушикава наблюдаваше вълшебните издутини през визьора и пак усети същото стягане и затруднено дишане.

Явно не отиваше далече, след като беше без яке. И пак спря пред входа, присви очи и огледа догоре електрическия стълб пред себе си. Стъмваше се, но ако човек примижеше, можеше да види очертанията на предметите. Тя се застоя за миг, сякаш търсеше нещо. Но очевидно не го откри. Отказа се да разглежда стълба и вместо това като птиче извъртя глава и се заоглежда наоколо. Ушикава натискаше бутона на жилото и снимаше.

Сякаш чула щракането на затвора, Фука-Ери се извърна право към обектива. През визьора се оказа буквално очи в очи с Ушикава. Лицето й съвсем ясно се виждаше. Все пак той я наблюдаваше през мощен телефото обектив. Но пък от другия му край Фука-Ери го гледаше право в очите. И го виждаше дълбоко в обектива.

Лицето на Ушикава се отразяваше ясно в тези меки гарвановочерни очи. И се чувстваше неловко от този директен допир помежду им. Преглътна. Това не може да е истина, рече си. Оттам, където е, нищо не може да види. Телефото обективът е замаскиран, щракането на затвора е заглушено от увитата около апарата хавлия, няма начин оттам, където е, да го чуе.

Но въпреки това тя стоеше на входа, вперила очи точно в скривалището му. И безизразният й поглед не потрепваше, а беше прикован в Ушикава така, както звезден лъч осветява безименна, черна скала.

Двамата останаха втренчени един в друг дълго — Ушикава не бе в състояние да определи колко точно. Изведнъж Фука-Ери се извърна рязко и се върна обратно във входа, сякаш бе видяла всичко, което й бе нужно. След като се прибра, Ушикава изпусна насъбралия се в дробовете му въздух, изчака за миг, после пое дълбоко свеж въздух и неговата мразовитост се превърна в безброй иглички, които се забиха в белите му дробове.

Това момиче знае, че той тайно я наблюдава, че я снима със скрит фотоапарат. Не можеше да си го обясни, но бе убеден, че Фука-Ери знае. Може би го бе усетила благодарение на някакво специално осезание, което притежаваше.

Сега вече наистина му се припи. Ех, защо не можеше да напълни догоре една чаша уиски и да го гаврътне на екс… Дали все пак да не излезе да си купи едно шише? Но реши, че няма смисъл: пиенето нищо нямаше да промени. Тя вече го бе видяла от отсрещната страна на визьора. Това красиво момиче ме видя; видя деформираната ми глава и мръсния ми дух; видя как се крия тук и тайно щракам снимки. И нищо не бе в състояние да промени този факт.

Ушикава се отдръпна от фотоапарата, облегна се на стената и се загледа в петната по тавана. И скоро всичко взе да му се струва празно. Никога досега не се бе чувствал толкова самотен, никога не бе усещал мракът да е толкова гъст. Спомни си за едновремешната си къща в Чуоринкан, за градинката и кучето, за жена си и двете си дъщери, окъпани от греещото слънце. И се сети за ДНК-то, което бе предал на дъщерите си — ДНК за деформирана глава и изкривена душевност.

Всичко, което бе вършил до момента, му се струваше безсмислено. Проиграл бе всички раздадени му карти — не че поначало му бе дошла кой знае колко добра ръка. Но той бе задържал тази нещастна ръка и се бе постарал да направи най-добрите възможни залози при създалите се обстоятелства. Известно време нещата май се развиваха добре, но вече бе останал без карти. И лампата над масата бе изгаснала, и останалите играчи се бяха изнизали от стаята.

Цяла вечер не направи нито една нова снимка. Както се беше облегнал на стената, пушеше цигари една подир друга, после отвори нова консерва праскови и ги изяде. В девет влезе в тоалетната, изми си зъбите, съблече се и се пъхна зъзнещ в спалния чувал с надеждата да заспи. Нощта бе студена, но зъзненето му не се дължеше единствено на студа, а сякаш извираше от самото му тяло. Откъде съм се пръкнал на този проклет свят?, питаше се в мрака. И къде, по дяволите, отивам?

Все още го болеше от пронизалия го неин поглед. И може би никога нямаше да му мине. Или пък винаги ме е боляло, но не съм го забелязвал. Нима не е възможно?

* * *

На следващото утро закуската от сирене и солени бисквити, придружени с нес кафе, успя да го мобилизира и той пак седна зад фотоапарата. Както и предишния ден, наблюдаваше кой влиза и кой излиза и от време на време правеше по някоя снимка. Но нито Тенго, нито Фука-Ери бяха сред минаващите. Виждаха се само още прегърбени хора, въвлечени по силата на навика в новия ден. Времето бе ясно, вятърът — силен. Парата от хорските уста се къдреше из въздуха.

За нищо излишно няма да мисля, реши Ушикава. Ще бъда дебелокож, — ще увия сърцето си в твърда черупка, ще карам ден за ден, по устава. Аз съм просто една машина. Една способна, търпелива, безчувствена машина. Машина, която засмуква ново време от единия си край, после от другия изхвърля старо време. Машина, която съществува, за да може да съществува. Длъжен бе да се върне към онзи чист неопетнен цикъл — към онова вечно движение, което някой ден ще спре. Напомпа волята си и наложи спирачка на емоциите си, дано прогони от ума си образа на Фука-Ери. Болката в гърдите от острия й поглед бе почнала да преминава и само сегиз-тогиз изпитваше някакъв тъп натиск. Чудесно, каза си. Това ми е напълно достатъчно. Пак съм една елементарна система, рече си. Елементарна система от сложни детайли.

Отиде още преди обед до магазина за преоценени електроуреди близо до гарата и си купи малка вентилаторна печка. После отиде в същата закусвалня, поръча си пак горещи спагети соба с панирани скариди и разтвори вестника. Преди да се прибере в апартамента си, се спря на входа и се загледа във върха на електрическия стълб, където вчера бе видял да гледа Фука-Ери, но нищо не привлече вниманието му. Не видя нищо освен трансформатор и черни жици, усукани като змии. Какво ли бе видяла тя? Или може би бе търсила да види нещо?

Влезе в апартамента и пусна вентилаторната печка. Още с появата на оранжевата светлина усети приятна топлина по кожата си. Е, не достатъчно, че да отопли цялото помещение, но все пак по-добре, отколкото хич. Ушикава се облегна на стената, скръсти ръце и задряма върху малкото огряно от слънцето петно. Кратка дрямка без сънища — чиста празнота във времето.

От това състояние на щастлив дълбок сън го извади някакво тропане. Някой чукаше по вратата му. Ушикава се стресна и се огледа, докато разбере къде се намираше. Мярна огледално-рефлексната „Минолта“ върху триногата и се сети, че е в апартамент в Коенджи, по чиято врата някой блъскаше с юмрук. Докато сглобяваше припряно отделните части на съзнанието си, Ушикава се зачуди защо оня блъска, след като на вратата си имаше звънец и бе необходимо само да натиснеш копчето. Нищо повече. Човекът обаче явно държеше на блъскането. И влагаше всичките си сили в мероприятието. Ушикава се намръщи и погледна часовника си. Един и четиридесет и пет. Следобед, очевидно — навън беше още светло.

Реши да не отваря. Никой не знаеше, че е тук, нито очакваше някакви гости. Кой знае какъв търговец ще е или някой, който предлага абонаменти за вестници. Какъвто и да беше оня отвън, той имаше нужда от Ушикава, а не Ушикава от него. Така че Ушикава се облегна пак на стената, впери поглед във вратата и продължи да мълчи. Ще потропа още малко, пък ще си върви, рече си.

Само дето онзи не щеше да си ходи. Спираше за малко, после пак почваше да тропа. Бараж от удари, после десет-петнадесетсекундно затишие, последвано от нова поредица блъскания. При това удряше стабилно, без капка колебание, и всеки удар бе неестествено еднакъв с предишния. Удари, които — от първия до последния — настояваха Ушикава да реагира. Взе да се притеснява. Ами ако човекът от другата страна на вратата е… Ерико Фукада? Дошла да се оплаче от отвратителното му поведение, от подлото тайно снимане на минаващите хора? Сърцето му задумка. Облиза с удебелен език устните си. Но блъскането по стоманената врата беше от мъжка пестница, в никакъв случай от женска.

Но какво й пречеше да е уведомила някого за действията на Ушикава и сега точно той да е пред вратата му? Някой от агенцията по недвижими имоти, а защо не и от полицията? Тогава ставаше лошо. Но пък човек от агенцията щеше да дойде с мастър ключ, а ако бяха от полицията, щяха да го обявят на всеослушание. И в никакъв случай нямаше да блъскат така по вратата, а щяха просто да позвънят.

— Господин Кодзу! — провикна се някой. — Господин Кодзу!

Ушикава се сети, че „Кодзу“ бе предишният наемател на апартамента, чието име продължаваше да си стои върху пощенската кутия. Ушикава предпочиташе нещата да си останат така. Изглежда, онзи отвън смяташе, че господин Кодзу продължава да живее тук.

— Господин Кодзу — продължаваше да опява онзи, — знам, че сте си у дома. Усещам как се криете като мишок и се мъчите да не издавате и най-малкия шум.

Глас на мъж на средна възраст — не кой знае колко силен, но леко дрезгав. Но в сърцевината си гласът притежаваше определена твърдост — твърдостта на печена в пещ тухла, оставена след това хубаво да изсъхне. Вероятно именно по тази причина гласът се носеше из целия блок.

— Дошъл съм от Ен Ейч Кей да събера абонаментната ви такса, господин Кодзу. Така че ще ви бъда много благодарен, ако ми отворите.

Ушикава нямаше никакво намерение да плаща такса на Ен Ейч Кей. Няма ли да е по-лесно просто да го пусна да огледа апартамента, мина му през ум, и да му кажа „Вижте, убедете се сам, че нямам телевизор“? Но пък няма ли да се усъмни, ако ме види с тая моя външност, седнал посред бял ден в абсолютно празно жилище?

— Всеки собственик на телевизор е длъжен да плаща абонаментната такса, господин Кодзу. Това го изисква законът. Има хора, които отказват да плащат, понеже не гледали Ен Ейч Кей. Но това е безполезен аргумент. Длъжен сте да си платите, независимо дали гледате Ен Ейч Кей, или не.

Най-обикновен инкасатор, рече си Ушикава. Нека се накрещи, да му мине. Ще повика, ще потропа, пък ще си отиде. Интересно обаче, защо е толкова убеден, че в апартамента има някой? Та нали Ушикава се беше прибрал преди повече от час и оттогава не си беше показвал носа навън. Пък и никакъв шум гледаше да не вдига, а и пердетата бяха постоянно спуснати.

— Много добре знам, че сте си у дома, господин Кодзу! — провикна се онзи, сякаш беше прочел мислите на Ушикава. — Може и да не ви се вярва, че го знам. Но аз наистина знам, че сте вътре. И че гледате да не шумолите, понеже не желаете да си платите абонаментната такса на Ен Ейч Кей. Всичко това ми е пределно ясно.

И поднови равномерното тропане. От време на време правеше по някоя кратка пауза, като изпълнител на духов инструмент, който спира за миг да си поеме дъх, после подновяваше думкането с непроменен ритъм.

— Ясно. Разбирам, господин Кодзу. Решили сте да не ми обръщате внимание. Чудесно. Сега си тръгвам. Имам си и други работи. Но ще се върна. Не го забравяйте. Щом ви казвам, че ще се върна, гарантирам ви, че така ще стане. Не съм най-обикновен инкасатор. И никога не се предавам, докато не получа онова, което ми се дължи. В това отношение не допускам компромиси. Редовен съм като фазите на Луната; или като живота и смъртта, ако щете. От мен не можете да избягате.

Настъпи продължителна тишина. И тъкмо когато Ушикава реши, че онзи си е заминал, инкасаторът пак се обади:

— Скоро пак ще намина, господин Кодзу. Можете да сте сигурен. Тъкмо когато най-малко ме очаквате, пак ще потропам на вратата ви. Дум-дум! И по това ще познаете, че съм аз.

Блъскането престана. Ушикава напрегна слух. Стори му се, че чу отдалечаващи се стъпки по коридора. Бързо застана зад фотоапарата и прикова погледа си във входната врата на блока. Инкасаторът всеки момент трябваше да излезе. Длъжен бе да го види що за птица е. Инкасаторите от Ен Ейч Кей поначало са униформени, така че веднага щеше да го разпознае. Ами ако изобщо не е от Ен Ейч Кей, а само се преструва, за да прилъже Ушикава да му отвори? Така или иначе, щеше да е някой, когото Ушикава дотогава не бе виждал. С жило в ръка той зачака търпеливо да види кой ще излезе.

Но през следващите тридесет минути никой не мина през входната врата — нито влезе, нито излезе. Чак тогава се появи една жена на средна възраст, която Ушикава вече бе виждал неколкократно, и замина нанякъде с велосипеда си. Ушикава я бе кръстил Двойната гуша заради провисналата под брадичката й кожа. След половин час Двойната гуша се върна с торба с продукти в кошницата на колелото. Паркира го на стоянката за велосипеди и влезе в блока. После от училище се прибра едно момченце, което Ушикава бе кръстил Лиско заради скосените му нагоре очи. Но не видя никого, който можеше да мине за инкасатор. Ушикава се озадачи. Блокът имаше само един вход и той не го изпускаше от очи. Което можеше да означава само едно: инкасаторът все още бе в сградата.

Продължи непрекъснатото си наблюдение върху входната врата. Дори до тоалетната не посмя да отиде. Слънцето залезе, стъмни се и запалиха лампата на входа. И пак не видя инкасатор. След шест се отказа напълно. Отиде в тоалетната и се облекчи от насъбралата се пикня. Нямаше начин онзи да е излязъл, без да го види. Но защо му бе да седи в блока? Нещо не се връзваше. И все пак явно инкасаторът бе решил никъде да не ходи.

Вятърът, вече много по-студен, виеше между замръзналите жици. Ушикава пусна вентилаторната печка, запали цигара и се напъна да намери някакво обяснение за случилото се. Защо онзи му говореше с такъв агресивен, предизвикателен тон? Защо бе толкова категоричен, че в апартамента има някой? И защо не си отиваше? И ако беше още в сградата, къде се бе скрил?

Ушикава остави фотоапарата, облегна се на стената и се втренчи задълго в оранжевия реотан на вентилаторната печка.

[1] Героят от новелата на Франц Кафка „Метаморфозата“. — Б.пр. ↑

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): РАЗПОЛАГАМ САМО С ЕДИН ЧИФТ ОЧИ

Телефонът иззвъня във ветровитата съботна вечер малко преди осем. Аомаме седеше на балкона по ватено яке, с одеяло върху скута, и наблюдаваше през процепа между пластмасовите плоскости осветената от живачната лампа детска площадка. Ръцете й бяха пъхнати под одеялото, да не мръзнат. Самотната пързалка стърчеше като скелета на умряло през ледниковия период огромно животно.

Това седене на студа може и да не беше полезно за бебето, но Аомаме реши, че не е чак толкова студено. Пък и независимо от външната температура околоплодната течност поддържаше една и съща температура с кръвта. Да не говорим, че по света имаше много по-студени и по-сурови места, където жените не бяха спрели да раждат, заключи Аомаме. Но преди всичко студът бе нещо, което бе длъжна да понесе, ако искаше да види пак Тенго.

Както винаги, голямата жълта луна плаваше редом с по-малката си зелена посестрима. Най-различни по форма и размер облаци се носеха забързани по зимното небе. Облаците бяха бели и плътни и очертанията им бяха контрастни, та приличаха на ледени блокове, понесли се по размръзналата се река към морето. Докато гледаше облаците, които се появяваха отнякъде и после пак изчезваха, Аомаме сякаш се пренесе някъде близо до ръба на света — до най-горната граница на разума, на север от която нямаше нищо освен хаоса на нищото.

Плъзгащата се стъклена врата бе съвсем леко открехната, така че телефонният звън едва стигна до слуха на потъналата в мисли Аомаме. Иззвъня три пъти, млъкна и след двадесет секунди пак издрънча еднократно. Не можеше да е друг освен Тамару. Отметна одеялото, отвори плъзгащата се врата и влезе. Вътре беше тъмно и приятно топло. Вдигна слушалката с все още студените си пръсти.

— Още ли четеш Пруст?

— Да, но бавно ми върви — отвърна Аомаме. Все едно си размениха парола.

— Не ти ли харесва?

— Не бих казала. Просто е… как да ти кажа… история, която се случва на друго място, съвсем различно от тукашното.

Тамару мълчеше. Чакаше я да продължи. За никъде не бързаше.

— Като казвам „друго място“, имам предвид, че ми звучи като подробен доклад от някоя малка планета, която е отдалечена на светлинни години от този свят, в който аз живея. Успявам да си представя всяка сцена и да разбера какво представлява. Всичко е описано много ярко, много подробно. Но някак си не успявам да свържа тези сцени от книгата със света, в който се намирам в момента. Прекалено много сме раздалечени във физически смисъл. Чета, чета, но по някое време осъзнавам, че ми се налага да се върна назад и да препрочета същия пасаж.

Тамару я изчака да подреди по-нататъшните си думи.

— Но никак не ми е скучна — каза тя. — Красиво написана книга е и е толкова подробна, че усещам как ми става ясна структурата на тази самотна планетка. Но някак си не напредвам. Имам чувството, че греба с лодка срещу течението. Греба, греба, а като спра да си почина или се замисля за нещо, установявам, че съм пак там, откъдето съм тръгнала. Но пък, изглежда, точно такъв вид четиво ме устройва засега, а не някое, където бързаш да откриеш какво ще се случи по-нататък. Защото в крайна сметка няма смисъл да бързаш, когато предстоящото е зад теб, а миналото е пред теб, нали? Всичко те устройва.

Аомаме се чудеше как по-точно да се изрази:

— Изпитвам чувството, че изживявам чужд сън. Че с автора споделяме едновременно мислите си. Само че не мога да схвана какво значи „едновременно“. Хем мисленето ни е изключително сходно, хем между двама ни съществува значителна пропаст.

— Дали пък и Пруст не е целял точно този ефект?

Аомаме нямаше ни най-малка представа.

— Но пък, от друга страна — рече Тамару, — в реалния свят времето върви само напред. Нито спира, нито се връща назад.

— Разбира се. В реалния свят времето върви само напред — съгласи се Аомаме, но в същия миг погледна към стъклената врата. Наистина ли е така? Наистина ли времето върви само напред?

— Сезоните се смениха и наближава края на 1984 година — каза Тамару.

— Съмнявам се, че ще успея да дочета дотогава „По следите на изгубеното време“.

— Няма значение. Няма закъде да бързаш. Написана е преди повече от петдесет години. И в този смисъл не съдържа някаква „гореща“ информация.

Може и да си прав, рече си Аомаме. А може и да не си. Вече не смееше да се довери особено на времето.

— Онова нещо в теб добре ли е? — попита Тамару.

— Засега да.

— Радвам се — каза Тамару. — Ти нали разбра за оня, малкия плешивец, който се навърташе около къщата с върбите?

— Чух. Още ли се мотае наоколо?

— Напоследък го няма. Мярна се за ден-два, после изчезна. Но е ходил по местните агенции за недвижими имоти да разпитва за приюта под предлог, че си търсел апартамент под наем. Но той много яко се набива на очи. Не стига, че е грозен, ами и се облича отвратително. Така че никой, с когото е разговарял, не може да го забрави. А това улеснява проследяването на движението му.

— Никак не се вписва в представите ми за човек, когото биха натоварили с някое разследване или разузнавателна мисия.

— Абсолютно си права. С тая външност изобщо не става за такава работа. И с тая грамадна глава, като на кукла фукусуке[1]. Иначе в професионално отношение си го бива. Знае как се трамбова по улиците, когато търсиш да изровиш някакви сведения. И пипето му сече: не пропуска нищо съществено, но не обръща внимание на незначителните подробности.

— Значи ли това, че се е добрал до някаква информация за приюта?

— Разбрал е, че е убежище за жени, които са жертви на домашно насилие, и че вдовицата им го предоставя безплатно. Според мен е успял да научи и това, че вдовицата членува в спортния клуб, където ти работеше, и че често си посещавала резиденцията й за самостоятелни занимания с нея. Аз поне бих установил тези факти, ако бях на неговото място.

— Да не искаш да кажеш, че е толкова добър, колкото си и ти?

— Стига да не се бои от работа, човек се научава как най-добре се събират сведения и се приучва да разсъждава логично. Това поне е достъпно за всекиго.

— Не ми се вярва на света да има чак толкова много способни хора.

— Срещат се. Професионалисти.

Аомаме седна и пипна върха на носа си. Още бе студен от престоя й на открито.

— И казваш, че е престанал да се навърта около резиденцията, така ли? — попита.

— Според мен той си дава сметка, че се набива на очи. И знае, че има охранителни камери. Така че е събрал каквато информация е могъл за това кратко време и е духнал.

— Значи, е наясно за връзката ми с вдовицата. И че не става дума само за нормално взаимоотношение между инструкторка в спортен клуб и богата клиентка, а че има и някаква връзка с приюта. Че участваме заедно в някакъв общ проект.

— Предполагам — потвърди Тамару. — Доколкото усещам, той полека-лека се е добрал до същността на нещата.

— Но по думите ти разбирам, че май работи самостоятелно, а не е част от някаква по-голяма организация.

— И аз останах с подобно впечатление. Освен ако няма нещо скрито предвид, една голяма организация никога не би наела такъв биещ на очи тип да извършва тайно разследване.

— Добре де, той защо го провежда в такъв случай? И за кого?

— И аз не знам. Мога само да кажа, че си разбира от работата и че е опасен. Всичко останало е в сферата на предположенията. Макар личните ми скромни догадки да ми подсказват, че по един или друг начин това разследвано е свързано със Сакигаке.

Аомаме обмисли казаното.

— И повече не се е мяркал.

— Точно така. И не знам къде е отишъл. Но ако разсъждавам логично, бих казал, че се мъчи да те открие.

— Но нали твърдеше, че на практика било невъзможно да бъда проследена дотук?

— И пак го казвам. Колкото и да рови човек, никога няма да установи и най-малката връзка между апартамента ти и вдовицата. Всички възможни следи са заличени. Но става дума единствено за краткосрочната перспектива. При един по-дълъг престой неминуемо ще се появят и пукнатини в бронята. Може да те забележи някой, докато случайно си излязла навън. И това е само една от възможностите.

— Но аз никъде не излизам — настоя Аомаме. Което не бе пълната истина. Два пъти беше излизала от апартамента. Веднъж, когато изтича до детската площадка да гони Тенго. И втория път, когато отиде с таксито да търси изхода до отбивката на градската високоскоростна магистрала номер 3, близо до Сангенджая. Но беше изключено да признае това на Тамару. — Как тогава ще открие, че съм тук?

— Ако аз бях на негово място, бих преразгледал личните сведения за теб, с които разполагам. Да преценя отново що за личност си, какъв ти е произходът, как си живяла досега, как разсъждаваш, какви надежди в живота храниш и какво се надяваш да не ти се случи. Ще взема цялата информация, до която съм се добрал, ще я разположа върху масата, ще я проверя и ще я разнищя от горе до долу.

— Тоест ще ми направиш дисекция.

— Точно така. И то под ледена, силна светлина. С пинсети и лупа ще изследвам всяка трошица и ще открия по какви схеми действаш.

— Хубаво. Но как ще ти подскаже един такъв анализ къде се намирам в момента?

— Не знам. Може и да не ми подскаже. Зависи. Само ти казвам аз как бих постъпил. Понеже не ми идва нищо друго на ум. Когато става дума за мислене и действия, всеки човек си има свои привички, а всяка привичка е и слаба точка.

— Много научно се изказваш.

— Човек не може без привички. Те са като темата в музиката. Но в същото време привичките ограничават мислите и действията ти, ограничават свободата ти. Определят приоритетите ти и в определени случаи изкривяват логиката ти. Ти например в сегашното положение не желаеш да се махнеш оттам, където си. Отказваш да се преместиш на по-безопасно място, поне до края на годината — защото там търсиш нещо. И не можеш — или не желаеш — да се махнеш, докато не го намериш.

Аомаме мълчеше.

— Нямам представа какво е то и колко силно го желаеш, нито смятам да те питам. Но от моята гледна точка това нещо представлява твоята слаба точка.

— Може и да си прав — призна Аомаме.

— И Главчо точно за нея ще се захване. Ще проследи безмилостно този личен елемент, който те възпира. Според него именно той ще му позволи да направи пробив — при условие че е толкова кадърен, колкото смятам, и че успее да проследи тези фрагментарни улики, за да стигне до въпросната точка.

— Смятам, че няма да успее — заяви Аомаме. — Няма да се добере до никаква пътека. Понеже става дума за нещо, което се намира единствено в сърцето ми.

— Стопроцентово ли си убедена?

Аомаме се замисли:

— Е, дори да не е сто на сто, поне деветдесет и осем на сто е, да речем.

— На твое място щях да се тревожа силно за останалите два процента. Както вече казах, тоя тип е професионалист. Много умен и много упорит.

Аомаме не му отговори.

— А професионалистът е като ловджийско куче — продължи Тамару. — Надушва и онова, което нормалният човек не успява да подуши, чува онова, което другите не чуват. Ако правиш само онова, което правят и всички останали, и то по същия начин, що за професионалист си? А дори и да си, няма да устискаш дълго. Така че си длъжна да си бдителна. Знам, че си изключително предпазлив човек, но сега се налага да си още по-внимателна, отколкото си била. Най-важните неща не се решават на база проценти.

— Искам да те попитам нещо — каза Аомаме.

— Казвай.

— Какво смяташ да правиш, ако Главчо пак цъфне?

Тамару се умълча за миг. Сякаш въпросът го бе сварил неподготвен.

— Най-вероятно — нищо. Ще го оставя на мира. Какво толкова може да направи тук?

— Но ако почне да върши нещо, което те притеснява?

— Като какво например?

— И аз не знам. Да ти досажда по някакъв начин, да речем?

Тамару произведе някакъв слаб звук в гърлото си.

— Вероятно ще му изпратя някое послание.

— Като на колега професионалист ли?

— Сигурно. Но преди да предприема каквото и да било, ще искам да разбера с кого работи той. Дали има ортак например. Понеже тогава аз може да се окажа в опасност вместо него. Всичко това трябва да си го изясня, преди да предприема каквото и да било.

— Както се проверява колко дълбок е басейнът, преди да скочиш от кулата.

— И така може да се каже.

— Но ти си на мнение, че той действа самостоятелно. И че най-вероятно няма партньор.

— Така мисля, но понякога интуицията ми ме подвежда — рече Тамару. — А, за съжаление, нямам очи и на гърба си. Така или иначе, моля те да държиш нещата под око, окей? Дали навън не се навърта някой подозрителен тип, дали нещо в пейзажа не се е променило, нещо необичайно да се е случило. И най-малкото, което забележиш, искам незабавно да ми го съобщиш.

— Разбирам. Ще внимавам — каза Аомаме.

Нямаше дори нужда да й го напомня. Аз търся Тенго, рече си, така че няма да пропусна и най-незначителната подробност. Но, както казва Тамару, все пак разполагам само с един чифт очи.

— Друго май нямам какво да ти кажа.

— Как е вдовицата? — попита Аомаме.

— Добре е — отвърна Тамару. После добави: — Но напоследък нещо се е умълчала.

— Тя поначало не е от приказливите.

От гърлото на Тамару се долови някакво тихо ръмжане, сякаш бе снабдено с орган за изразяване на специални емоции.

— По-мълчалива е от нормалното.

Аомаме си представи вдовицата сама, седнала на брезентовия си стол с голяма лейка в нозете, загледана безкрайно в пеперудите. Аомаме много добре знаеше колко тихо диша възрастната дама.

— В следващата доставка ще включа и кутия мадлени — каза Тамару в края на разговора. — Може да окажат положително влияние върху потока на времето.

— Благодаря — рече Аомаме.

* * *

Аомаме се отби в кухнята да си направи какао. Имаше нужда да се постопли, преди да възобнови наблюдението си от балкона. Загря мляко в една тенджерка и разтвори в него какаото. Изсипа сместа в една от най-големите чаши и й сложи калпаче от предварително подготвената бита сметана. После седна на масата и взе бавно да пие какаото, като в същото време си припомняше проведения с Тамару разговор. Онзи с голямата деформирана глава ме просва гола и ми прави дисекция под ледена, силна светлина. Той е умел професионалист и е опасен.

Облече си ватеното яке, уви се с шала и с полуизпитото какао излезе пак на балкона. Седна на стола и разстла одеялото върху коленете си. Пързалката бе безлюдна, както винаги. Но точно в този миг някакво дете си тръгваше от детската площадка. Странно. Какво можеше да търси едно дете на площадката по това време? Набито дете с плетена шапка. Но тя успя да го зърне от високо само за миг през процепа между пластмасите, после то изчезна от погледа й и се скри в сянката на сградата. Главата му й се видя възголяма за дете, но можеше и въображението й да я лъже.

Със сигурност не беше Тенго обаче, така че Аомаме го прогони от мислите си и насочи вниманието си отново към пързалката. Отпиваше от какаото, грееше ръцете си около чашата и гледаше как едно подир друго минават ята облаци, забързани по небосвода.

* * *

Разбира се, онова, което Аомаме беше зърнала, макар и само за миг, не беше никакво дете, а Ушикава. Ако светлината бе само малко по-силна или ако имаше повече време да го огледа, щеше да забележи, че голямата глава изобщо не е детска. И щеше да се усети, че дребният като джудже мъж с едрата глава е тъкмо онзи, който Тамару току-що й бе описал. Но тя го видя съвсем бегло и под не съвсем удачен ъгъл. Но пък за неин късмет поради същите причини и Ушикава не бе успял да забележи Аомаме на балкона.

На този етап възникват няколко въпроса с „ако“. Ако Тамару беше приключил разговора само мъничко по-рано, ако Аомаме не се беше забавила да размишлява, докато си правеше какаото, Аомаме щеше да види на върха на пързалката Тенго, загледан към небето. При което щеше да хукне навън и двамата щяха да се съберат след всичките двадесет години.

Но ако това се беше случило, Ушикава, който следеше Тенго, щеше да установи, че тя е тъкмо онази Аомаме, която му трябваше, щеше да изчисли откъде се е появила и щеше на мига да уведоми онези двамата от Сакигаке.

Така че е трудно да се каже дали това, че Аомаме не беше видяла през тази вечер Тенго, е добра, или лоша случайност. Така или иначе, Тенго както винаги се беше покатерил на върха на пързалката и бе вперил поглед в носещите се по небето две луни и в облаците, които минаваха пред тях. А скритият в сенките Ушикава бе вперил очи в Тенго. В същото време Аомаме се бе прибрала от балкона, бе разговаряла по телефона с Тамару и си беше направила какаото. Всичко това бе траяло двадесет и пет минути. Съдбовни двадесет и пет минути. Докато Аомаме си облече отново ватеното яке и се върне на балкона, Тенго вече си бе тръгнал от детската площадка. Но Ушикава не бе хукнал по петите му, а бе останал да провери нещо, което му бе много необходимо. И едва тогава си бе тръгнал забързан. Точно в този миг го беше зърнала Аомаме.

Облаците продължаваха да се носят по небето, да се надбягват в южна посока, към Токийския залив, а оттам и над просторния Тихи океан. Кой знае каква съдба ги очакваше по-нататък? Така както никой не знае какво става с душата след смъртта.

Но така или иначе, кръгът се стесняваше. Само дето нито Тенго, нито Аомаме усещаха това. Единствен Ушикава се досещаше какво се случва, тъй като това ставаше благодарение на някои активни негови действия, но и той не виждаше цялостната картина. И не знаеше най-важното: че разстоянието между него и Аомаме се е свело до някакви си двадесет и пет метра. Така че, колкото и нетипично да беше това за Ушикава, той си тръгна от детската площадка с неразбираемо объркан мозък.

* * *

Към десет съвсем застудя, така че Аомаме се принуди да се прибере в топлия апартамент. Съблече се и се пъхна в горещата вана. Докато киснеше и чакаше горещината да прогони насъбралия се в тялото й студ, положи длан върху корема си. И усети леката подутина. Затвори очи и се помъчи да почувства малкото, което бе в утробата й. Все по-малко време й оставаше. Трябваше да намери начин да съобщи на Тенго, че носи неговото дете. И че ще се бори със зъби и нокти за оцеляването му.

Облече се, легна си, обърна се на една страна в тъмното и заспа. Но преди да заспи дълбоко, изкара един кратък сън за вдовицата.

Двете с Аомаме са в оранжерията на къщата с върбите и наблюдават пеперудите. Оранжерията е като утроба — полутъмна и топла. Там е и фикусът, който бе оставила в апартамента си, но добре гледан и толкова раззеленил се, че едва го позна. Върху едно от месестите му листа е кацнала пеперуда от някаква южна земя, каквато досега не е виждала. Прибрала е пъстрите си криле и сякаш кротко спи. А Аомаме й се радва.

В съня коремът й се е издул силно. Изглежда, е вече близо до термина си. И усеща пулса на малкото. Биенето на двете сърца — нейното и на малкото — се сливат в един приятен общ ритъм.

Вдовицата седи до нея с идеално изправен гръб, както винаги, със стиснати в права линия устни, дишаща безшумно. Двете не си говорят, за да не събудят спящата пеперуда. Вдовицата е отнесена, сякаш не забелязва седналата до нея Аомаме. Но Аомаме знае, естествено, как тя бди зорко над нея. Това обаче не й пречи да изпитва силно безпокойство. Ръцете в скута на жената са съвсем слаби и крехки. А ръцете на Аомаме се мъчат несъзнателно да напипат пистолета, но не го намират.

Погълната е изцяло от съня, но същевременно си дава сметка, че това е само сън. И друг път са й се случвали такива сънища, в които хем всичко е съвсем действително, хем знае, че не е истинско. Има чувството, че е попаднала в някаква подробна сцена от далечна малка планета.

В съня й някой открехва вратата на оранжерията и отвън нахлува злокобен студен вятър. Голямата пеперуда отваря очи, разперва криле и отлита от фикуса.

Кой идва? Тя извръща глава, но преди да успее да види кой е, сънят свършва.

* * *

Събуди се, обляна в неприятна, лепкава пот. Съблече мократа пижама, подсуши се с хавлиена кърпа и си облече суха тениска. Поседя известно време в леглото. Нещо лошо ще се случи, мина й през ум. Някой, изглежда, се мъчи да ми отнеме малкото. И този някой вероятно вече е съвсем наблизо. Нямаше повече време — трябваше да намери веднага Тенго. Но нищо не можеше да направи, освен да наблюдава детската площадка всяка вечер. А тя това така и така го правеше — зорко, търпеливо, старателно, с отворени очи, вперени в едно малко кътче от света, в онази единствена точка на върха на пързалката. Но дори и така силно фокусиран, човек можеше да пропусне нещо. Понеже разполагаше само с един чифт очи.

Идеше й да заплаче, но сълзите не се появяваха. Легна пак на леглото, положи ръце върху корема си и тихо зачака сънят да я завладее.

[1] Традиционни порцеланови кукли, за които се смята, че носят късмет. Кукла фукусуке присъства и на обложката на албума на „Бийтълс“ Sergeant Pepper’s Lonely Hearts Club Band. — Б.пр. ↑

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): КОГАТО УБОДЕШ НЯКОГО С ИГЛА, ДА ПОТЕЧЕ АЛЕНА КРЪВ

— След това в продължение на три дни нищо не се случи — разправяше Комацу. — Изяждах каквото ми даваха, нощем спях на тясната кушетка, сутрин се събуждах и използвах малката тоалетна в единия ъгъл на стаята. Тоалетната беше преградена за изолация, но не се заключваше. По онова време летните жеги не бяха съвсем отшумели, но вентилационната шахта, изглежда, бе свързана с някаква централна климатична инсталация, така че не ми беше горещо.

Тенго го слушаше, без да коментира.

— Храна ми даваха три пъти на ден. Но в кои часове, нямах представа. Бяха ми взели часовника, а пък и стаята нямаше прозорец, така че не знаех дори дали е ден, или нощ. Колкото и да се ослушвах, не чувах нито звук. И се съмнявам, че и мен някой ме е чувал. Нямах понятие къде са ме завели, макар нещо да ми подсказваше, че сме на някакво затънтено място. Та в продължение на три дни нищо не ми се случи. Дори не съм съвсем убеден, че дните са били три. Но ми носиха храна общо девет пъти и аз всичката си я изяждах. Три пъти гасиха лампата и три пъти спах. Обикновено спя леко и често се будя, но тогава, не знам защо, спях като пън. Което си е доста странно, като се замислиш. Следиш ли ми разказа?

Тенго кимна безмълвно.

— Цели три дни дума не издумах. Храната ми я носеше един млад мъж — слаб, с бейзболна шапка и бяла хирургическа маска. Облечен бе в нещо като анцуг и маратонките му бяха много мръсни. Храната я носеше на поднос, който прибираше, след като се нахранех. Използваха картонени чинии и чупливи пластмасови ножове, вилици и лъжици. Храната беше готова, в алуминиево фолио — не особено вкусна, но все пак ставаше за ядене. И не беше кой знае колко обилна, но аз бях гладен и всичко си изяждах. Което също беше необичайно. Поначало нямам добър апетит и често ми се случва изобщо да забравям да ям. За пиене ми даваха мляко и минерална вода. Никакво кафе или чай. Никакво малцово уиски, нито наливна бира. И никакви цигари. Но какво можех да направя? Не бях в някакъв уютен хотел все пак.

И сякаш спомнил си, че вече може да пуши на воля, Комацу извади червен пакет „Марлборо“, захапа една цигара и я запали с кибритена клечка. Вдиша дълбоко дима, издиша го, после се смръщи.

— Онзи, който ми носеше храната, дума не обелваше. Изглежда, така му беше заповядано от висшестоящите му. Сигурен съм, че беше на най-ниското стъпало на тотема, нещо като момче за всичко. Но имах чувството, че владее някакво бойно изкуство. Самите му движения бяха едни такива, фокусирани.

— Вие нищо ли не го попитахте?

— Личеше си, че дори и да го заговоря, няма нищо да ми отвърне, така че реших да си мълча и да оставя нещата да се развиват от само себе си. Изяждах си всичкото ядене, изпивах си млякото и си лягах, щом угасяха лампата, събуждах се, щом я запалеха. Сутрин младият мъж ми донасяше електрическа самобръсначка и четка за зъби, изчакваше ме да се обръсна и да си измия зъбите, после ги прибираше. В стаята нямаше нищо освен тоалетна хартия. Не ми дадоха нито да се изкъпя, нито да се преоблека, пък и на мен не ми беше нито до къпане, нито до преобличане. И огледало нямаше в стаята, но и това не ми пречеше. Най-лошото беше самата скука. От мига, в който се събудех, до мига, в който заспивах, седях съвсем сам, без да мога да разговарям с никого, в тази бяла и идеално кубична като зарче стая. Идваше ми да изрева от скука. Нали знаеш, че съм маниакален читател и вечно имам нужда да чета нещо, ако ще да е и меню за рум сървис. А там — нито книга, нито вестник, нито списание. Да не говорим за радио, телевизия или някаква занимателна игра. И никой, с когото да размениш дори една дума. Какво друго ти остава, освен да седиш на стола и да зяпаш пода, стените и тавана? Тотален абсурд, ти казвам. Представи си само: както си вървиш по пътя, отнякъде изскачат някакви хора, награбват те, слагат ти кърпа с хлороформ иди нещо от тоя сорт върху носа, завличат те нанякъде и те завират в някаква странна стаичка без прозорец. Както и да го гледаш — необяснима ситуация. И имаш чувството, че от скука направо ще откачиш.

Комацу впери прочувствен поглед в цигарата между пръстите си и виещия се от нея дим, после тръсна пепелта в пепелника.

— Предполагам, че ме бяха оставили в тая стаичка цели три дни, без нищо да правя, за да ме прекършат психически. Имам чувството, че много добре владеят това изкуство на пречупване на човешкия дух да докарат човека до ръба. На четвъртия ден — по-точно казано, след четвъртата ми закуска — пристигнаха други двама. Подозирам, че бяха същите онези, които ме бяха отвлекли. Но те така внезапно ми скочиха, че не бях успял дори да ги огледам. Когато ги видях на четвъртия ден обаче, взех да си спомням всичко. Как ме блъснаха така грубо в колата, че насмалко да ми изкълчат ръката. Как ми набутаха в устата и върху носа някакъв напоен с нещо парцал. Двамата и дума не казаха през цялото време и всичко стана за миг.

Комацу се намръщи на този си спомен.

— Единият не беше много висок, но бе много набит и с обръсната глава. Имаше солиден тен и подчертани скули. Другият беше висок, с дълги крайници и хлътнали бузи и беше вързал косата си на опашка. Един до друг приличаха на двойка комици — единият висок и слаб, другият нисък, набит, със заострена брадичка. Но и от пръв поглед си личеше, че изобщо не са комици, а много опасна двойка. Способни да направят всичко необходимо, без да вдигат голям шум. Държаха се много спокойно, от което човек още повече го дострашаваше, а и погледите им бяха едни такива, смразяващи. И двамата бяха по черни памучни панталони и бели ризи с къс ръкав. Бяха между двадесет и пет и тридесетгодишни, онзи с голата глава май малко по-възрастен от другия. И двамата не носеха часовници.

Тенго мълчеше и го чакаше да продължи.

— Говореше само оня с голата глава. Слабият с конската опашка само стоеше до вратата, прав като върлина, без да му потрепва нито един мускул. Имах чувството, че слушаше разговора ни, но може и да бъркам. Обръснатата глава седна срещу мен на сгъваемия метален стол, който си носеше, и заприказва. Понеже нямаше друг стол, седнах на леглото. Лицето на онзи беше абсолютно безизразно. Само устата му се движеше, иначе лицето му беше замръзнало като на кукла на вентрилоквист.

* * *

Първото, което оня с голата глава каза, след като седна срещу Комацу, беше:

— Досещате ли се кои сме и защо сте тук?

— Не, не се досещам — отвърна Комацу.

Голата глава впери за известно време бездънните си очи в Комацу:

— Но ако трябва да познаете, какво бихте казали?

Думите му бяха, общо взето, учтиви, но тонът му беше категоричен, изречен с толкова твърд и студен глас, колкото метална линия, престояла дълго време в хладилник.

Комацу се поколеба, но след това отвърна най-откровено, че ако го насилели да предположи, би казал, че е заради нещо, свързано с „Въздушната какавида“. Друго не му идвало на ум.

— А това ще рече, че вие двамата сте вероятно от Сакигаке и че се намираме във вашето селище.

Онзи с голата глава нито потвърди, нито отрече казаното от Комацу, а само го изгледа. Комацу също млъкна.

— Добре, да разговаряме на базата на тази ви хипотеза — поде тихичко Голата глава. — Онова, което ще кажем оттук насетне, е просто продължение на тази ваша хипотеза. Базирано изцяло на предположението, че сте прав. Съгласен ли сте?

— Не възразявам — отвърна Комацу.

Явно ония се канеха да разговарят по темата по съвсем заобиколен начин. Никак нелош признак. Нямаше да си правят този труд, ако не възнамеряваха да го пуснат да си ходи по живо, по здраво.

— В качеството си на редактор в едно издателство вие сте отговаряли за публикуването на „Въздушната какавида“ от Ерико Фукада, нали така?

— Точно така — призна си Комацу. Ставаше дума за всеизвестен факт.

— Доколкото разбираме, издаването на книгата е било свързано с определена измама. „Въздушната какавида“ е получила литературна награда от литературно списание за дебютиращи автори на проза. Но преди ръкописът да е бил раздаден на членовете на журито, трето лице го е преработило в значителна степен по ваше заръка. След тайната преработка на творбата тя спечелва наградата, издадена е като книга и става бестселър. Верни ли са всички тези факти?

— Зависи от гледната точка — отвърна Комацу. — Има ред случаи, в които представен ръкопис бива пренаписан по препоръка от редактора…

Онзи с голата глава вдигна ръка да го прекъсне:

— Няма нищо нередно в това самият автор да преработи части от творбата си по съвет на редактора. Тук сте прав. Но да се ангажира трето лице за преработване на творбата, е безскрупулно. На всичко отгоре сте създали и фалшива компания, която да разпределя хонорарите. Не знам как това ще се тълкува откъм правната му страна, но от гледна точка на морала подобни действия са абсолютно позорни. И неоправдаеми. Ако надушат тази история, вестниците и списанията ще дигнат вой до небесата и ще съсипят репутацията на издателството ви. Смятам, че това ви е пределно ясно, господин Комацу. Фактите са ни известни и притежаваме неоспорими доказателства, които можем да изложим публично. Така че няма смисъл да се оправдавате. Само ще си губите времето. И нашето.

Комацу кимна.

— Стигне ли се дотам, очевидно ще трябва да си подадете оставката в издателството. И ще влезете в черните списъци на професията. Няма да си намерите никога повече място в издателската дейност. Поне за законна дейност.

— Предполагам, че е така — рече Комацу.

— Засега обаче истината е известна само на ограничен брой хора — заяви онзи с голата глава. — На вас, Ерико Фукада, професор Ебисуно и Тенго Кавана, който е преработил повестта. И на шепа други хора.

Комацу започна да подбира внимателно думите си:

— В рамките на нашата работна хипотеза приемам, че тази шепа други са все хора от Сакигаке.

Голата глава кимна съвсем леко:

— Да, според нашата хипотеза случаят би бил точно такъв. — Тук голата глава направи пауза, за да може Комацу да смели хипотезата. После продължи: — И ако приемем хипотезата за вярна, това ще рече, че те могат да ви направят каквото им скимне. Включително да ви оставят тук като техен почетен гост, докато си искат. За тях това не е никакъв проблем. Или, ако решат да съкратят престоя ви, имат избор между няколко варианта. Включително и такива, които биха били неприятни и за двете страни. Но така или иначе, разполагат както с необходимата власт, така и с необходимите средства. Струва ми се, че и това ви е, общо взето, съвсем ясно.

— Ясно ми е — отговори Комацу.

— Добре — каза Нула номер, после вдигна пръст и Конската опашка излезе от стаята. Върна се след малко с телефон. Включи го в една стенна розетка и подаде телефона на Комацу. Голата глава му нареди да се обади в издателството:

— Настинали сте жестоко, имате висока температура и от няколко дни сте на легло. Изглежда, няма да можете да се явите на работа още известно време. И затворете.

Комацу поиска да го свържат с един от колегите му, съобщи накратко онова, което му беше казано, и затвори, без да отговаря на никакви въпроси. Нула номер кимна, Конската опашка извади кабела от розетката и отнесе телефона навън. Нула номер огледа старателно опакото на дланите си, после се обърна към Комацу. В гласа му се прокрадна съвсем слаба нотка на доброта:

— Достатъчно за днес. След някой и друг ден пак ще си поговорим. А дотогава си помислете хубаво върху онова, което обсъдихме дотук.

Двамата си отидоха и оставиха Комацу да прекара следващите десет дни в тишина в същата стая. Три пъти дневно младият мъж с хирургическата маска му сервираше посредствени ястия. На четвъртия ден дадоха на Комацу чисти дрехи — приличащи на пижама горнище и долнище — но нито веднъж не му разрешиха да си вземе душ. Единствената му възможност бе да мие лицето си над малкия умивалник, прикрепен към тоалетната. Усещането му за хода на времето ставаше все по-лабилно.

Комацу смяташе, че са го отвели в главната квартира на сектата в Яманаши. Беше я виждал по телевизията: забита вдън гори, опасана от висока ограда като някакво независимо царство. Изключено бе да избяга или да потърси нечия помощ. Ако наистина го убиеха (което най-вероятно имаха предвид, когато говореха за неприятен вариант), никой никога нямаше да открие трупа му. Досега не беше усещал смъртта толкова реално, толкова наблизо.

Десет дни след като се бе обадил по принуда в издателството (поне той смяташе, че са десет, макар да не бе готов да се обзаложи, че са били толкова), онези двамата пак се появиха. Нула номер му се стори доста поотслабнал, от което скулите му стърчаха още повече. И очите му бяха кървясали. И както преди, седна срещу Комацу на сгъваемия стол, който си носеше. Дълго време мълча, само гледаше през масата Комацу със зачервените си очи.

* * *

Конската опашка си беше все същият. Пак застана прав като върлина пред вратата и фиксира безизразен поглед в някаква въображаема точка в пространството. И сега бяха по черни панталони и бели ризи, които, изглежда, минаваха за някаква униформа.

— Ще продължим оттам, докъдето стигнахме миналия път — рече най-сетне Нула номер. — Тогава стана дума, че можем да направим с вас каквото си поискаме.

Комацу кимна:

— Включително и няколко варианта, които биха били неприятни и за двете страни.

— Паметта ви наистина е великолепна — отбеляза Нула номер. — И сте абсолютно прав. Изправени сме пред неприятен изход.

Комацу нищо не каза. Нула номер продължи:

— На теория поне. При все че на практика на тях хич не им се иска да прибягват до най-крайната мярка. Едно внезапно изчезване от ваша страна, господин Комацу, ще доведе до нежелателни усложнения. Както стана и при изчезването на Ерико Фукада. Онези, които биха съжалявали, че ви няма, не са много на брой, но вие сте все пак един високоуважаван в своята област редактор. А съм убеден, че и жена ви би имала нещо силно против, ако закъснеете с плащането на издръжката. Което за тях би било неблагоприятно развитие.

Комацу се изкашля сухо и преглътна.

— Те нито имат нещо лично против вас, нито желаят да ви наказват. Напълно им е ясно, че публикуването на „Въздушната какавида“ не е било намислено като нападка срещу някоя конкретна религиозна организация. Първоначално даже не сте и подозирали за връзката между повестта и определена организация. Докато сте сътворявали измамата, вие сте се ръководели единствено от желанието си да си направите майтап и да задоволите някаква своя амбиция. После, с течение на времето, и парите са се оказали фактор. Тъй като не е никак лесно за един най-обикновен служител да плаща сериозна издръжка на жена си и детето си, нали? И сте се принудили да ангажирате Тенго Кавана — амбициозен млад писател и преподавател в школа за зубрене, който е нямал и най-малкото понятие за реалните обстоятелства. Самият ви план е бил доста добре обмислен, за разлика от избора ви на творбата и на писателя. Поради което нещата са се усложнили много повече, отколкото сте очаквали. Изведнъж сте се озовали в ролята на цивилни, които случайно са пресекли фронтовата линия и са се набутали в някакво минно поле. Където няма мърдане нито напред, нито назад. Прав ли съм дотук, господин Комацу?

— В най-общи линии — да — отвърна Комацу.

— Но имам чувството, че някои неща все още не са ви съвсем ясни — присви съвсем леко очи Нула номер. — Понеже, ако ви бяха ясни, изобщо нямаше да се преструвате, че нямате нищо общо с цялата история. Така че съм длъжен да ви го заявя с кристална яснота: честно казано, вие се намирате точно по средата на минното поле.

Комацу кимна безмълвно.

Нула номер притвори очи за десетина секунди:

— Така че сте яко закъсали, но в същото време сте създали и доста реални проблеми и за тях.

Комацу най-после се реши да рискува:

— Може ли да ви попитам нещо?

— Стига да знам отговора.

— Според вас с публикуването на „Въздушната какавида“ ние сме създали малко проблеми на религиозната организация. Прав ли съм?

— Малко проблеми е много меко казано, господин Комацу — отвърна Нула номер с лека гримаса. — Тъй като гласът вече не им говори. Имате ли представа какво означава това?

— Не — изхриптя с пресъхнало гърло Комацу.

— Добре. Повече обяснения не мога да ви дам. И за самия вас е по-добре да не знаете подробностите. Засега само толкова мога да ви кажа: Гласът е престанал да им говори. — Нула номер направи тук кратка пауза: — И това неприятно развитие на събитията е плод на публикуването на „Въздушната какавида“.

Комацу зададе следващия си въпрос:

— А Ерико Фукада и професор Ебисуно предполагали ли са, че могат да причинят такова неприятно развитие на събитията с публикуването на „Въздушната какавида“?

Нула номер завъртя глава:

— Не, според мен професор Ебисуно не е и предполагал, че нещата ще тръгнат в тази посока. Много по-неясни обаче са намеренията на самата Ерико Фукада. И за нея може да се предположи, че е действала непредумишлено. И че, дори да приемем наличието на някакъв умисъл, не ми се вярва да е била лично нейна.

— Но хората възприемат „Въздушната какавида“ като фантастика — рече Комацу, — като безвредна приказка мечта, измислена от една гимназистка. В интерес на истината доста критики се появиха в смисъл, че била дори прекалено сюрреалистична. Никой не е и подозирал дори, че книгата излага на показ някаква изключително тайна или конкретна информация.

— Подозирам, че може и да сте прав — отчете Нула номер. — Повечето хора нищо не забелязват. Но не е там работата. Тези тайни просто не е трябвало да станат публично достояние. Под каквато и да било форма.

Конската опашка сякаш беше пуснал корени пред вратата, зяпнал в стената по посока на някаква гледка, която само той можеше да види.

— Те искат само едно нещо — каза Нула номер, като подбираше внимателно думите си. — Да се върне гласът. Според тях кладенецът не е пресъхнал, но нивото му е паднало толкова, че вече не се вижда. Трудно ще е да се възстанови, но не и невъзможно.

И Нула номер се взря дълбоко в очите на Комацу, сякаш желаеше да премери дълбините им, така както човек оглежда една стая да прецени дали дадена мебел ще успее да се побере в нея.

— Както ви споменах преди малко, всички вие сте навлезли, без да искате, в едно минно поле. И сега за вас няма път нито напред, нито назад. Онова, което те могат да сторят за вас, е да ви покажат пътя, за да излезете оттам. В такъв случай едвам ще успеете да отървете кожата си, а те ще намерят начин да се освободят мирно и тихо от едни досадни неканени гости.

Нула номер скръсти ръце.

— Затова искаме вие съвсем кротко да се оттеглите. На тях им е все едно дали ще си заминете жив и здрав, или не. Но може да възникнат проблеми, ако се вдигне голяма шумотевица. Така че аз, господин Комацу, ще ви покажа пътя за отстъпление. И ще ви отведа на безопасно място. От вас ще искам само едно: да спрете да публикувате „Въздушната какавида“. Да не печатате повече екземпляри, нито да я издавате в джобен формат. И да прекъснете всякакви връзки с Ерико Фукада. Съгласен ли сте? Притежавате достатъчно голямо влияние, за да съумеете да постигнете всичко това.

— Предполагам, че ще мога, макар че няма да е никак лесно — отвърна Комацу.

— Господин Комацу, не сме ви довели тук, за да си говорим за предположения. — Очите на Нула номер станаха още по-червени и по-остри. — Не очакваме от вас да хукнете да събирате всички екземпляри от книгата, които са вече на бял свят. Само това липсва, че медиите да пощуреят. Пък и знаем, че влиянието ви не се простира чак дотам. От вас се иска единствено да действате тихо и кротко. Станалото — станало. Превърнала се веднъж във факт, белята не може да се поправи. Просто искаме от вас това нещо да не е повече под светлината на прожекторите. Разбирате ли какво ви говоря?

Комацу кимна.

— Както вече ви обясних, господин Комацу, съществуват някои факти, които в никакъв случай не бива да станат обществено достояние. В противен случай всички замесени ще бъдат подложени на определени последици. Така че, дайте, в името и на двете страни, да сключим примирие. Оттам насетне те няма да ви търсят отговорност. Ще ви гарантират мир. А вие няма да имате вече нищо общо с „Въздушната какавида“. Съвсем добра сделка, мен ако ме питате.

Комацу обмисли думите му.

— Добре. Като начало ще направя така, че „Въздушната какавида“ да не бъде повече публикувана. Ще намеря начин, макар че ще се нуждая от известно време. Лично от свое име мога да ви обещая, че ще прогоня всички мисли по въпроса от главата си. Смятам, че мога да обещая същото и от името на Тенго Кавана. Той поначало никога не е изпитвал ентусиазъм в това отношение. Насила го накарах да участва в цялата тази история. И ролята му остана далече в миналото. Според мен и Ерико Фукада няма да представлява проблем. Тя вече обяви, че не възнамерява да пише друга проза. Единствено не мога да предположа каква ще е реакцията на професор Ебисуно. Неговата крайна цел все пак беше да разбере в какво състояния е приятелят му Тамоцу Фукада. Иска да знае къде е в момента и с какво се занимава. Така че, независимо какво ще му кажа, не мога да го спра да не събира повече сведения за господин Фукада.

— Тамоцу Фукада е мъртъв — каза Нула номер. Гласът му бе тих, равен, но в същото време натоварен с някакво огромно бреме.

— Мъртъв ли? — не можа да повярва Комацу.

— Съвсем отскоро — рече Нула номер. Пое дълбоко въздух, после го издиша. — Почина от сърдечен удар. Всичко стана мигновено, така че не се е мъчил. Предвид обстоятелствата не уведомихме властите и го погребахме тайно в селището ни. По религиозни причини кремирахме тялото, смляхме всички кости и ги разпръснахме из околните планини. Според законите това е поругателство над тялото, но ще е много трудно да ни бъде повдигнато формално обвинение. Но ви казвам самата истина. Никога не лъжем, когато става дума за живота и смъртта. И бих желал да уведомите професор Ебисуно за чутото.

— Естествена смърт.

Нула номер кимна подчертано:

— Господин Фукада беше много важна личност за нас. „Важна личност“ дори е много неадекватно понятие в неговия случай. За нас той бе един гигант. И за смъртта му са уведомени много малко хора. Те бяха силно наскърбени от вестта за кончината му. Съпругата му — майката на Ерико Фукада — почина преди няколко години от рак на стомаха. Отказа да се подложи на химиотерапия и издъхна в нашата клиника. Съпругът й, Тамоцу, се грижеше за нея до самия й край.

— Но и за нейната смърт не сте уведомили никого — подсказа Комацу.

Нула номер не оспори думите му.

— А Тамоцу Фукада е починал съвсем наскоро, казвате.

— Точно така.

— И това стана след публикуването на „Въздушната какавида“?

Нула номер сведе поглед към масата, после вдигна очи и изгледа Комацу:

— Точно така. Господин Фукада почина след публикуването на „Въздушната какавида“.

— Има ли някаква връзка между двете събития? — осмели се да попита Комацу.

Нула номер помълча известно време, да обмисли отговора си. Накрая, сякаш взел някакво решение, проговори:

— Хубаво. Според мен най-добре ще е да съобщите всички факти на професор Ебисуно, за да е наясно. Господин Тамоцу Фукада беше действителният Вожд, онзи, който чува гласа. След като дъщеря му Ерико Фукада публикува „Въздушната какавида“, гласът престана да му говори и това подтикна господин Фукада да сложи край на своето съществуване. И той почина от естествена смърт. Или, по-точно казано, сложи край на своето съществуване по естествен път.

— Ерико Фукада е била дъщерята на Вожда… — промърмори Комацу.

Нула номер му отвърна с кратко, съкратено кимване.

— При което Ерико Фукада е тласнала своя баща към смъртта му — продължи Комацу.

Нула номер отново кимна:

— Точно така.

— Но религията продължава да съществува.

— Религията продължава да съществува — отвърна Нула номер и изгледа Комацу с очи като някакви древни топчета, замръзнали дълбоко в ледник: — Публикуването на „Въздушната какавида“ създаде за Сакигаке нещо много повече от дребни проблеми, господин Комацу. Те обаче ни най-малко не възнамеряват да ви наказват за това. Нищо не биха спечелили на този етап от подобно наказание. Те си имат своя мисия и за да я изпълнят, се нуждаят от тиха изолация.

— Значи, искате всички да отстъпят една крачка назад и да забравят за случилото се?

— С една дума — да.

— И сте счели за абсолютно необходимо да ме отвлечете, за да ми внушите това свое послание?

За пръв път по лицето на Нула номер пробяга някакво подобие на изражение — повърхностна емоция, намираща се някъде в пролуката между хумора и съчувствието:

— Те си направиха целия този труд да ви доведат тук, тъй като те настояваха да проумеете сериозността на положението. Не искаха да предприемат нищо драстично, но когато нещо е необходимо, не се колебаят и най-малко. Желанието им беше да усетите дълбоко всичко това. И ако дори един от вас не изпълни поетото от вас обещание, ще се случи нещо крайно неприятно. Следите ли мисълта ми?

— Следя я — отвърна Комацу.

— Честно казано, вие извадихте голям късмет, господин Комацу. Гъстата мъгла вероятно ви е попречила да забележите, че всъщност се намирате само на сантиметри от ръба на пропастта. Няма да е зле да не забравяте този факт. В момента те не разполагат със свободата да се разправят с вас. Имат много по-спешни проблеми. И в това отношение също извадихте доста голям късмет. Така че, докато трае този ваш късмет…

Нула номер обърна дланите си нагоре, като да провери дали не вали дъжд. Комацу зачака по-нататъшните му думи, но такива не последваха. Спрял веднъж да приказва, Нула номер придоби изключително изтощен вид. Надигна се бавно от стола, сгъна го и излезе от кубичната стая, без да хвърли дори един поглед назад. Тежката врата се затвори и бравата изщрака. Комацу пак остана съвсем сам.

* * *

Още четири дни ме държаха под ключ в тази квадратна стаичка. Обсъдили бяхме вече всички важни въпроси. Казаха, каквото имаше да ми казват, и сключихме споразумение. Така че не виждах за какво им е още да ме държат. Онези двамата не се появиха повече, а младежът, който ми носеше храната, така и не издума нито думичка. Продължавах да ям еднообразната им храна, бръснех се с електрическата самобръсначка и запълвах времето със зяпане по тавана и стените. Спях, когато изгасяха лампата, ставах, след като я запалеха. И разсъждавах върху чутото от Нула номер. Най-много ме поразиха думите му, че сме имали страхотен късмет. В това отношение Нула номер беше съвсем прав. Тия типове можеха да направят с мен каквото им скимне. Най-хладнокръвно можеха да ме пречукат. Наистина се убедих в това, докато ме държаха под ключ. И подозирам, че са ме оставили още четири дни именно с тази цел. Нищо не им убягва, и най-малката подробност.

Комацу взе чашата си и отпи от уискито със сода.

— После пак ме приспаха с оня хлороформ или каквото там му викат и дойдох на себе си призори, проснат на една пейка в Джингу Гайен[1]. Беше краят на септември, когато сутрините са студени. Благодарение на което наистина простинах, вдигнах температура и наистина прекарах три дни на легло. Но вероятно съм късметлия, че само с това се отървах.

Комацу, изглежда, приключи с разказа за патилата си.

— Професор Ебисуно знае ли за случилото се? — попита Тенго.

— Да, няколко дни след освобождението ми, след като ми спадна температурата, го посетих в планинския му дом. И му разказах горе-долу същото, което и ти чу.

— И как реагира той?

Комацу допи уискито си до последната капка и си поръча второ. Покани и Тенго, но той само поклати глава.

— Професор Ебисуно ме накара да му преразкажа всичко няколко пъти, като не спираше да ми задава куп въпроси. Отговарях му, доколкото ми позволяваха възможностите. Не че нещо ми пречеше да му преразказвам цялата история колкото пъти си искаше. Все пак след последния ми разговор с Нула номер прекарах цели четири дни под ключ в оная стаичка. Разполагах с куп свободно време, а нямаше с кого да си приказвам. Така че си преговарях чутото от него докато запомних всички подробности. Превърнал се бях в човек магнетофон.

— Но нямате никакво потвърждение за онова, което ви казаха по повод смъртта на родителите на Фука-Ери, нали? — попита Тенго.

— Точно така. Те казаха, че това е станало, но няма как да се провери. Не са обявили смъртта им пред властите. Но като го слушах Нула номер, нямах чувството, че си измисля. Както и той самият подчерта, за Сакигаке човешкият живот и смъртта са нещо свещено. След като приключих с изложението си, професор Ебисуно дълго мълча и го обмисляше. После излезе от стаята, без дума да каже, и дълго време го нямаше. Според мен се мъчеше да преглътне вестта за смъртта на двамата му близки приятели, да я приеме като нещо неизбежно. Може и да е предполагал, че отдавна ги няма на този свят, и да се е примирил предварително с тази мисъл. Но и така да е, пак те заболява, когато някой ти потвърди, че двама твои близки приятели вече не са между живите.

Тенго си спомни голата спартанска всекидневна и мразовитата дълбока тишина, нарушавана единствено от време на време от крясъка на някоя птица отвъд прозореца.

— Добре де — попита, — значи ли това, че сме успели да се измъкнем заднешком от минното поле?

Комацу отпи от донесеното му междувременно ново уиски със сода:

— Тогава не стигнахме до никакъв определен извод. Професор Ебисуно каза, че имал нужда да дообмисли нещата. Но какъв друг избор имаме, освен да изпълним заръката им? Задействах се моментално и успях да спра допечатването на нови екземпляри от „Въздушната какавида“, така че към момента целият й тираж е изчерпан. И издание в джобен формат няма да има. Досегашният тираж не бе никак малък и донесе куп пари на издателството, така че няма да са на загуба. В голямо издателство като нашето без съвещания не може да се мине, президентът на фирмата трябва да подпише всичко, но като им размахах под носовете перспективата за грандиозен скандал, свързан с участието на анонимен съавтор, началството се ужаси и много бързо се съгласи да ме послуша. Е, ще ме изолират напълно за известно време, но аз съм свикнал.

— Професор Ебисуно примири ли се с факта, че родителите на Фука-Ери са починали?

— Според мен, да. Макар че ще мине доста време, докато го осъзнае реално и го приеме напълно. Доколкото усещам, ония са абсолютно сериозни в намеренията си. Съгласни са на някоя и друга отстъпка, но имам чувството, че им се ще да потушат нещата. И затова са прибягнали до отвличането ми. Трябвала им е пълна гаранция, че ще възприемем посланието им. А и никой не ги е карал насила да ме уведомяват, че са изгорили тайно труповете на господин и госпожа Фукада. Поругателството над мъртвец си е сериозно престъпление, независимо колко трудно би могло да се докаже. Но те са предпочели да ми го съобщят. Да сложат всичките си карти на масата. И тъкмо това ме кара да вярвам в повечето неща, които чух от Нула номер. Да оставим настрана подробностите. Говоря ти за цялостната картина.

Тенго резюмира чутото от Комацу:

— Значи, бащата на Фука-Ери е бил онзи, който е чувал гласа. Тоест явявал се е пророк. Но след като дъщеря му публикува „Въздушната какавида“ и тя става бестселър, гласът престава да му говори, вследствие на което баща й умира от естествена смърт.

— Или по-скоро слага край на съществуването си по естествен начин — допълни Комацу.

— Така че за Сакигаке сега е от критично значение да си намерят нов пророк. Тъй като, престане ли гласът да им говори, цялата секта губи основанието си да съществува. Така че не им остава време да се разправят с такива като нас. Горе-долу до това се свежда всичко, нали така?

— Да, струва ми се.

— Което ще рече, че „Въздушната какавида“ съдържа информация, която е от критично значение за тях. Затова след публикуването й гласът е замлъкнал. Но каква ли ще е тази критична информация, към която сочи повестта?

— И мен този въпрос ме занимаваше много през последните четири дни на пленничеството ми — каза Комацу. — „Въздушната какавида“ е доста кратка повест. Светът, който описва, е населен с човечета. Главната героиня, десетгодишно момиче, живее в изолирана общност. Човечетата излизат нощем и създават въздушна какавида. В какавидата е нейното алтер его и се оформя взаимоотношение като между майка и дете, между мадза и доота[2]. В този свят има и две луни — една голяма и една малка, — вероятно символизиращи мадзата и доотата. Главната героиня на повестта — базирана на самата Фука-Ери, доколкото разбирам — отхвърля идеята да е мадза и избягва от общността, като оставя зад себе си доотата. Повестта не споменава какво става по-нататък с доотата.

Тенго се загледа за известно време в топящия се лед в чашата му.

— Питам се дали онзи, който чува гласа, се нуждае от посредничеството на доотата? — каза. — Нали първия път именно чрез нея чува гласа. Или по-скоро тя му превежда гласа на разбираем език. Тоест и двамата трябва да присъстват, за да може посланието на гласа да се преобразува в необходимата форма. Или, както се изразява Фука-Ери, необходимо е да има и приемник, и възприемник. Но преди всичко идва създаването на въздушната какавида, тъй като само в нея може да се роди доотата. А за създаването на самата доота е необходимо присъствието на изправна мадза.

— Това ли е твоето мнение, Тенго?

Тенго поклати глава:

— Не бих го нарекъл „мнение“. Но докато слушах вашето обобщение, ми мина през ум, че точно такава трябва да е връзката.

Докато преработваше повестта, че и след това Тенго бе разсъждавал много върху смисъла на думите мадза и доота, но така и не успя да схване общата картина. Сега обаче, докато разговаряше с Комацу, нещата взеха постепенно да си идват на мястото. При все че още си стояха въпросите: защо се появи въздушна какавида върху болничното легло на баща му? И защо в нея бе Аомаме като малко момиче?

— Една нелоша система — съгласи се Комацу. — Но не съществува ли проблем за мадзата да се отдели от своята доота?

— Трудно е мадзата да се възприеме за завършено цяло без нейната доота. Както се убедихме при самата Фука-Ери, много е трудно да се посочи какво точно означава това, но става дума за липсата на нещо — все едно човек е изгубил сянката си. Нямам представа каква би била доотата без своята мадза. Вероятно и двете ще са непълни, тъй като в крайна сметка доотата е само едно алтер его. Но в случая с Фука-Ери доотата, изглежда, е била в състояние да изпълнява ролята си на посредник дори в отсъствието на своята мадза.

Устните на Комацу се задържаха за известно време в плътно стисната линия, после леко се закривиха нагоре:

— Да не би да смяташ, че всичко във „Въздушната какавида“ е станало наистина?

— Не го твърдя. Просто изказвам предположение. Приемам за отправна точка хипотезата, че може да е станало в действителност.

— Хубаво — рече Комацу. — От което следва, че дори алтер егото на Фука-Ери да се отдели от тялото й, тя пак може да действа като посредник.

— А това обяснява и защо от Сакигаке не я принуждават да се върне дори когато знаят къде се намира. Понеже в нейния случай доотата може да изпълнява предназначението си дори когато мадзата не е наблизо. Което пък може да означава, че връзката между двете си остава силна въпреки раздалечението им.

— Окей…

Тенго продължи:

— Предполагам, че разполагат с многобройни дооти. Сигурно човечетата се възползват от всяка възможност да създават много въздушни какавиди. Надали им е приятно да разчитат само на един възприемник. Но пък, от друга страна, броят на способните да функционират правилно дооти може да е ограничен. Възможно е да има една мощна главна доота плюс няколко по-слаби спомагателни дооти, които функционират колективно.

— От което излиза, че оставената от Фука-Ери доота е била главната, правилно функциониращата, така ли?

— Напълно е възможно. Тъй като Фука-Ери е била винаги в центъра на всички описани събития. Все едно е била окото на урагана.

Комацу присви очи и събра длани върху масата. Когато се наложеше, наистина бе способен да се фокусира изцяло върху даден въпрос.

— И аз разсъждавах по този въпрос, Тенго-кун. А как ти се струва хипотезата онази Фука-Ери, която познаваме, да е всъщност доотата, а мадзата да е онази, която е останала в Сакигаке?

Тези думи буквално шокираха Тенго. Подобна мисъл изобщо не му бе идвала на ум. За него Фука-Ери си беше действителна личност. Но така формулирана, идеята започна да му се струва възможна. Все още не съм почнала да менструирам. Няма да забременея. Така беше казала Фука-Ери след половото им сношение през онази нощ. И невъзможността да забременее би била напълно логична, ако тя всъщност е била само едно алтер его. Тъй като алтер егото не е способно да се пресъздава — само мадзата го може. Въпреки всичко Тенго отказваше да възприеме такава хипотеза — че е възможно да се е сношил не с истинската Фука-Ери, а с нейното алтер его:

— Но Фука-Ери е една изявена личност. Със свой кодекс на поведение. Съмнявам се едно алтер его да притежава подобни неща.

— Абсолютно си прав — съгласи се Комацу. — Друго може и да няма Фука-Ери, но наистина е изявена личност със свой собствен кодекс на поведение. По този въпрос спор няма.

И все пак Тенго усещаше, че Фука-Ери крие някаква тайна, че в това красиво момиче е скрит някакъв критичен код, който той е длъжен да разгадае. Коя е истинската личност и коя е алтер егото? Или поначало е погрешна цялата идея да се дели тя на „реална“ и „алтер его“? Нима не е възможно Фука-Ери да е способна според обстоятелствата да манипулира както истинското си „аз“, така и своето алтер его?

— Има и още някои неща, които не мога да проумея — каза Комацу, втренчен в положените си върху масата ръце. За мъж на средна възраст имаше дълги нежни пръсти. — Гласът е замлъкнал, водата в кладенеца е пресъхнала, пророкът е мъртъв. Какво ще стане сега с доотата? Предполагам, че няма да го последва в смъртта, както правят индийските вдовици.

— Щом няма приемник, няма нужда и от възприемник.

— Така би било, ако придвижим хипотезата ти с още една крачка напред — каза Комацу. — Но дали Фука-Ери е съзнавала този предстоящ резултат, докато е пишела „Въздушната какавида“? Според човека на Сакигаке тя го е сторила неумишлено. Поне тя не е имала такова намерение. Но откъде може той да знае това?

— Нямам представа — рече Тенго. — Но и не мога да си представя, че Фука-Ери умишлено е тласнала баща си към неговата смърт. Според мен смъртта е очаквала баща й по някаква друга причина. И вероятно тъкмо това я е накарало поначало да избяга. Или пък се е надявала, че по този начин ще освободи баща си от гласа. Но това са само мои предположения, които с нищо не мога да подкрепя.

Комацу обмисля дълго думите му, докато от двете страни на носа му не се появиха бръчици. Накрая въздъхна и се огледа:

— Много особен е този свят. От ден на ден ми става все по-трудно да се ориентирам кое е чисто хипотетично и кое е реално. Я ми кажи, Тенго, ти като писател какво определение даваш за „действителност“?

— Когато убодеш някого с игла, да потече алена кръв — това е действителният свят — отвърна Тенго.

— Съвсем категорично си прав — одобри думите му Комацу и потърка вътрешната част на ръката си над китката. На повърхността се появиха бледи вени с не особено здрав вид — кръвоносни съдове, увредени от дългогодишно пиене, пушене, нездравословен начин на живот и разни литературни интриги. Комацу допи уискито си и ледът затропа из празната чаша. — Би ли поразширил хипотезата си? Взе да ми става интересна.

— Те, значи, търсят наследник на онзи, който чува гласа — рече Тенго. — Но в същото време им трябва и нова изправна доота. Новият приемник изисква и нов възприемник.

— Тоест трябва им и нова мадза. И за целта им се налага да създадат нова въздушна какавида. Доста солидна задача, бих казал.

— Затова са и толкова сериозни в намеренията си.

— Точно така.

— Но няма начин да търсят на сляпо — уточни Тенго. — Сто на сто имат някого предвид.

— И аз останах със същото впечатление — кимна Комацу. — Което пък обяснява защо толкова бързаха да се отърват от нас. Че да не им пречим повече. Голямо петно се явявахме върху личния им пейзаж.

— В смисъл?

Комацу поклати глава. И той не знаеше.

— Много ми е любопитно какво послание им е пращал досега гласът. И каква може да е връзката между гласа и човечетата.

Комацу отново поклати отчаяно глава. И това бе извън пределите на въображението им.

— Гледал ли си филма „2001: Космическа одисея“?

— Гледал съм го — рече Тенго.

— Ние сме като маймуните във филма. Ония, черните, рунтавите, дето само крещят каквото им дойде, докато танцуват около монолита.

В заведението влязоха двама нови клиенти, явно редовни посетители, тъй като се настаниха направо на бара и си поръчаха коктейли.

— Едно обаче може да се каже със сигурност — заяви Комацу с тон, който явно целеше да приключи разговора. — Хипотезата ти е убедителна. И смислена. Винаги съм обичал да разговарям с теб. Но сега-засега мисля да се измъкнем назад от това страшно минно поле и се надявам никога повече да не видя нито Фука-Ери, нито професор Ебисуно. „Въздушната какавида“ е само една безвредна фантастика, несъдържаща и капка конкретна информация. Какво говорел гласът и какво послание е изпращал, изобщо не ни засяга. И смятам, че трябва да оставим нещата такива, каквито са.

— Да слезем от лодката и да се върнем към живота на брега.

— Точно така — кимна Комацу. — Ще си ходя на работа всеки ден, ще си събирам ръкописи, които нямат никакво значение за никого, и ще ги публикувам в литературното си списание. Ти ще си ходиш в школата за зубрене и ще си преподаваш математиката на бъдещите студенти, а в промеждутъците ще си пишеш романите. Всеки от двама ни ще се върне към своя си мирен, монотонен живот. Никакви бързеи повече, никакви водопади. Ще си стареем бавно. Възражения има ли?

— Нямаме избор, мен ако ме питате.

Комацу оглади с пръст бръчиците около носа си:

— Правилно. Нямаме друг избор. И друго ще ти кажа: не желая повече да ме отвличат. Стига ми веднъж дето стоях запрян в онази стаичка. Ако пак ми се случи, може и да не оживея. Само като се сетя пак за ония двамата, и сърцето ми почва да думка. Един поглед от тях ти стига да хвърлиш топа.

Комацу се извърна към бара и вдигна чаша да покаже, че иска трето уиски със сода. И завря нова цигара между устните си.

— Но вие защо толкова дълго си мълчахте? Поне два месеца са минали, откакто са ви отвлекли. Трябваше по-рано да ми го съобщите.

— И аз не знам — наклони леко глава Комацу. — Прав си. Мислех си да ти кажа, но все отлагах. Не съм сигурен по какви причини. Може да съм изпитвал угризения на съвестта.

— Угризения на съвестта ли? — зачуди се Тенго. Най-малко такива думи бе очаквал да чуе от Комацу.

— Дори аз мога да имам нечиста съвест — рече Комацу.

— За кое?

Комацу не му отговори. Присви очи и завъртя незапалената цигара между устните си.

— Фука-Ери знае ли, че родителите й не са вече живи? — попита Тенго.

— Предполагам, че по някое време го е научила от професор Ебисуно.

Тенго кимна. Фука-Ери, изглежда, отдавна е знаела. Поне такова подчертано чувство имаше. Явно само той не е бил уведомен.

— Значи, слизаме от лодката и се връщаме към живота на сушата — повтори Тенго.

— Точно така. Изтегляме се полека от минното поле.

— Но дори и да го желаем, смятате ли, че ще ни е толкова лесно да се върнем пак към стария си начин на живот?

— Не ни остава друго, освен да опитаме — каза Комацу. — Нещо конкретно ли те притеснява?

— Сума неща около нас вече се подреждат в някакви необичайни схеми. Някои от тях вече са се преобразували и може да не им се удаде лесно да се върнат към предишното си състояние.

— Дори ако животът ни зависи от това?

Тенго завъртя двусмислено глава. От известно време имаше усещането, че е попаднал в някакво мощно течение, което се носеше мощно нанякъде. И че това течение го влачи към някакво непознато място. Но нямаше как да го обясни на Комацу.

* * *

Тенго реши да не съобщава на Комацу, че в момента пише роман, в който описва по-нататък света от „Въздушната какавида“. Надали той щеше да приветства подобна новина. А и от Сакигаке сигурно никак нямаше да се зарадват. Ако не си гледаше в краката, току-виж навлязъл в друго минно поле заедно с някои от хората около него. Но едно повествование следва своя си посока и се развива почти автоматично. И Тенго бе част от този друг свят, независимо дали му харесваше, или не. Само че за него този свят вече не бе измислен. Ами си беше реалният свят, където, като се порежеш с нож, бликва алена кръв. И в същия този свят на небето имаше две луни една до друга.

[1] Голям парк с много стадиони в токийския район Шинджуку. — Б.пр. ↑

[2] „Мадза“ и „доота“ са много близо до типичния начин, по който един японец би произнесъл английските думи mother (майка) и daughter (дъщеря). — Б.пр. ↑

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

(УШИКАВА): КАКВО МОЖЕ ТОЙ, КОЕТО ПОВЕЧЕТО ДРУГИ ХОРА НЕ МОГАТ

В безветреното, тихо четвъртъчно утро Ушикава се събуди, както винаги, преди шест и изми лицето си със студена вода. Чу новините по радио Ен Ейч Кей, докато си миеше зъбите и се бръснеше с електрическата самобръсначка. Кипна вода в тенджерката, заля с нея спагетите рамен и след като ги изяде, изпи и чаша нес кафе. Нави спалния чувал и го прибра в килера, после седна зад фотоапарата до прозореца. На изток небето просветляваше. Очертаваше се топъл ден.

Лицата на излизащите сутрин за работа бяха вече запечатани в мозъка му и нямаше смисъл да ги снима повече. Заизточваха се забързани от блока към гарата между седем и осем и тридесет. Обичайните заподозрени. До ушите на Ушикава долетяха звънките гласчета на тръгнали за училище дечица и му напомниха за детството на собствените му дъщери, които с огромно удоволствие посещаваха основното училище. Ходеха и на уроци по пиано и балет и си имаха куп другарчета. Но и досега на Ушикава му се струваше невероятно, че е имал такива обикновени, щастливи деца. Как можеше някой като него да се сдобие с толкова хубави рожби?

След сутрешния наплив движението от и към блока на практика секна. Изчезнаха и детските гласчета. Ушикава остави дистанционното на фотоапарата, облегна се на стената, запали цигара, но продължи да държи входа под око през процепа между пердетата. Както винаги, малко след десет се появи пощальонът на червената си моторетка и сръчно разпредели пощата по кутиите. Доколкото успя да види Ушикава, поне половината бяха писма с рекламни предложения, които така и щяха да заминат неразпечатани в боклука. Колкото повече се издигаше слънцето на небосвода, толкова по-топло ставаше и хората по улицата взеха масово да събличат връхните си дрехи.

Фука-Ери се появи на входа чак след единадесет по същото черно поло под сиво сако, дънки, маратонки и тъмни очила. Диагонално през гърдите й висеше голяма чанта, надута с багаж. Ушикава се отлепи от стената, отиде до фотоапарата върху триногата и надникна през окуляра.

Нямаше съмнение, че момичето напуска блока. Събрала е вещите си в чантата и заминава нанякъде, без намерение да се връща. Усещаше го. Може би е решила да се махне, понеже ме забеляза, че наблюдавам сградата, рече си Ушикава. Пулсът му се ускори при тази мисъл.

Тя излезе от входа, спря се и пак навири глава да търси нещо из жиците и трансформаторите. Слънцето се отразяваше от тъмните стъкла на очилата й. Дали видя онова, което търсеше? Или не успя? Очилата му пречеха да разчете изражението й. Така или иначе, тя прекара загледана в небето към тридесетина секунди. После, сякаш едва сега й бе хрумнала мисълта, се извърна и се загледа право в прозореца, зад който се криеше Ушикава. Сне очилата и ги пъхна в джоба на сакото. И фокусира смръщения си поглед право в замаскирания телефото обектив. Знае, пак си рече Ушикава. Това момиче знае, че се крия тук и я следя тайно. Затова го гледаше право насреща, през обектива, а оттам — право в окуляра. Така както водата протича обратно през някоя извита тръба. Ушикава усети как го побиха тръпки и по двете ръце.

Някоя и друга секунда Фука-Ери примигваше. Клепачите й се движеха нагоре-надолу по един трениран начин, сякаш бяха независими, безшумни живи същества. Нищо друго не мърдаше. Стоеше пред входа като издължена птица с извит врат, втренчила се право в Ушикава. А той нямаше сили да отклони своя поглед. Имаше чувството, че целият свят се е спрял за миг. Нито вятър имаше, нито звуци вибрираха във въздуха.

Най-после Фука-Ери престана да го гледа. Пак навири глава към небето, но този път само за две-три секунди. Без да променя изражението си. Извади тъмните очила от джоба си, пак си ги сложи и се запъти към улицата. Походката й бе плавна, уверена.

Сега трябва да изляза и да я проследя, помисли си Ушикава. Тенго още го няма, така че имам време да разбера къде отива тя. Няма да е зле да знам. Но Ушикава така и не успя да се отлепи от пода. Тялото му бе станало безчувствено. Онзи неин прям поглед през визьора му бе отнел необходимата му, за да действа сила.

Няма страшно, заутешава се седналият на пода Ушикава. На мен всъщност ми е нужна Аомаме. Ерико Фукада може и да е очарователна, но не е основната ми цел. Ролята й е второстепенна. Щом е тръгнала — да си върви.

След като излезе на главната улица, Фука-Ери тръгна забързано към гарата, без да се обръща назад. Ушикава я гледаше през процепа между избелелите от слънцето пердета. Когато полюляващата се зелена чанта се скри окончателно от погледа му, буквално долази от фотоапарата до стената, облегна се и зачака силите му да се възвърнат. Извади една „Севън Старс“, запали я и пое жадно дима. Но цигарата му се стори безвкусна.

Силите му така и не се връщаха. Всичките му крайници бяха като изтръпнали. Изведнъж усети как в него се е оформила една странна празнота, някаква абсолютна кухина. И че това празно пространство обозначава една проста липса, едно нищо. Ушикава седеше посред тази непозната празнота и не можеше да се изправи. Почувства тъпа болка в гърдите. Но не точно болка, а по-скоро нещо като разликата във въздушното налягане там, където материалното се среща с нематериалното.

Дълго седя на дъното на тази празнота, облегнат на стената, пушещ безвкусните си цигари. Онова момиче ми я остави тази празнота, като си тръгна. А може и да не е била тя, разсъждаваше Ушикава. Може би само ми е показала нещо, което вече се е намирало вътре в мен.

Даваше си сметка, че Ерико Фукада го е разтърсила из основи, до дъно. Нетрепващият й целенасочен поглед го бе раздрусал не само физически, но до сърцевината на съществуванието му, като някой, който се е влюбил страстно. Никога през живота си не се бе чувствал по този начин.

Не, това не може да бъде, мислеше си Ушикава. Защо пък ще се влюбвам в това момиче? По-неподходяща двойка надали може да му дойде наум на човек. Нямаше нужда да се поглежда в огледалото, за да се убеди, че е прав. Но и нещата не опираха само до външността. Няма по-отдалечен от нея човек, отколкото съм аз, във всяко едно отношение, заключи той. Да не говорим, че и сексуално влечение не изпитваше към нея. Колкото до секса, Ушикава си викаше една позната проститутка два пъти в месеца и това му стигаше. Обаждаше й се, замъкваше я в някоя хотелска стая и правеха секс. Не по-различно от ходенето на бръснар.

Ще трябва да е нещо на по-духовно ниво, реши Ушикава. Колкото и трудно да му беше, трябваше да приеме, че докато са се гледали през двата края на замаскирания телефото обектив, двамата с красивото момиче бяха стигнали до някаква сделка, произтичаща от най-далечните, най-тъмните дълбини на душите им. Макар и само за миг, двамата бяха разголили един за друг душите си. А после тя си замина и остави Ушикава сам-самичък в тази празнота.

Момичето знаеше, че я наблюдавам тайно през този обектив, а сигурно знае и че я проследих до супермаркета на гарата. Нито веднъж не се извърна, но със сигурност знаеше, че съм зад нея. Но не бе забелязал и най-малкия упрек в очите й. Ушикава имаше чувството, че някъде дълбоко в себе си тя го разбира.

Облегнат на стената, Ушикава наблюдаваше влизащите и излизащите през процепа между пердетата. Току-виж Фука-Ери се върнала. Може да се е сетила за нещо важно, което е забравила. Тя обаче не се върна. Решила е да отиде другаде и няма повече да се върне.

Ушикава прекара следобеда, чувствайки се ужасно безсилен. Усещането му за безсилие беше безформено, безтегловно. Кръвта му се влачеше бавно, мързеливо по вените. Гледаше на света като през фина мъгла и му се струваше, че ставите на ръцете и краката му скърцат глухо. Щом затвореше очи, погледът й го пронизваше болезнено в ребрата и болката започваше да го залива и да се оттегля като слаби океански вълни. Пак го залива, пак се оттегля. Но понякога бе толкова силна, че чак изохкваше. Но усети, че в същото време му дава и едно топло чувство, каквото никога дотогава не бе изпитвал.

Нито жена му и двете му дъщери, нито уютната им къщичка с градинката в Чуоринкан му бяха давали такава топлина. Вечно носеше в сърцето си нещо като буца замръзнала пръст — твърда, ледена сърцевина, с която живееше, откакто се помнеше. Но така и не бе усетил студа й. За него това си беше нормалната температура. Така или иначе, погледът на Фука-Ери бе успял, макар и само за миг, да стопи този лед. И да му причини тази тъпа болка. Топлината и болката идваха като чифт, така че, ако не приемеше болката, нямаше да почувства и топлото. Сделка, един вид.

Седнал в едно слънчево кътче, Ушикава изживяваше едновременно и болката, и топлината. Спокойно, без да помръдва дори мускул. Беше тих, мирен зимен ден. Минувачите прекосяваха деликатното му слънчево петно, но слънцето се местеше равномерно на запад, та след време слънчевото му кътче се скри в сянката на сградата и изчезна напълно. Замина си и следобедната топлина и взе да го обгръща нощният студ.

Ушикава въздъхна дълбоко и с неохота отлепи гърба си от стената. Тялото му все още пазеше спомен от безчувствието, но не толкова, че да не може да се движи из стаята. Най-сетне успя да се изправи на нозе, протегна се и разкърши късия си дебел врат, да прогони схващането. Сви юмруци, после разпери пръсти и пак, и пак, и пак. Накрая легна на татамито и направи обичайните си стречинг упражнения. Всичките му стави щракаха, но мускулите успяха постепенно да си възвърнат нормалната еластичност.

Дойде времето народът да се прибере от работа и от училище. Длъжен съм да продължа да наблюдавам, заповяда си Ушикава. Не е въпрос дали искам, или не, или дали постъпвам правилно. Щом съм се захванал с нещо, длъжен съм да го доведа докрай.

И Ушикава пак седна зад фотоапарата. Навън съвсем се беше стъмнило и лампата над входа вече светеше. Сигурно се включва с часовников автомат, реши Ушикава. Хора взеха да пристъпват към входа като безименни птици, завръщащи се в опърпаните си гнезда. Тенго Канава все още го нямаше, но Ушикава предполагаше, че скоро ще си дойде. Не може да седи вечно при болния си баща. Сигурно ще се прибере в Токио преди началото на новата седмица, за да се върне на работа. Само още някой и друг ден — възможно е дори още днес или утре.

Може и да съм гадно, безрадостно същество — буболечка под влажна скала, мислеше си Ушикава. И така да е, пръв ще се съглася. Но затова пък съм способна, търпелива, упорита буболечка, която не се предава лесно. Напипам ли следа, вървя по нея до горчивия й край. Каквато и стена да се изправи на пътя ми, покатервам се и я преодолявам. Сега се налага да си възвърна онова ледено хладнокръвие, което притежавах. Точно то ми е нужно в момента.

Застанал зад фотоапарата, Ушикава потри ръце. И се увери, че и десетте му пръста действат безотказно.

Куп неща не умея, дето се удават на обикновените хора: нито тенис мога да играя, нито ски мога да карам. Нито да работя във фирма, нито да издържам щастливо семейство. Но пък има и неща, които повечето хора не могат, а аз мога. При това безкрайно успешно. Като не очаквам нито аплодисменти, нито да ми пускат монети. Държа обаче да демонстрирам на света на какво съм способен.

В девет и половина прекрати наблюденията си за деня. Стопли на примуса консерва с пилешка супа и внимателно я изсърба, придружена с две студени хлебчета, после изръфа една необелена ябълка. Вдигна ципа на спалния чувал до брадичката си и се сви вътре като буболечка.

Работният му ден приключи. Не беше свършил кой знае колко полезна работа. Успял бе само да види как Фука-Ери излиза с багажа си от блока. Не знаеше накъде се е отправила. Все някъде е отишла, но къде? Завъртя главата си в спалния чувал. Какво всъщност го интересуваше къде е отишла? По някое време измръзналото му тяло се постопли, умът му миряса, заспа дълбоко. И мъничката ледена сърцевина пак зае полагащото й се място в душата му.

* * *

На следващия ден не се случи нищо особено. А два дни по-късно бе вече събота — поредният топъл, спокоен ден. Повечето хора си отспиваха. Ушикава обаче бе на пост до прозореца, заслушан в новините, бюлетина за пътната обстановка и прогнозата за времето по миниатюрното си радио.

Малко преди десет на празните стъпала пред сградата кацна голям гарван. Озърна се най-старателно с няколко наподобяващи кимане движения на главата си. Дебелият му черен клюн подскачаше нагоре-надолу, лъскавите му черни криле блестяха на слънцето. Пристигна пощальонът с червената моторетка, при което гарванът разпери неохотно криле, изграчи веднъж и отлетя. Пощальонът разпредели писмата по кутиите и си замина, подире му около входа се засуетиха цяло ято врабчета, но след като не намериха нищо, и те отлетяха. Дойде ред на котарак с тигрова окраска и с нашийник — вероятно на някой от съседите, но Ушикава не го беше виждал дотогава. Котаракът се изпика в пресъхналата цветна леха, подуши резултата и явно недоволен от констатацията си, помръдна с досада мустак. После навири опашка и се скри зад блока.

По някое време от сградата излязоха неколцина души — тръгнали или на разходка, или на пазар, ако се съдеше по облеклото им. Ушикава вече познаваше лицата на почти всички обитатели. Но не се интересуваше ни най-малко от характерите им, нито от частния им живот. Дори не се опитваше да си ги представи.

Сто на сто всеки един от вас цени личния си живот, мислеше си Ушикава. И държи безкрайно на него. Обяснимо е. Но за мен той просто няма значение. В моите очи не сте нищо повече от минаващи по сцената крехки хартиени кукли. От вас искам само едно — да си останете хартиени кукли и да не ми пречите на работата ми тук.

Нали така, госпожо Крушева? Беше лепнал този прякор на минаващата в момента жена заради крушовидната форма на тялото й, увенчана с огромен задник. Вие сте си най-обикновена хартиена кукла. Не сте истинска. Нали сте наясно с това? Макар да сте възедричка за хартиена кукла.

Докато си мислеше това, всичко, ставащо пред очите му, взе да му се струва безсмислено във всяко едно отношение. Ами ако се окаже, че сцената, която наблюдава, поначало не съществува? Ако самият той си въобразява всички тези изрязани от хартия хора, които всъщност не съществуват? Взе да се притеснява. Очевидно нервите му бяха разклатени от този продължителен престой в заключения празен апартамент, откъдето наблюдаваше минаващите. За да прогони тази криза, реши да си говори на глас:

— Добрутро, Дългоушко — рече по адрес на появилия се в окуляра кльощав старец с щръкнали като рога уши изпод белите му коси. — На разходка, а? Полезно е. Денят, като гледам, ще е хубав, така че ти пожелавам приятно прекарване. И аз бих се поразходил, да раздвижа кокалите, но няма как да спра да наблюдавам ден подир ден смотания ви вход.

Старецът беше по жилетка и вълнен панталон и имаше чудесна стойка. Едно вярно бяло куче много щеше да му отива, но в блока не се допускаха домашни любимци. След като старецът отмина, Ушикава изведнъж пак се почувства безсилен. Цялото това наблюдение май ще се окаже чиста загуба на време, рече си. Интуицията ми и пет пари не струва и всичките прекарани в тази празна стая часове не ме отведоха доникъде. Единственото, което постигнах, са разбитите ми нерви, протрити като плешивата глава на статуя на Джидзо[1], която минаващите деца галят за късмет.

На обяд Ушикава изяде ябълка със сирене и солени бисквити и топка ориз с маринована синя слива. После се облегна на стената и заспа. Сънят му бе кратък, не сънува нищо, но когато се пробуди, не можа да се сети къде се намира. Паметта му се бе превърнала в една идеално квадратна и идеално празна кутия. Единственото нещо в нея бе празно пространство. Ушикава се огледа в пространството. И установи, че всъщност не е празнота, а мрачна стая — празна, студена, без нито една мебел. Мястото му беше непознато. Върху неразгънатия вестник на пода до него имаше огризка от ябълка. Ушикава се почувства объркан. Как съм попаднал на такова странно място?

По едно време се сети. Оттук наблюдаваше входа на Тенговия блок. Така беше. Затова е този огледално-рефлексен фотоапарат „Минолта“ с телефото обектива. Спомни си и за тръгналия на разходка самотен белокос старец с щръкналите уши. Постепенно в празната кутия взеха да се връщат и други спомени, като птици, прибиращи се по залез в гнездата си. И се оформиха два твърди факта:

(1) Ерико Фукада си замина.

(2) Тенго Кавана още го няма.

В Тенговия апартамент на третия етаж няма никой. Пердетата са спуснати и в безлюдното пространство цари тишина. Нищо не я нарушава освен включващият се от време на време компресор на хладилника. Ушикава пусна въображението си да скита из тази сцена. Представата за празна стая не се различава особено от представата за света след смъртта. И изведнъж се присети за маниакалното тропане на инкасатора от Ен Ейч Кей. При цялото си неотлъчно наблюдаване така и не беше видял този мистериозен човек да излиза от сградата. Дали пък не живее в блока? Дали не е някой от живущите, който се представя за инкасатор, за да досажда на останалите обитатели? И ако е така, какъв е смисълът на тези му действия? Колкото и патологична да му се струваше тази теория, как другояче можеше да си обясни тази странна ситуация? Нищо друго не раждаше умът му.

Тенго Кавана се появи на входа малко преди четири следобед по старо яке с вдигната яка, тъмносиня бейзболна шапка и увиснала от рамото му пътна чанта. Влезе, без да се застои на входа, без дори да се огледа. При все че съзнанието на Ушикава бе все още мъгляво, нямаше как да пропусне тази едра фигура.

— Добре дошъл, господин Кавана — промърмори на глас Ушикава и щракна три кадъра с фотоапарата с автоматично превъртане на лентата. — Как е татко ви? Сигурно сте страшно уморен. Хубаво си починете. Приятно е човек да се върне у дома, дори когато става дума за жалко място като тукашното. Ерико Фукада си замина, между другото, с целия си багаж, докато ви нямаше.

Гласът му обаче не достигна до Тенго. Всичко това си го мърмореше под носа. Ушикава погледна часовника си и вписа в бележника: „3:56 следобед. Тенго Кавана се прибира от път“.

В мига, в който Тенго се появи на входа, някаква врата се отвори широко някъде и Ушикава усети завръщането на действителността. Така както въздухът нахлува в някой вакуум, нервите му изведнъж застанаха нащрек и тялото му се изпълни с нова жизненост. Ушикава бе отново полезна част от външния свят. Щракането от идващите по местата си неща галеше слуха му. Кръвообращението му се ускори и по тялото му се разнесе точно необходимото му количество адреналин. Чудесно, рече си. Така и трябва да бъде. Точно такъв трябва да съм аз, такъв трябва да е и светът.

* * *

Минаваше седем, когато Тенго отново се появи на входа. След залез-слънце вятърът се беше поусилил, а температурата спадна. Тенго, по избелели джинси, бе облякъл пуловер под якето. Спря се пред блока, огледа се, но нищо не видя. Погледът му мина и покрай прозореца, зад който се криеше Ушикава, но не забеляза наблюдателя. Тоя не е като Ерико Фукада, помисли си Ушикава. Тя е специална. Вижда неща, които другите не забелязват. Но ти, Тенго, за хубаво или лошо, си най-обикновен човек. Затова и не ме виждаш как дебна оттук.

Отчел, че навън нищо не се е променило, Тенго вдигна ципа на якето си догоре, пъхна ръце в джобовете и излезе на главната улица. Ушикава нахлупи чевръсто плетената шапка, уви шала около врата си, обу си обувките и тръгна по петите му.

Тенго се придвижваше бавно по улицата. Извърна се няколко пъти да погледне зад себе си, но не зърна Ушикава, който действаше предпазливо. Тенго му се видя замислен. Сигурно се чудеше защо Фука-Ери си е заминала. И очевидно вървеше към гарата. Дали не бе решил да се качи на някой влак? Това би затруднило доста проследяването му. Осветлението на гарата беше силно, а и в събота вечер надали можеше да се очаква да има много пътници. Ушикава щеше да бие на очи. Може би най-добре беше да се откаже.

Но се оказа, че Тенго изобщо не отива на гарата. След известно време свърна по една почти безлюдна улица и се спря пред бар с табела „Мугиатама“. Заведение за млади хора, ако можеше да се съди по вида му. Тенго погледна часовника си, постоя замислен няколко секунди, после влезе. „Мугиатама“, рече си Ушикава и поклати глава. Ама че тъпо име за бар.

Скри се в сянката на един телеграфен стълб и се огледа около себе си. Изглежда, Тенго се канеше да пийне и хапне нещо, така че поне половин час не му мърдаше. В най-лошия случай на Ушикава му предстоеше да стои там, без да мърда, към един час. Затърси с очи подходящо място, където да убие времето, докато гледа влизащите и излизащите от бара. За съжаление, в непосредствена близост имаше само млекарница, малка зала за събрания на религиозната секта Тенрикьо[2] и склад за ориз — и трите затворени. Ох, ама и аз с тоя мой късмет, рече си. Облаците бързаха по небето пред силния северозападен вятър. От топлината на деня бе останал само спомен. Ушикава никак не се блазнеше от мисълта да прекара тридесет минути до един час на тоя студ, без нищо да върши.

Що не взема да се откажа, мина му през ум. Какъв е смисълът да го следя, след като той очевидно влезе да вечеря. Ушикава се замисли дали и той да не се отбие някъде да хапне нещо сготвено, после да се прибере. То и Тенго сигурно нямаше да се бави дълго. Идеята много му се понрави. Представи си се седнал в уютно ресторантче пред димяща купа оякодон — ориз с пиле и яйца. От няколко дни не се беше хранил като хората. И едно греяно саке щеше да му дойде добре. При този студ още при първата крачка навън ще изтрезнее.

Но в този момент му се представи и друг сценарий: ами ако Тенго има среща с някого в „Мугиатама“? Нали той от дома си отиде направо там и преди да влезе, си погледна часовника. Или някой го чака вътре, или всеки момент ще дойде. В такъв случай Ушикава не бива да пропусне шанса да научи коя е тази личност. Дори ушите да му окапят от студ, длъжен е да изчака да види кой ще влезе в бара. Примири се с тази мисъл и изтри от ума си образа на оякодона и греяното саке.

Нищо чудно въпросната личност да се окаже я Фука-Ери, я самата Аомаме. Ушикава се стегна. Та нали упорството е отличителната ми черта. Докато има и искрица надежда, той ще се е вкопчил отчаяно в нея. И дъжд да го бие, и вятър да го вее, и слънце да го пече, и с тояга да го налагат — пускане няма. Защото веднъж изпуснеш ли я искричката, не се знае кога пак ще ти дойде. На тоя свят има и много по-болезнени неща, утеши се Ушикава.

Облегна се на стената в сянката на телеграфния стълб върху някакъв плакат на японската комунистическа партия и впери зорко очи във входа на „Мугиатама“. Вдигна зеления шал върху носа си и завря ръце в джобовете на якето. Стоеше абсолютно неподвижен, ако се изключи периодичното вадене на книжни салфетки, за да си издуха носа. Вятърът носеше от време на време откъслечни съобщения от високоговорителите на гара Коенджи. Някои от минувачите поглеждаха притеснено свилия се в сянката Ушикава и забързваха по пътя си. Добре, че беше тъмно, та не виждаха физиономията му. Набитата му фигура се очертаваше в сянката като злокобен орнамент и подплашваше всичко живо.

Какво ли пиеше и ядеше сега Тенго там? Колкото повече разсъждаваше по въпроса, толкова по-гладно и по-студено му ставаше. Но не можеше да се отърси от тази мисъл. Каквото и да е — може и да не е нито греяно саке, нито оякодон. Стига да е на топло и да е нещо сготвено. Но щом издържам тука на тоя студ, значи, на всичко мога да издържа.

Ушикава просто нямаше друг избор. Нищо не можеше да стори, освен да мръзне тук на ледения вятър, докато Тенго се навечеря. Спомни си семейния дом в Чуоринкан и масата, на която се хранеха. Сигурно на нея всеки път е имало нещо домашно сготвено, но сега за нито едно ястие не се сещаше. С какво, по дяволите, съм се хранил през ония години? Все едно се напъваше да си спомни нещо, станало през дълбоката древност. Имало едно време, много, много отдавна, на петнадесет минути пеш от гара Чуоринкан на линията Одакю, една новопостроена къщичка с уютна, мамеща столова. Две момиченца свирели на пиано, а из градинката и по моравата скачало чистокръвно кученце.

* * *

Тенго излезе от бара след тридесет и пет минути. Много по-лошо можеше да е, ободри се Ушикава. Е, и тридесетте и пет минути си бяха отвратителни, но все пак беше далеч по-добре в сравнение с един ужасен час и половина. Тялото му беше премръзнало, но поне ушите не му окапаха от студ. Докато Тенго седеше в бара, никой влизащ или излизащ не му направи впечатление. То всъщност само една двойка влезе по някое време и никой не излезе. Тенго сигурно е пийнал нещо набързо и е похапнал нещо леко. Ушикава тръгна подире му, като спазваше дотогавашната дистанция. Тенго се запъти обратно по същата улица, очевидно решил да се прибира.

Но най-неочаквано Тенго свърна от улицата по пряка, по която Ушикава не беше минавал. Май все още нямаше намерение да си върви у дома. Ушикава бе убеден, че е потънал в размисъл. Повече, отколкото преди. Понеже този път нито веднъж не се извърна. Ушикава се мъчеше да запомни разни ориентири по пътя им, та после да се върне по-лесно по същия път. Районът му беше непознат, но ако съдеше по нарастващото жужене на трафика, напомнящо буйна река, изглежда, се движеха в посока на околовръстното шосе. По някое време Тенго ускори ход. Може би се приближаваше към целта си.

Браво, браво, похвали себе си Ушикава. Очевидно се е запътил нанякъде. Заслужавало си е да не го изпускам от очи.

Тенго сви забързано по улица с къщи от двете й страни. Заради студения вятър хората си седяха у дома в съботната вечер с нещо топло в чашите пред телевизора. Улицата беше почти безлюдна. Ушикава гледаше да не скъсява разстоянието между себе си и Тенго. Добре, че Тенго бе лесен за следене. С този си ръст и широки плещи трудно би се изгубил в някоя тълпа. Пък и вървеше право, неотклонно натам, закъдето бе тръгнал. И не вдигаше поглед от земята, потънал в мислите си. Поначало правеше впечатление на прям, откровен човек, който няма какво да крие. Коренно различен от мен, рече си Ушикава.

И жена му на Ушикава обичаше да крие това-онова. „Обичаше“ всъщност не беше най-точната дума; по-скоро характерът й си беше такъв. И колко е часът да я попиташе човек, пак щеше да го излъже. А Ушикава изобщо не беше такъв човек. Криеше неща само когато имаха връзка с работата му. Попитаха ли го колко е часът, ако нямаше причина да излъже, съобщаваше точното време. И то най-любезно. За разлика от жена си. Тя и за годините си послъгваше — поне четири икономисваше. Едва когато си подаваха документите за сключване на брака, Ушикава забеляза истинската й възраст, но се направи, че не е видял. Не можеше да проумее защо му трябва на човек да лъже за нещо, което така или иначе ще излезе наяве. Голяма работа, като жена му била със седем години по-голяма от него!

Колкото повече се отдалечаваха от гарата, толкова по-малко хора срещаха по улицата. Накрая Тенго влезе в някакъв малък парк. Нищо и никаква детска площадка в ъгъла на жилищен квартал. Паркът беше безлюден. Че как иначе, рече си Ушикава. Кой е луд да се мотае по детските площадки в такава ветровита, ледена декемврийска вечер? Тенго я прекоси под студената светлина на живачната лампа и се насочи право към пързалката. След което взе, че се покатери на върха й.

Ушикава се скри зад една телефонна кабина и продължи да го държи под око. Пързалка ли?, смръщи се. За какво му е на дърт мъж да се катери по пързалки и такава мразовита нощ? Че дори и до апартамента му не бе близо. Сигурно имаше някаква друга причина да минава чак оттук. Не че бе някоя особено привлекателна детска площадка. Напротив, съвсем тясна и невпечатляваща беше: освен пързалката имаше две люлки, малка катерушка и пясъчник. Осветена от една-единствена живачна лампа, която, ако се съдеше по вида й, бе осветявала края на света поне няколко пъти, и едно разкривено оголяло дърво зелкова. И заключена обществена тоалетна — идеална повърхност за графити. Изобщо нищичко, което би сгряло нечие сърце или би разбудило нечие въображение. Е, в някой слънчев майски следобед можеше и да дойде по някоя майка с дете. Но във ветровитата декемврийска нощ? Изключено!

Да не би Тенго да имаше среща с някого на това място? И сега да го чакаше? Ушикава силно се съмняваше. Тенго не издаваше никакви признаци на човек, който чака някого. На влизане в паркчето не бе обърнал никакво внимание на останалите съоръжения. Умът му сякаш бе прицелен право в пързалката. Тенго дойде тук, за да се покатери именно на тази пързалка.

Де да го знаеш? Може пък открай време да е свикнал да размишлява върху детски пързалки. Нищо чудно върхът на една пързалка в парка през нощта да представлява за него идеалното място, където да обмисля сюжета на романа, който пише, или разни там математически формули. И колкото по-студено е, колкото по-силно вее вятърът, колкото по-смотан е паркът — толкова по-гладко му тече мисълта. Най-малко Ушикава можеше да си представи мисловния процес у един писател (съответно математик). Но практичният му ум му подсказваше, че е длъжен да не мърда, да държи Тенго търпеливо под око. Часовникът му показваше точно осем.

Тенго сякаш прегъна едрата си фигура и седна на върха на пързалката. Вдигна очи към небето. И взе да движи главата си напред-назад, докато в един момент не си намери едно определено място и впери неподвижен поглед натам.

Ушикава се сети за старата сантиментална поп песничка на Кю Сакамото, която започваше с думите „Погледни звездите на нощното небе. Блещукането на онази звездичка означава някакво дребно щастие“[3]. Не помнеше по-нататък текста, нито го вълнуваше. Сред областите, в които Ушикава никакъв го нямаше, бяха сантименталността и чувството за справедливост. Дали пък Тенго не беше изпаднал в някаква сантименталност, докато гледаше звездите от върха на пързалката?

Ушикава също вдигна очи към небето, но не успя да види никакви звезди. Коенджи, в токийския район Сугинами, не беше най-подходящото място за наблюдаване на нощното небе. Неоновите реклами и уличното осветление придаваха някакъв много странен цвят на небосвода. Може някой и да успееше да мерне през присвити очи някоя и друга звездичка, но това щеше да е човек с превъзходно зрение и способност за концентриране. На всичко отгоре тази вечер по небето се носеха купища облаци. Въпреки всичко Тенго седеше неподвижно върху пързалката с фиксиран в една точка от небето поглед.

Ама че досаден е тоя тип, реши за себе си Ушикава. От какъв зор бе седнал в тая ветровита зимна нощ на пързалката да гледа небето и да размишлява? Не че имаше някакво право да критикува Тенго. Все пак Ушикава сам си беше наложил да го проследи тайно, да върви подире му. Тенго си беше свободен гражданин и имаше правото да си гледа каквото си иска през всички годишни времена.

Ами и тоя проклет студ, мислеше си Ушикава. Откога му се пикаеше, но му се налагаше да се стиска. При тая заключена обществена тоалетна, да не би да вземе да пикае до телефонната кабина, независимо че никой нямаше да го види! Хайде, бе, викаше си, докато тъпчеше с крака, няма ли най-после да си тръгнеш? Дори да си потънал в размисъл, да си залят от сантименталност, да си се потопил в астрономически наблюдения — не ти ли е студено и на теб бе, човек? Що не вземеш да се прибереш на топло, а? Никой не ни чака у дома — нито теб, нито мен, — но пак ще е по-приятно, отколкото да кибичим тук и да ни замръзват задниците.

Тенго обаче изобщо нямаше вид на канещ се да си ходи човек. По едно време спря да гледа небето и насочи вниманието си към жилищния блок на отсрещната страна на улицата — нова постройка, шестетажна, със запалени лампи зад половината й прозорци. Тенго не откъсваше очи от блока. И Ушикава се вторачи, но не видя нищо, което да заслужи вниманието му. Най-обикновена кооперация. Не от най-висша категория, но все пак от класа. Качествен дизайн, облицована със скъпи плочки. Красив, добре осветен вход. Нищо общо с оная предназначена за събаряне евтиния, която Тенго наричаше свой дом. Дали докато оглеждаше кооперацията, Тенго не си мечтаеше и той да обитава такова място? Ушикава се съмняваше. Доколкото бе опознал Тенго, на него му бе все едно къде живее. Както не се вълнуваше и как е облечен. Нищо чудно да бе съвсем доволен от сегашното си скапано жилище. Щом имаше покрив над главата си и стени да го пазят от студа, какво друго му трябваше? Каквито и мисли да минаваха сега през ума му, сигурно бяха на съвсем друга тема.

След като разгледа всички прозорци на кооперацията, Тенго пак извърна поглед към небето. Същото стори и Ушикава. Но така, както се беше скрил, му пречеха и клоните на зелковата, и жиците, и други сгради. Поради което виждаше само половината небе. И не можеше да изчисли в коя точно точка е вперил поглед Тенго. По небосвода пробягваха безброй облаци, като многолюдна армия от нашественици.

Най-после Тенго се изправи и слезе безмълвно от пързалката, както пилот слиза от изтребителя си след тежък нощен самостоятелен полет. Пресече детската площадка и си тръгна. Ушикава се поколеба и накрая реши да не го последва. Най-вероятно Тенго се беше запътил към дома си. А на Ушикава му се пикаеше, та му се плачеше. Щом Тенго се изгуби от погледа му, отиде до площадката, свря се зад обществената тоалетна и там, в тъмното, където никой нямаше да го види, се изпика в един храст. Насмалко да му се пукне мехурът.

След като най-после се облекчи — а тази процедура отне точно толкова време, колкото му бе нужно на един дълъг товарен влак да мине по някой мост, — вдигна ципа на панталона, затвори очи и въздъхна дълбоко. Часовникът му вече показваше осем и седемнадесет. Тенго бе прекарал към петнадесет минути на върха на пързалката. Ушикава се убеди повторно, че него вече го няма, и се упъти към пързалката. Покатери се с късите си криви нозе догоре, седна на самия връх на ледената пързалка и погледна небето. Какво толкова гледаше тъй продължително Тенго?

Зрението на Ушикава беше доста добро. Малко му пречеше астигматизмът, но все пак успяваше да се оправя без очила. Но колкото и да се взираше сега, не успяваше да види нито една звезда. Вниманието му обаче бе привлечено от голямата луна на небето, около две трети пълна. Тъмната й охлузена външност надничаше съвсем ясно между облаците. Типична зимна луна. Студена, бледа, изпълнена с древни мистерии и щения. Висеше си там безмълвно на небето, без да мига, като мъртвешко око.

Ушикава преглътна. За известно време забрави дори да диша. Понеже през пролука в облаците мярна и втора луна, малко встрани от първата. Много по-малка от първата, леко разкривена и зелена, все едно обрасла с мъх. Но извън всякакво съмнение — луна. Такива едри звезди нямаше. И изкуствен спътник не беше. Но си беше там, залепена върху нощното небе.

Ушикава затвори очи и след няколко секунди пак ги отвори. Сигурно е било оптическа илюзия. Изключено бе да е видял такова нещо. Но колкото и пъти да отваряше и затваряше очи, малката луна продължаваше да си виси на небето. От време на време някой облак я скриваше, но щом отминеше, тя пак си беше там, на същото място.

Ето, значи, какво е гледал Тенго, каза си Ушикава. Дошъл е до детската площадка или да види за пръв път това явление, или да провери дали то все още съществува. Но несъмнено е знаел предварително за наличието на двете луни. Нито за миг не бе проявил изненада. Както седеше на върха на пързалката, Ушикава тежко въздъхна. Що за луд свят е тоя?, запита се. В какъв свят съм се забил? Но отговор отникъде не дойде. Галени от безбройните прелитащи облаци, двете луни — голямата и малката — висяха като някаква гатанка на небето.

Едно обаче знам със сигурност, заключи Ушикава. Това не е светът, от който идвам. Земята — такава, каквато аз я познавам, има само една луна. Неоспорим факт. А сега бройката се е увеличила на две.

Ушикава взе да изпитва усещане за дежа вю. Това ми е познато отнякъде, мислеше си. И отчаяно се разрови из паметта си. Намръщи се, стисна зъби и пусна драгата по тъмното морско дъно на мозъка си. Докато накрая му светна: „Въздушната какавида“.

Огледа се, но видя единствено познатия му открай време свят. Белите дантелени завеси по прозорците на насрещната кооперация, осветени отвътре от спокойни лампи. Нищо необичайно. Разликата бе само в броя на луните.

Слезе внимателно от пързалката и напусна забързано детската площадка, като да бягаше от очите на луните. Дали не полудявам?, запита се. Не, не може да бъде. Изобщо не полудявам. Умът ми е остър като чисто нов стоманен гвоздей — твърд, трезв, прав. Забит под най-подходящия ъгъл в сърцевината на действителността. Нищо ми няма. Разумът ми е абсолютно здрав. Ако някой е полудял, то това е заобикалящият ме свят.

И съм длъжен да разбера защо.

[1] Джидзо е японското име на бодхисатвата Кшитигарбха. В будизма бодхисатвата е същество или човек, който е взел решение да постигне пълно просветление за доброто на всички чувстващи същества. В Япония статуи на Джидзо обикновено се поставят на кръстопътища, за да помогнат на пътника да избере правилния път. — Б.пр. ↑

[2] Монотеистична религия, създадена през XIX в. от японката Накаяма Мики, известна и като Оясама. — Б.пр. ↑

[3] Miagete Goran Yoru No Hoshi Wo — хит от 1963 г. на Kyu Sakamoto (род. Hisashi Oshima, 1941–1985) — певец и композитор, чийто баща му дал прякора Кю — Деветката, понеже бил деветото дете в семейството. Ue O Muite Aruko („Гледам нагоре, докато вървя“, 1963 г.), по-известна с алтернативното си заглавие Sukiyaki, е единствената японска песен, стигала някога до номер едно в американската класация „Билборд“. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ОЩЕ ЕДНО ИЗРАЖЕНИЕ НА МОЕТО ПРЕОБРАЗУВАНЕ

В неделя вятърът престана. Денят бе топъл, тих, съвсем различен от предходната нощ. Хората съблякоха дебелите палта да се порадват на слънцето. Аомаме обаче така и не можа да се наслади на хубавото време; както винаги, прекара деня в стаята си, зад спуснатите завеси.

Пуснала си тихо „Симфониетата“ на Яначек, Аомаме си направи стречинга, после се зае със силова тренировка на уредите. И понеже бе добавяла постепенно нови упражнения към комплекса си, тренировката й отне близо два часа. После сготви, почисти апартамента и се опъна на дивана да чете „По следите на изгубеното време“. Стигнала бе най-после до третия том, „Обществото на Германт“. Стараеше се да си запълва пълноценно времето. Гледаше телевизия само два пъти на ден — новините по Ен Ейч Кей на обяд и в седем вечерта. Както винаги, нищо особено не се случваше. Всъщност по света ставаха какви ли не неща — хора загиваха, много от тях в трагедии от рода на влакови катастрофи, потънали фериботи и разбили се самолети. Някъде се водеше поредната безкрайна гражданска война, ставаха покушения и ужасни етнически кланета. Внезапни промени във времето причиняваха суша, наводнения, глад. Аомаме съчувстваше дълбоко на всички пострадали от тези трагедии и бедствия, но въпреки това отчиташе, че не се е случило нищо, което да е пряко свързано със самата нея.

Деца от махалата си играеха на детската площадка оттатък улицата и непрекъснато крещяха. Чуваше и как гарваните по покрива си разменят с грачене последните клюки. Въздухът бе изпълнен с аромата на ранна градска зима.

И изведнъж си даде сметка, че откакто се бе нанесла в този блок, не бе изпитала нито веднъж сексуално желание. Нито веднъж не й се бе приискало да прави секс. Дори до мастурбиране не беше прибягвала. Сигурно се дължеше на бременността и хормоналните промени в тялото й. За което Аомаме беше благодарна. Това място надали беше най-подходящото за търсене на сексуален отдушник, ако решеше да преспи с някого. Радваше се и че вече не й идва мензис. Никога не бе страдала особено от месечните си кръвотечения, но това не й пречеше да има чувството, че е снела от себе си тежко бреме, което от години бе мъкнала на плещите си. Една грижа по-малко.

Косата й бе порасла доста през трите месеца, които прекара тук. През септември едва стигаше до раменете й, а сега вече покриваше лопатките й. През детството й майка й вечно я подстригваше късо; след прогимназията, когато се посвети изцяло на спорта, поначало не я беше пускала да расте. И сега й се струваше прекалено дълга, но нямаше как сама да се подстриже. Подряза бретона си, но дотам. През деня вдигаше косата си на кок, а нощем я пускаше. И под звуците на някоя музика я разчесваше с четка сто пъти — нещо, което може да си позволи единствено човек с много излишно време.

Поначало не ползваше много грим, а сега, когато нямаше никаква нужда, пък хич. Но тъй като държеше да следва максимално някакъв установен дневен режим, полагаше специални грижи за кожата си. Масажираше я с кремове и лосиони и преди лягане си правеше маска. И понеже си беше много здрав човек, трябваше й да полага съвсем малко грижи, за да поддържа кожата си красива и лъскава. Ами ако и това беше страничен продукт на бременността? Чувала бе, че бременните имали красива кожа. Общо взето, като седнеше пред огледалото, пуснеше си косата и огледаше лицето си, стигаше до извода, че се е разхубавила. Или че най-малкото добиваше спокойния вид на зряла жена. Вероятно.

Никога досега Аомаме не се бе чувствала красива. Нито някой й го беше казвал. Майка й я третираше така, както се третира грозно дете. „Как не можа да се родиш по-хубава“, повтаряше й вечно тя в смисъл, че ако беше по-хубаво, по-сладко дете, щеше да доведе повече нови последователи на сектата. По тази причина Аомаме винаги беше избягвала да се гледа в огледалото. Когато такова действие ставаше неизбежно, задоволяваше се с бърза, ефикасна проверка на отражението си.

Тамаки Оцука й бе казала навремето, че харесва чертите й. „Никак не са лоши — викаше. — Дори са хубавки. Имай по-голямо самочувствие.“ Аомаме се бе почувствала щастлива. Тъкмо бе започнала да навлиза в пубертета и думите на приятелката й я успокоиха. И взе да си мисли: „Може и да не съм толкова грозна, колкото разправя мама“. Но дори Тамаки никога не й бе казвала, че е красива.

Едва сега, за пръв път в живота си, Аомаме забелязваше нещо красиво в лицето си. Можеше да се заседява за по-дълго пред огледалото и да се оглежда по-подробно. Без да изпада в нарцисизъм, разбира се. Разглеждаше лицето си от всякакви възможни ъгли, сякаш беше чуждо. Нима наистина бе станала красива? Или просто по този начин отчиташе, че всичко се е променило, не само лицето й. Не можеше да реши.

От време на време правеше по някоя намръщена физиономия пред огледалото. И намръщеното й лице си беше същото като едно време. Мускулите на лицето й се разтягаха във всички възможни посоки, чертите й се разделяха и всяка ставаше самостоятелна от останалите. От лицето й бликваха всички възможни емоции на света. Но то не бе нито красиво, нито грозно. От даден ъгъл изглеждаше демонична, но от друг — комична. А пък от трети лицето й представляваше хаотична бъркотия. Престанеше ли да се мръщи, лицевите й мускули се отпускаха постепенно така, както вълничките утихват по водната повърхност, и физиономията й се нормализираше. И Аомаме успяваше да открие една нова, малко по-различна версия на самата себе си.

— Трябва ти по-естествена усмивка — често й казваше Тамаки. — Когато се засмееш, чертите ти омекват, така че е срамота, дето не го правиш по-често.

Аомаме обаче не бе способна да се смее лесно или непринудено пред хората. Насилеше ли се да го стори, в крайна сметка се получаваше някакво пресилено озъбване, от което хората ставаха по-напрегнати и се чувстваха по-неудобно. При Тамаки беше тъкмо обратното: притежавате естествена, весела усмивка, която мигновено предразполагаше всеки нов неин познат. Но в края на краищата разочарованията и отчаянието бяха подтикнали Тамаки да се самоубие. И да остави след себе си Аомаме — която и една човешка усмивка не можеше да пусне.

Неделята минаваше спокойно. Топлото слънце бе примамило доста народ на отсрещната детска площадка. Родителите чакаха дечицата да се наиграят в пясъчника или на люлките. Деца имаше и на пързалката. По пейките седяха по-възрастни хора и не откъсваха очи от играещите си деца. Аомаме излезе на балкона, седна на стола и загледа неентусиазирано през процепа над пластмасите. Мирна сцена. Времето си върви по света. Над никого не тегне смъртна заплаха, никой не е по следите на някой убиец. И никой не държи в скрина при дрехите си увит в клин напълно зареден деветмилиметров автоматичен пистолет.

Дали някой ден пак ще стана част от този тих, нормален свят?, запита се Аомаме. Дали ще дойде ден, в който и аз ще изведа малкото за ръчичка в парка, да си играе на люлките и на пързалките? И ще живея, без да си правя сметката кого ми предстои да убия или той мен да убие? Възможно ли е изобщо всичко това в този свят на 1Q84 година? Или може да се случи само в някой друг свят? И което е най-важното — ще бъде ли Тенго до мен?

Аомаме престана да наблюдава парка и се прибра. Затвори остъклената плъзгаща се врата и спусна завесите. Домъчня й, понеже престана да чува детските гласчета. Пак се бе откъснала от всичко, завряна на място, в което всичко бе заключено отвътре. Трябва да престана да наблюдавам детската площадка денем, рече си. Тенго не би дошъл тук през деня. Онова, което той търси, е да види ясно двете луни.

След скромната вечеря Аомаме изми чиниите, после пак се облече дебело и излезе на балкона. Разстла одеялото върху скута си и се облегна назад на стола. Вечерта беше безветрена. Тук-там по небето се мяркаха облаци, готови да поставят на изпитание способността на всеки акварелист да борави деликатно с четката. По-голямата луна, незакривана от облаците, беше две трети пълна и заливаше земята под себе си с ярка особена светлина. В този час оттам, където седеше, Аомаме не можеше да види втората, по-малката луна. Все още се криеше зад една сграда, но Аомаме беше убедена, че е там. Усещаше присъствието й. Несъмнено скоро и тя ще й се появи.

Откакто бе почнала да се крие, свикна да изключва умишлено определени мисли от съзнанието си. Особено когато наблюдаваше детската площадка от балкона. В състояние бе да опразни тотално мозъка си. Фокусираше погледа си върху детската площадка, най-вече върху пързалката, но не мислеше за нищо. Дори да имаше някакви мисли, който да занимаваха мозъка й, те бяха предимно под повърхността. А тя изобщо си нямаше представа какво върши мозъкът й под повърхността. През редовни интервали нещо изплуваше отгоре, така както морските костенурки и делфините подават носове над водата, за да дишат. Едва когато се случеше това, тя си даваше сметка, че наистина си е мислела за нещо. После с изпълнени с пресен кислород гърди подсъзнанието й потъваше под повърхността. Изчезваше отново и Аомаме пак преставаше да мисли. Превърнала се бе в увит в свой мек пашкул уред за наблюдение, чийто поглед е погълнат от пързалката.

Гледаше парка, но в същото време нищо не виждаше. Ако нещо ново се появеше в полезрението й обаче, мозъкът й щеше моментално да реагира. Засега обаче нищо ново не се случваше. И вятър нямаше. Черните клони на зелковата стърчаха неподвижно като остри антени, насочени към небето. Целят свят бе застинал. Погледна часовника си. Минало беше осем. Май и тази вечер ще свърши така, без нищо извънредно. Максимално спокойна неделна вечер.

Светът престана да е замрял точно в осем и двадесет и три.

Изведнъж Аомаме забеляза мъж върху, пързалката. Той седна и впери поглед в една част от небето. Сърцето й се сви до размера на детско юмруче и така дълго се застоя в това състояние, като че не възнамеряваше никога повече да проработи. После изведнъж се изду до нормалния си размер и пак заби. Взе да помпа бясно с глух звук свежа кръв из тялото й. Умът на Аомаме бързо изскочи на повърхността на водата, отърси се и застана в очакване, готов за действие.

Това е Тенго, помисли си тя инстинктивно.

Но след като зрението й се проясни, осъзна, че не е той. Седналият на върха на пързалката мъж бе нисък колкото дете, с голяма квадратна глава с плетена шапка. А самата плетена шапка бе опъната по един смешен начин от деформираната му глава. Около врата си бе увил зелен шал и бе в тъмносиньо палто. Шалът му бе прекалено дълъг, а копчетата на палтото около корема му сякаш се готвеха да изскочат. Аомаме бе убедена, че тъкмо това „дете“ бе видяла да излиза снощи от парка. А то изобщо не беше дете, а мъж на средна възраст — нисък и набит, с къси крайници. С ненормално огромна и деформирана глава.

Аомаме си спомни как Тамару й бе описал човека с глава като на кукла фукусуке, когото бе нарекъл Главчо. Онзи, дето се навъртал около къщата с върбите в Адзабу и се интересувал от приюта. Мъжът на върха на пързалката отговаряше идеално на даденото от Тамару описание предната вечер. Значи, онзи гадняр не се е отказал от разследването си и вече е успял да се промъкне до нея. Ето, сега точно ми трябва пистолетът, мина й през ум. Как можах точно днес да го оставя в спалнята? Аомаме пое дълбоко въздух, остави хаосът в сърцето й да утихне, нервите й да се успокоят. Не се паникьосвай. В момента пистолет не ти трябва.

А пък и човекът изобщо не наблюдаваше нейния блок. Ами седеше отгоре на пързалката, точно където бе седял и Тенго, загледан в същата част от небето като Тенго. Стори и се умислен. Дълго време изобщо не помръдна, сякаш бе забравил как да се движи. Хич и не поглеждаше към апартамента й. И това окончателно я обърка. Какво става тук? Този нали мен ме търси, затова е тук? Най-вероятно е от Сакигаке. И несъмнено е страхотен преследвач. След като е успял да стигне до мен от резиденцията в Адзабу чак дотук. Но ето че сега седи там беззащитен, пред очите на всички, загледан безсмислено в нощното небе.

Аомаме се изправи крадешком, открехна съвсем леко плъзгащата се врата, пъхна се вътре и грабна телефона. Взе да набира с треперещи пръсти номера на Тамару. Незабавно трябваше да му доложи: от балкона си вижда Главчо, седнал на една пързалка на детската площадка отвъд улицата. Тамару знаеше какво да прави и несъмнено щеше да се справи умело със ситуацията. Но на четвъртата цифра се спря със слушалка в ръка и прехапа устни.

Прекалено рано е, заразсъждава Аомаме. Прекалено много неща не знаем все още за този човек. Ако Тамару го възприеме единствено като рисков фактор и ме отърве от него, всичко онова, което не знаем за него, ще си остане в неизвестност. От друга страна, човекът прави абсолютно същото, което правеше онзи ден Тенго. На същата пързалка, в същата поза, сякаш умишлено повтаря Тенговите действия. И сигурно и той вижда двете луни. Това за Аомаме бе почти безспорно. Вероятно съществува някаква връзка между този човек и Тенго. И нищо чудно да не е забелязал досега, че се крия в апартамент в отсрещния блок, затова ме е загърбил така беззащитно. Колкото повече разсъждаваше, толкова по̀ харесваше теорията си. Ако съм права, проследяването на този човек може да ме отведе право при Тенго. Вместо да го остави да ме търси, ще ползвам този тип за свой водач. При тази мисъл сърцето й още повече се сви, после задумка. И тя остави слушалката.

Има време да кажа на Тамару, реши Аомаме. Първо трябва да свърша нещо. И то, нещо рисковано, понеже става дума за това преследваният да преследва своя преследвач. А този тип безспорно е професионалист. Въпреки всичко не мога да пропусна една такава златна възможност. Друг такъв шанс надали ще ми се удаде. А и като го гледам този, имам чувството, че е доста замаян, поне засега.

Влезе бързо в спалнята, отвори чекмеджето на скрина и извади „Хеклер & Кох“-а. Вдигна предпазителя, вкара патрон в цевта и пак го спусна. Пъхна го отзад под колана на джинсите си и пак излезе на балкона. Главчо продължаваше да си седи там с вперен в небето взор. Деформираната му глава не помръдваше. Изглеждате тотално запленен от гледката в небето. Аомаме напълно го разбираше. Гледката беше повече от пленителна. Аомаме се върна вътре, облече си ватеното яке и нахлупи над очите си бейзболна шапка. Плюс чифт най-прости слънчеви очила с елементарна черна рамка. Достатъчно, за да променят изцяло външността й. Уви сив шал около шията си и пусна портфейла и ключа от апартамента в джоба си. Спусна се на бегом по стълбите и излезе от сградата. Подметките на маратонките й стъпваха безшумно по асфалта. Отдавна не бе усещала твърда, стабилна земя под нозете си и това усещане я окуражи.

Докато се придвижваше по улицата, се убеди, че Главчо си е още на мястото. След залез-слънце температурата бе спаднала значително, но поне още нямаше вятър. Така че студът дори й беше приятен. С излизаща от устата й бяла пара Аомаме се приближи максимално тихо към входа на парка. Главчо не даваше никакъв признак да я е забелязал. Не отлепваше очи от небето. Оттам, където беше застанала, Аомаме не го виждаше, но знаеше прекрасно, че на края на погледа му се намират две луни — една голяма и една по-малка. Несъмнено сгушени една в друга на мразовитото безоблачно небе.

Подмина парка, а когато стигна до следващия ъгъл, се обърна и се върна обратно. Скри се в сенките и се загледа в човека на пързалката. Опреният в гърба й пистолет бе не по-малко твърд и студен от самата смърт, но това усещане й придаваше сигурност.

Изминаха пет минути. Главчо бавно се изправи, отупа палтото си и хвърли още един поглед към небето. После, сякаш взел окончателно решение, се смъкна надолу по стъпалата на пързалката. Излезе от парка и тръгна по посока на гарата. Да го следи човек, се оказа не особено трудно. При все че в този жилищен район хората по улицата в неделната вечер не бяха много и макар да й се налагаше да поддържа определена дистанция, нямаше начин да го изгуби. А пък и той изобщо не подозираше, че някой може да е по следите му. Нито веднъж не се извърна, а се движеше с равномерно темпо, както върви угрижен човек. Голям майтап, рече си Аомаме: слабото място на преследвача е в това, че не може да си представи някой него да го преследва.

След време обаче й стана ясно, че Главчо изобщо не върви по посока на гара Коенджи. Докато бе седяла в апартамента си, бе изучила квартала най-подробно по една карта с всичките двадесет и три токийски района. Наизустила бе местната география, за да знае накъде да бяга, ако се наложи. Така че, макар онзи да беше тръгнал първоначално към гарата, тя го усети как смени посоката, когато свърна покрай един ъгъл. Главчо изобщо не е наясно с квартала, отбеляза тя наум. На два пъти се спираше на пресечка, оглеждаше се несигурно и проверяваше указателните табели по телеграфните стълбове. Категорично бе чужд човек в този квартал.

Най-после Главчо ускори крачка, от което Аомаме заключи, че се е озовал на позната територия. Подмина някакво общинско основно училище, свърна по тясна уличка и влезе в стар триетажен жилищен блок.

Аомаме изчака още пет минути. Никак не й се щеше да се сбута с него на входа. Над него имаше бетонни стрехи, а светлината от единствения глобус къпеше преддверието в жълто. Огледа се, но така и не видя табелка с името на сградата. Може пък и да беше безименна. Но си личеше, че е доста стара. Задоволи се с адреса, който бе запомнила от табелката на близкия телеграфен стълб.

Приближи се към входа чак след пет минути. Мина бързо под жълтеникавата светлина и чевръсто отвори вратата. В тясното преддверие нямаше никой. Празно пространство, лишено от топлина. Над главата й бръмчеше флуоресцентна лампа на отмиране. Отнякъде долитаха звуци от телевизор и виенето на дете, врънкащо за нещо майка си.

Аомаме извади от джоба на ватеното яке ключа от апартамента си и го остави да се полюлява от пръстите й, та ако някой я видеше, да си помисли, че и тя живее в блока, и огледа имената по табелките върху пощенските кутии. Една от тях може би ще е с името на Главчо. Шансовете не бяха особено големи, но не й пречеше да опита. Блокът не беше особено голям и нямаше кой знае колко обитатели. Когато стигна до името Кавана на една от кутиите, всички звуци изчезнаха.

Тя застана смразена пред кутията. Въздухът сякаш стана съвсем рядък и й стана трудно да диша. Леко раздалечените й устни се разтрепериха. Времето минаваше. Даваше си сметка колко глупаво и опасно постъпва. Главчо можеше пак да се появи всеки миг. Но нямаше сила, способна да я отдели от тази пощенска кутия. Едно малко картонче с името Кавана бе успяло да парализира мозъка й, да смрази тялото й на място. Нямаше никакво убедително доказателство, че обитателят Кавана е самият Тенго. Кавана не бе често срещащо се име, но в никакъв случай не бе толкова рядко, колкото Аомаме. Но ако предположението й, че Главчо е свързан някак си с Тенго, се окажеше вярно, много вероятно бе този Кавана да е наистина Тенго Кавана. А и номерът на апартамента му, 303, съвпадаше с номера на апартамента, който тя обитаваше в момента.

Какво да правя? Аомаме прехапа силно устната си. Умът й се движеше в кръгове и не виждаше никакъв изход. Какво да направя? Едно беше ясно: не можеше да остане забучена завинаги пред тая пощенска кутия. Реши какво иска и тръгна да се качва по неприветливото стълбище до третия етаж. На места по протъркания под личаха тънки пукнатини от дългогодишната експлоатация. Докато крачеше, подметките на маратонките й стържеха по бетона.

И ето че Аомаме се озова пред апартамент 303. Най-обикновена стоманена врата с пъхнато в джобчето картонче с печатен надпис „Кавана“. Само фамилията. Двата йероглифа й се сториха груби, несвързани органически. Но в същото време съдържаха една дълбока загадка. Аомаме се застоя вслушана с остри като бръснач сетива. Отвътре не идеха абсолютно никакви звуци; не можеше да се познае дори дали нещо свети. До вратата имаше звънец.

Аомаме се чувстваше объркана. Прехапа устна и взе да обмисля следващата си стъпка. Дали да позвъня?, питаше се. Ами ако всичко това е някаква коварна клопка. Ако зад вратата дебне със зловеща усмивка Главчо, като зло джудже в тъмна гора? Може нарочно да ми се е разкрил там, на пързалката, за да ме примами тук и да ме вземе в плен. Явно знае, че търся Тенго, и използва това за примамка. Гаден, коварен човек, който знае прекрасно кое е слабото ми място. Това е единственият начин, по който може да ме накара да отворя вратата си отвътре.

Огледа се — да не се бе появил някой, и извади пистолета изпод колана на джинсите си. Вдигна предпазителя, после набута оръжието в джоба на ватеното яке, та да й е подръка. Стисна го с дясната си ръка, с пръст върху спусъка, а с лявата натисна звънеца.

Из апартамента се разнесе звън. Плавна мелодийка, в съвсем различен ритъм от този на думкащото й сърце. Стисна здраво пистолета в очакване вратата да се отвори. Но не би. А и през шпионката май никой не я погледна. Изчака миг, после пак позвъни.

Звънецът бе достатъчно силен, че да накара всички обитатели на квартал Сугинами да вдигнат глава и да наострят слух. Дясната длан на Аомаме върху дръжката на пистолета взе да се изпотява. Но отговор не последва.

Най-добре е да си вървя, реши. Който и да е този Кавана в 303-ти апартамент, в момента не си е у дома. А някъде из сградата все още витае оня зловещ Главчо. Опасно е да оставам за по-дълго. Хукна надолу по стълбите, хвърли в движение бърз поглед на пощенската кутия и излезе от блока. Мина бързо с наведена глава под жълтата лампа и се запъти към улицата. Погледна веднъж назад, да се убеди, че никой не я следи.

Сума неща трябваше да премисли и не по-малък брой решения да вземе. Бръкна в джоба и постави предпазителя на пистолета. После, отдалечила се от всякакви любопитни очи, пак го напъха под колана на джинсите си отзад. Не бива да храня особено големи надежди и очаквания, заповяда си. Онзи Кавана може и да е Тенго, но може и да не е. Раздуеш ли веднъж надеждите си, умът ти почва да действа на своя глава. А когато надеждите ти не се оправдаят, изпитваш разочарование, а разочарованието води до чувство за безпомощност. Ставаш невнимателен и ти пада гардът. А на този етап тъкмо това най-малко мога да си позволя.

Нямам представа какво знае Главчо и какво не знае. Но истината е, че се доближава все повече към мен. Толкова близо, че съвсем скоро ще може да ме пипне. Което значи, че трябва да се стегна и да бъда нащрек. Насреща си имам изключително опасен противник. И най-малката ми грешка може да се окаже фатална. Като начало, в никакъв случай не бива да се приближавам до онзи стар блок. Той тъкмо там се крие и крои планове как да ме хване — като отровен, кръвожаден паяк, изплел мрежата си в мрака.

Докато се прибере в апартамента си, Аомаме вече бе решила какво ще прави по-нататък. Пред себе си имаше един-единствен път.

* * *

Сега набра целия номер на Тамару. Остави телефона да звъни дванадесет пъти, после окачи слушалката. Свали си шапката и палтото, върна пистолета в чекмеджето и изпи жадно две чаши вода. Напълни чайника и го сложи на котлона. Надникна през процепа между завесите към отсрещния парк, да се убеди, че там няма никой. Застана пред огледалото в банята и среса косите си. Но и след това пръстите й отказваха да я слушат. Напрежението не ги напускаше. Тъкмо заливаше с вряла вода чая, когато телефонът иззвъня. Тамару, разбира се.

— Току-що видях Главчо — съобщи му тя.

Мълчание.

След като казваш току-що го видях, да разбирам ли, че вече го няма?

— Точно така. Преди малко беше в парка срещу блока ми. Но вече не е там.

— Какво разбираш под преди малко?

— Към четиридесет минути.

— И какво ти попречи да ми се обадиш преди четиридесет минути?

— Нямах време. Трябваше да го проследя.

Тамару издиша ужасно бавно, сякаш назорваше въздуха да излезе.

— Да го проследиш ли?

— Не исках да го изпусна.

— Нали съм ти казал никъде да не излизаш?

Аомаме обърна особено внимание на подбора на думите си:

— Но как мога да стоя бездейна в лицето на приближаващата се опасност? Нали ти сам каза, че дори и да съм ти се обадела, нямало да можеш да дойдеш веднага?

Тамару издаде лек звук от гърлото си.

— Значи, ти проследи Главчо.

— Според мен той изобщо нямаше представа, че вървя подире му.

— Това е част от репертоара на професионалиста — предупреди я Тамару.

И беше прав. Колко му беше онзи да се е престорил, за да я заблуди? Не че беше готова да го признае.

— За теб съм сигурна, че го можеш, но Главчо е далеч под твоето ниво. Колкото и да е печен, не може да се сравни с теб.

— Може да е бил с ортак.

— Не. Абсолютно сигурна съм, че беше сам.

— Добре — каза Тамару след кратка пауза. — И къде установи, че се е запътил?

Аомаме му съобщи адреса на сградата и описа външността й. Каза, че не знаела онзи в кой апартамент е. Тамару си записа. После зададе няколко въпроса на Аомаме и тя му отговори колкото можеше най-точно.

— Казваш, че когато си го видяла за пръв път, бил в парка срещу твоя блок — рече Тамару.

— Точно така.

— И какво правеше той там?

Аомаме му разказа как онзи седеше на върха на пързалката и гледаше нощното небе. Но не спомена за двете луни. Както можеше и да се очаква.

— Гледаше небето ли? — попита Тамару. И Аомаме чу как зъбните колелца в мозъка му се задвижиха.

— Ами да. Небето, луната, звездите… Нещо такова.

— И си седеше съвсем беззащитен, открит, на пързалката?

— Точно така.

— И това не ти се видя странно? — попита Тамару. Гласът му бе твърд и сух и й напомни за пустинно растение, способно да изкара цяла година на еднодневна доза дъжд. — Тоя тип, значи, влиза по следите ти. И се добира на една крачка разстояние от теб. Което не всеки го може. И изведнъж се озовава на някаква пързалка, заплеснал се по небето. Без да обръща и капка внимание на апартамента, който обитаваш. Нещо не се връзва.

— Съгласна съм, че не звучи никак логично. Но така или иначе, не биваше да го изпускам.

— И все пак смятам, че си се изложила на ненужна опасност — въздъхна Тамару.

Аомаме не му отвърна.

— Това, че го проследи, приближи ли те към отговора на гатанката? — попита Тамару.

— Не — отвърна Аомаме. — Но едно нещо привлече вниманието ми.

— А именно?

— На пощенските кутии открих името Кавана, на човек, който живее на третия етаж.

— Е, и?

— Не си ли чул за „Въздушната какавида“? Повестта, която беше бестселър това лято?

— Представи си, че дори и аз чета вестници. Авторката й, Ерико Фукада, била дъщеря на един от последователите на Сакигаке, поради което изчезнала, и се смяташе, че е била отвлечена от култа. И че полицията разследвала случая. Но самата книга още не съм я чел.

— Ерико Фукада изобщо не е дъщеря на някакъв последовател, а на самия Вожд — на водача на Сакигаке. Дъщеря е на човека, когото аз изпратих в отвъдното. А Тенго Кавана бил нает от редактора на книгата да пренапише анонимно „Въздушната какавида“, което и направил. Така че в действителност повестта е плод на съвместната работа на двамата.

Настъпи продължителна тишина. Достатъчна за човек да отиде до другия край на една дълга, тясна стая, да направи справка в някой речник и да се върне до телефона. Най-сетне Тамару наруши мълчанието.

— Но ти нямаш доказателство, че онзи Кавана в блока му е Тенго Кавана?

— Засега поне нямам — призна Аомаме. — Но ако е той, всичко се връзва логически.

— Да, някои неща се засичат — отчете Тамару. — А ти откъде си сигурна, че тъкмо този Тенго Кавана е пренаписал анонимно „Въздушната какавида“? Предполагам, че никъде не е оповестено публично. Представям си какъв скандал би гръмнал, ако се разчуеше.

— Научих го от самия Вожд. Каза ми го малко преди да умре.

Гласът на Тамару леко се вледени:

— Не смяташ ли, че това трябваше отдавна да ми го кажеш?

— Навремето не му отдадох необходимото значение.

Пак настъпи продължителна тишина. Аомаме не можеше да си представи какво си мисли Тамару, но много добре знаеше, че не обича да му се оправдават.

— Добре — каза той накрая. — Да оставим въпроса временно настрана. Дай да говорим по същество. Според теб Главчо е по следите на въпросния Тенго Кавана. И че покрай него е успял да влезе и в твоите следи.

— Аз поне така си мисля.

— Нещо не ми е ясно. От къде на къде Тенго Кавана ще води до теб? Нали между теб и Кавана няма никаква връзка, а? Като се изключи това, че си си имала вземане-даване с бащата на Ерико Фукада, а Тенго е пренаписал анонимно повестта й.

— Връзка има — рече безизразно Аомаме.

— Какво искаш да кажеш? Че между теб и Тенго Кавана съществува пряка връзка ли?

— Бяхме в една и съща паралелка в основното училище. Освен това смятам, че той е бащата на бебето ми. Само че не мога да ти го обясня по-подробно. Прекалено… как да ти го кажа… прекалено лично е.

И чу как на другия край на линията химикалка взе да почуква по бюрото — единственият шум, който стигаше до ушите й.

— Лично — повтори Тамару с такъв глас, сякаш беше съзрял някаква гадина върху камък в градината.

— Съжалявам — каза Аомаме.

— Разбирам. Съвсем лична работа. Няма да разпитвам повече — каза Тамару. — И сега какво конкретно очакваш от мен?

— Ами, като начало ми се ще да знам дали онзи Кавана от блока е всъщност Тенго Кавана. При възможност бих предпочела лично да се убедя, но ми се струва прекалено рисковано да се връщам там.

— Съгласен съм.

— А и Главчо вероятно се крие някъде из същия блок и крои някакъв план. Ако още повече се приближи към мен, ще трябва да предприемем нещо.

— На него вече му е известно доста за връзката между теб и вдовицата. Най-старателно се е добрал до куп несвързани улики и сега се мъчи да ги свърже. Така че не можем да си позволим да го пренебрегнем.

— Имам и още една молба към теб — рече Аомаме.

— Казвай.

— Ако живеещият там наистина се окаже Тенго Кавана, не желая да му се случи нищо лошо. Но ако това е неизбежно, нека аз заема мястото му.

Тамару пак замълча задълго. Само че вече не почукваше с химикалката. Напротив, никакви звуци не се чуваха повече. Той обмисляше нещата в свят, в който нямаше звуци.

— Струва ми се, че мога да изпълня първите ти две молби — каза Тамару. — Те са част от задълженията ми. Но по отношение на третата, нищо не мога да ти кажа. Тя засяга прекалено лични неща, а и има много около нея, което не ми е ясно. Ако съдя по собствения си опит, бих казал, че да изпълняваш три неща едновременно, не е никак лесно. Независимо дали го искаш, или не, започваш да определяш приоритети.

— Не възразявам. Определяй приоритетите както си искаш. Но едно не бива да забравяш: докато съм жива, трябва да се срещна с Тенго. Трябва да му кажа нещо.

— Ще го имам предвид — рече Тамару. — Докато мозъкът ми има място да го побере.

— Благодаря ти.

— Длъжен съм да доложа всичко, което ми каза, на вдовицата. Въпросът е доста деликатен, така че не ми се полага сам да вземам решенията. Така че засега ще затворя. А ти недей повече да излизаш, чуваш ли? Заключи се и никъде не мърдай. Всяко твое излизане може да предизвика проблеми. Възможно е дори вече да ги е предизвикало.

— Да, но и ми позволи да науча туй-онуй за него.

— Добре, добре — като че се предаде Тамару. — Ако съдя по това, което ми съобщи, много добре си се справила. Признавам го. Но ти не сваляй гарда. Не знаем какво крие той в ръкавите си. А като имам предвид ситуацията, предполагам, че зад него стои някаква организация. Пазиш ли още онова, което ти дадох?

— Разбира се.

— Дръж го подръка.

— Слушам.

Кратка пауза, после връзката прекъсна.

Аомаме се отпусна в напълнената догоре вана и докато се топлеше, си мислеше за Тенго. За онзи Тенго, който или живееше в апартамент в онзи стар блок, или не живееше. Представи си неприветливата стоманена врата и прикрепеното към нея картонче с отпечатаното върху него име Кавана. Какво ли има зад тази врата? И какъв ли е животът му?

Напипа в горещата вода гърдите си и ги потърка. Зърната й бяха станали още по-едри и по-твърди. Но и по-чувствителни. Защо не можеше това да са Тенговите ръце, а не моите?, размечта се. И си представи ръцете му — едри и топли. Силни, но и задължително нежни. Колко радост и спокойствие би усещала, ако гърдите й бяха обвити от дланите му. Аомаме беше забелязала, че освен всичко друго, гърдите й бяха и понаедрели. И не ставаше дума за някаква оптическа илюзия. Наистина бяха набъбнали, а извивките им бяха станали по-меки. От бременността ще да е. Макар че може просто да са наедрели без връзка с бременността. Още едно изражение на моето преобразуване.

Положи длани върху корема си. Все още почти не й личеше, а и, неизвестно защо, сутрин не й ставаше лошо. Но малкото си седеше скрито там, в нея. Убедена бе. Чакай, чакай!, споходи я изведнъж нова мисъл. Ами ако искат не моя живот да отнемат, а живота на това, малкото? Ако, за да отмъстят за убийството на Вожда им, искат заедно с мен да го премахнат и него? Кръвта й се смрази при тази мисъл. И решимостта й да види Тенго се удвои. Те двамата заедно са длъжни да опазят малкото. Толкова много ценни неща бяха ограбени от живота ми, рече си наум. Това обаче няма да им го дам.

Легна си и известно време чете, но сънят не идваше. Затвори книгата и се сви внимателно на кълбо, да защити корема си. И с буза върху възглавницата се замисли за зимната луна на небето над парка и за по-малката зелена луна до нея. Мадзата и доотата. Представи си как смесената светлина от двете луни къпе голите клони на зелковата. Точно в този момент Тамару съставя плана си и мозъкът му щрака със светкавична скорост. Привидя й се със сключени вежди, с бясно тракаща върху бюрото химикалка. И чак тогава я обви мекото одеяло на съня, сякаш примамено от този монотонен несекващ ритъм.

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

(ТЕНГО): НЯКЪДЕ В ГЛАВАТА СИ

Телефонът звънеше. Стрелките на будилника му сочеха 2:04. Понеделник, 2:04 след полунощ. Навън беше тъмно, а Тенго беше заспал дълбоко, без да сънува.

В началото реши, че е Фука-Ери. Надали друг би му звънял в този безбожен час. Или пък Комацу, който не признаваше такива неща като времето. Но пък телефонът звънеше другояче, когато го търсеше Комацу — по-настойчиво, по-делово. При това двамата се бяха разделили само преди няколко часа.

Един от вариантите — първият, ако питаха Тенго — беше да не обърне внимание на телефона и да продължи да спи. Телефонът обаче не млъкваше. Като нищо щеше да си звъни цяла нощ, ако не го вдигнеше. Стана, охлузи пищяла си и вдигна слушалката.

— Ало — рече сънливо.

Имаше чувството, че главата му е пълна със замразени марули. Изглежда, все още имаше хора, които не знаеха, че марулята не бива да се замразява. Понеже, измръзне ли, престава да е хрупкава — а това е най-важното за една маруля.

Когато опря слушалката о ухото си, чу вой на вятър. Някакъв своеволен вятър, лудуващ из тясна долина и разрошващ козината на привелите се над бистрото планинско поточе красиви елени. Но веднага осъзна, че чува не вятър, а нечие усилено от телефона дишане.

— Ало? — повтори Тенго. Кой ли си правеше шега с него по телефона? Или просто връзката бе лоша?

— Ало — дойде далечен глас. Познат му женски глас. Но не на Фука-Ери. Нито на по-възрастната му приятелка.

— Ало — потрети Тенго. — Кавана на телефона.

— Тенго-кун — каза женският глас.

Най-после се разбра, че не е грешен номер. Но пак не се сещаше кой го търси.

— Кой се обажда?

— Куми Адачи.

— Здрасти — каза Тенго. Куми Адачи — младата сестра от апартамента с бухащия бухал. — Какво става?

— Да не би да спиш?

— Спях — отвърна Тенго. — А ти?

Излишен въпрос. Как може да ти се обажда някой, който спи? Защо питам такива глупости, зачуди си се сам Тенго. Сигурно е от замръзналата маруля в главата ми.

— Дежурна съм — рече тя и се прокашля. — Господин Кавана току-що почина.

— Господин Кавана току-що почина — повтори неразбиращо Тенго. — Какво му съобщаваха: че самият той току-що е починал ли?

— Баща ти издъхна — перифразира изказването си Куми.

Съвсем безсмислено Тенго прехвърли слушалката от дясната в лявата си ръка.

— Издъхна — повтори.

— Бях задрямала в сестринската стая, когато иззвъня звънецът, малко след един. Звънеше се от стаята на баща ти. Той толкова отдавна е в кома, че се озадачих кой може да е позвънил заради него, затова реших да отида и да проверя. Докато стигна дотам, беше спрял да диша, спряло беше и сърцето му. Събудих дежурния лекар и се опитахме да го свестим, но безуспешно.

— Какво искаш да кажеш? Че баща ми сам е натиснал звънеца ли?

— Най-вероятно. Кой друг може да го е сторил?

— И каква е причината за смъртта му?

— Не мога да кажа. Но няма вид да се е мъчил. Лицето му беше съвсем спокойно. Заприлича ми на… на безветрен ден в края на есента, когато от дървото се отронва само едно листо. Макар да не съм убедена, че описанието ми е уместно.

— Съвсем уместно е — рече Тенго. — Много добре казано дори.

— Тенго-кун, ще успееш ли да дойдеш още днес?

— Предполагам.

Тъкмо от днес започваха часовете му в школата за зубрене, но за такъв случай би трябвало да го пуснат.

— Ще хвана първия експрес и би трябвало да стигна преди десет.

— Много ще съм благодарна, ако успееш. Защото има цял куп формалности за приключване.

— Формалности — повтори Тенго. — Трябва ли да нося нещо конкретно със себе си?

— Ти единствен родственик ли си на господин Кавана?

— Доколкото ми е известно.

— В такъв случай донеси регистрирания си печат. Може да потрябва. И свидетелство за регистрацията му, ако ти е подръка.[1]

— Мисля, че ми се намира един екземпляр.

— Донеси го и него за всеки случай. За друго не се сещам. Баща ти уреди всичко предварително.

— Как така „предварително“?

— Ами, докато беше още в съзнание, разпореди най-подробно кое как — пари за погребението му, с кои дрехи да е положен в ковчега, какво да правим с праха му. Изключително старателен бе в инструкциите си. И крайно практичен, бих казала.

— Поначало си беше такъв — рече Тенго, докато разтриваше слепоочията си.

— На мен смяната ми свършва в седем сутринта и отивам вкъщи да се наспя. Но когато дойдеш, на смяна ще са госпожа Тамура и госпожа Омура и те ще ти разяснят подробностите.

— Благодаря ти за всичките грижи — каза Тенго.

— Моля, моля — отвърна Куми Адачи. И сякаш изведнъж се сети, възприе съвсем официален тон: — Моля те да приемеш най-дълбоките ми съболезнования по случай кончината на баща ти.

— Благодаря — рече Тенго.

* * *

Ясно му беше, че повече няма да заспи, затова кипна вода и си направи кафе, от което се поразсъни. Усети глад и си спретна сандвич от доматите и сиренето, което намери в хладилника. Когато човек се храни на тъмно, усеща консистенцията на храната, но почти нищо от вкуса й. После извади разписанието на влаковете и провери в колко е следващият експрес до Татеяма. Нямаше и два дни, откакто се беше завърнал от „котешкия град“ в събота следобед, а ето че пак трябваше да се отправи натам.

В четири сутринта изми лицето си в банята и се обръсна. Опита се с четка да опитоми непокорните кичури над челото си, но както винаги, се справи само частично. Карай да върви, рече си, по някое време сами ще си дойдат на място.

Кончината на баща му не го шокира твърде, особено след като бе прекарал цели две седмици покрай него, докато беше в безсъзнание. Успял бе да осъзнае, че баща му е приел наближаващата смърт. Докторите не можеха да си обяснят какво го бе вкарало в комата, но Тенго знаеше: баща му просто бе решил да умре. Или се беше отказал окончателно от волята да живее. Както се изрази Куми, „като самотно листо от дървото“ бе изгасил светлината на съзнанието, затворил бе вратата си да не го безпокоят никакви сетива и бе зачакал смяната на годишните времена.

* * *

Тенго взе такси от гара Чикура и пристигна в крайморския санаториум в десет и половина. Както и отминалата неделя, понеделникът беше тих, ранен зимен ден. Изсъхналата морава се къпеше на топлото слънце, което като че я възнаграждаваше, а един шарен котарак, който Тенго не беше виждал дотогава, се излежаваше и мързеливо миеше опашката си. Госпожа Тамура и госпожа Омура излязоха да го посрещнат на входа. Изказаха съболезнованията си и Тенго им благодари.

Бяха оставили тялото на баща му в една невзрачна стая в най-невзрачния кът на санаториума. Дотам го отведе госпожа Тамура. Баща му, завит с чаршаф, лежеше по гръб на болнична количка. В квадратната стая без прозорец бялото флуоресцентно осветление правеше белите стени още по-бели. Върху нисък шкаф имаше стъклена ваза с три бели хризантеми, най-вероятно сложени там сутринта. На стената висеше кръгъл часовник — стар, ръждясал, но точен. Вероятно изпълняваше ролята на нещо като свидетел. Друга мебелировка или украса нямаше. Оттук сигурно бяха минали безброй старчески тела. Влизаха безмълвно, излизаха безмълвно. Прямата, макар и тържествена атмосфера доминираше стаята като някакъв неизказан факт.

Лицето на баща му не се беше променило много в сравнение с онова, докато беше жив. Дори отблизо погледнат, нямаше вид на покойник. Цветът му беше съвсем приличен, а брадата и горната му устна бяха изненадващо гладки, може би защото някой си беше направил труда да го обръсне. Общо взето, нямаше особена разлика с времето, когато бе още жив, потънал в дълбок сън, освен дето инфузионните тръбички и катетрите вече не му бяха нужни. Но ако го оставеха така само няколко дни, тялото щеше да загние и огромната разлика между живота и смъртта веднага щеше да стане забележима. Това тяло обаче щяха да го кремират, преди да му се е случило подобно нещо.

Пристигна онзи лекар, с когото Тенго бе разговарял многократно, изказа съболезнования и обясни какво е довело до смъртта да Тенговия баща. Беше изключително внимателен, изключително точен в обясненията си, но в крайна сметка се налагаше един-единствен извод: причината за смъртта беше неизвестна. Нито едно изследване не бе успяло да установи какво му е. Най-близкото, което лекарят можеше да предположи, бе, че бащата на Тенго е починал от старост — само дето човекът нямаше и седемдесет, така че му бе прекалено рано за подобна диагноза.

— В качеството ми на лекуващ го лекар моя работа е да попълня смъртния му акт — рече колебливо докторът. — И ако не възразявате, възнамерявам под „причина за смъртта“ да запиша „сърдечна недостатъчност вследствие на продължителна кома“.

— Но искате да кажете, че „сърдечна недостатъчност вследствие на продължителна кома“ всъщност не е причината за смъртта му, така ли?

Лекарят изглеждаше доста смутен:

— Факт е, че до самия му край не установихме никакъв проблем със сърцето му.

— Но същевременно не открихте нищо и у другите му органи.

— Точно така — призна неохотно лекарят.

— Във формуляра обаче е задължително да се впише точна причина за смъртта?

— Правилно.

— Това е извън моята компетентност, но нека ви попитам: сърцето му в момента е спряло, нали?

— Разбира се. Напълно е спряло.

— Което си е един вид недостатъчност, нали така?

Лекарят обмисли отговора си:

— Ако приемем, че нормалното състояние на сърцето е тогава, когато бие, да, бих могъл да се съглася с вас, че става дума за определена органна недостатъчност.

— В такъв случай, моля ви запишете онова… как му казахте там… „сърдечна недостатъчност вследствие на продължителна кома“. Не възразявам.

На доктора сякаш му олекна. „Ще изготвя смъртния акт до тридесет минути“, рече. Тенго му благодари. Лекарят излезе, като остави зад себе си единствено госпожа Тамура.

— Да те оставя ли насаме с баща ти? — попита го тя. Понеже го питаше по задължение — такава бе стандартната процедура, — въпросът й прозвуча съвсем ежедневно.

— Не, няма нужда. Благодаря — отвърна Тенго.

Дори да останеше сам — с баща си, нямаше предвид нищо конкретно, което да му каже. Както беше и приживе. От това, че беше починал, не бяха възникнали никакви нови теми, които Тенго да копнееше да обсъди с него.

— В такъв случай би ли желал да отидем някъде другаде да обсъдим приготовленията? Нали не възразяваш? — попита госпожа Тамура.

— Не възразявам — отвърна Тенго.

Преди да излезе, госпожа Тамура се обърна с лице към покойника и събра дланите си за молитва. Същото стори и Тенго. За хората е естествено да отдават уважение на мъртвите. Та този човек бе успял в края на краищата да постигне личния абсолютен подвиг, наречен „смърт“. После и двамата напуснаха стаичката без прозорци и отидоха в столовата. Помещението беше безлюдно. През гледащите към градината големи прозорци струеше силна слънчева светлина. Тенго подложи тялото си на тази светлина и въздъхна с облекчение. Тук поне нямаше и помен от умрели. Тук бе светът на живите — независимо колко несигурен и неидеален бе този свят.

Госпожа Тамура наля в една чаша ходжича[2] и му я подаде. Седнаха един срещу друг и известно време пиха мълчаливо.

— Имаш ли къде да отседнеш нощес? — попита госпожа Тамура.

— Поначало мисля да остана, но нямам никаква резервация.

— Ами, защо не останеш в досегашната стая на баща ти? Така или иначе е свободна, пък и няма да даваш пари за хотел. Ако не те притеснява, разбира се.

— Не ме притеснява — отвърна леко изненадан Тенго. — Позволено ли е обаче?

— Ние нямаме нищо против. Щом теб те устройва, и нас ни устройва. По-късно ще ти застеля леглото.

— Добре — рече Тенго, — сега какво ми остава да правя?

— Щом обслужващият го лекар издаде смъртния акт, отиваш в кметството и изваждаш разрешително за кремация, после извършваш необходимото за отписването му от семейния регистър[3]. Това са най-основните неща, които се изисква да свършиш. После ще трябва и с други неща да се занимаеш — пенсията му, смяна на името на спестовния му влог — но тези работи ще ти ги обясни адвокатът.

— Какъв адвокат? — съвсем се слиса Тенго.

— Господин Кавана — баща ти имам предвид — уточни с един адвокат процедурите, които да последват смъртта му. Не се плаши от титлата обаче. Тук при нас пациентите са в повечето случаи възрастни и невинаги запознати със законите, затова сме се договорили с една местна юридическа кантора да дават консултации, та да спестят на пациентите ни разните юридически проблеми, свързани с подялбата на наследствата. Те изготвят също така завещания и осигуряват необходимите свидетели. И не вземат скъпо.

— Баща ми оставил ли е завещание?

— Не мога да говоря по този въпрос. Всичко това ще научиш от адвоката.

— Ясно. Колко скоро ще мога да го видя?

— Вече му се обадихме. Ще дойде към три. Нали не те притесняваме? Може и да ти се струва, че избързваме, но знаем, че си зает човек, затова се надявам да не се сърдиш, че сме се подготвили предварително.

— Напротив, благодарен съм.

Тенго наистина й бе благодарен за проявената ефикасност. Неизвестно защо, всички жени на средна възраст, които познаваше, бяха изключително ефикасни.

— Но преди всичко, не забравяй да отидеш до кметството — каза госпожа Тамура, — да го отпишеш от семейния регистър и да вземеш разрешителното за кремацията. Докато не свършиш това, нищо друго не може да стане.

— В такъв случай ще трябва да отида до Ичикава. Там би трябвало да е постоянната адресна регистрация на баща ми. Но това означава, че няма да успея да се върна до три.

— Не е необходимо — поклати глава сестрата. — Баща ти прехвърли адресната си регистрация от Ичикава в Чикура скоро след като пристигна. Щяло да опрости нещата, когато му дойдело времето, така каза.

— Добре се е подготвил — отчете впечатлен Тенго.

Баща му май от самото начало си бе давал сметка, че тук ще умре.

— Прав сте — съгласи се сестрата. — Никой пациент досега не го е правил. Всички си мислят, че идват само за малко. Но… — сама се прекъсна и сключи длани, като да покаже какво има предвид. — Така или иначе, не е нужно да ходиш чак до Ичикава.

* * *

Заведоха Тенго в стаята, където баща му бе прекарал последните си няколко месеца. Матракът беше останал гол; махнали бяха всички чаршафи и завивки. На нощното шкафче стоеше проста лампа, в тясното гардеробче висяха пет свободни закачалки. На етажерката нямаше нито една книга и всичките лични вещи на баща му бяха отнесени някъде. Тенго обаче не се сещаше какви лични вещи беше заварил тук преди. Остави чантата си на пода и се огледа.

Стаята все още миришеше на лекарства, но се долавяше и онзи мирис на болен човек. Тенго отвори прозореца да проветри. Избелелите от слънцето пердета се залюляха от морския бриз като полите на играещо си момиче. Колко прекрасно щеше да е, ако Аомаме беше тук сега — само да ме държи за ръка, без да говори, мина му през ум.

* * *

Отиде с автобуса до Чикура, представи смъртния акт и получи разрешителното за кремация. Кремирането можеше да се извърши след изтичането на двадесет и четири часа от настъпването на смъртта. Подаде заявление и за отписване на баща му от семейния регистър и получи свидетелство в този смисъл. Процедурата му отне известно време, но пък се оказа разочароващо проста — неспособна да предизвика и най-малките душевни терзания. Все едно обявяваш, че са ти откраднали колата. Госпожа Тамура му направи по три фотокопия от всеки изваден документ на служебната копирна машина.

— Преди да дойде адвокатът, в два и половина ще се яви човек от погребалното бюро „Дзенкоша“ — предупреди го госпожа Тамура. — От теб се иска да му дадеш копие от разрешителното за кремация. Той ще се погрижи за останалото. Баща ти още приживе разговаря с директора на бюрото и уреди всички подробности. Освен че задели и достатъчно пари, че ти да не се охарчваш. Надявам се да нямаш възражения.

— Не, нямам — каза Тенго.

От баща му не бяха останали почти никакви вещи, само някакви стари дрехи и няколко книги.

— Може да си вземеш нещо за спомен — подсказа му госпожа Тамура, — макар изборът да не е голям: радиочасовник, стар самонавиващ се ръчен часовник и очила.

— Нищо не ми трябва — отвърна й Тенго. — Правете каквото искате с тях.

* * *

Директорът на погребалното бюро се появи по черен костюм точно в два и тридесет. Движеше се безшумно. Беше слаб мъж на петдесет и нещо, с дълги пръсти, големи очи и голяма брадавица до носа. Ако се съдеше по якия му тен, който стигаше дори до върховете на ушите му, изглежда, прекарваше голяма част от времето си на открито. Тенго не си спомняше да е срещал дебел директор на погребално бюро. Човекът му разясни основните моменти в едно погребение. Говореше извънредно учтиво и бавно, като да му подскаже, че разполагат с всичкото необходимо им време.

— Баща ви приживе ме уведоми, че желае възможно най-простото погребение: семпъл, практичен ковчег и директно кремиране, без церемонии, без евангелия, без посмъртно будистко име[4], без цветя и надгробни слова. И отделен гроб не желаел. Лично ми нареди да съм поставел праха му в общо хранилище. Ако не възразявате, естествено…

Спря и изгледа Тенго умолително с големите си очи.

— Щом баща ми е желаел така, не възразявам — отвърна Тенго, като го гледаше право в очите.

Директорът кимна и сведе поглед:

— В такъв случай поклонението ще се извърши днес, а през нощта тялото ще бъде изложено в погребалното ни бюро. Което ще наложи транспортирането му дотам. Самото изгаряне ще се състои в един и половина следобед утре в близкия крематориум. Надявам се това да ви устройва.

— Нямам възражения.

— Самият вие ще присъствате ли на кремирането?

— Да — каза Тенго.

— Ваше право е да не присъствате. Някои предпочитат да не са там в такъв момент.

— Ще дойда.

— Чудесно — рече директорът с известно облекчение. — Съжалявам, че и с това се налага да ви занимавам сега, но сумата е същата, която показах и на баща ви, докато беше жив. Ще ви бъда благодарен да я одобрите.

С дълги като крака на насекомо пръсти погребалният директор извади сметката от папката си и я подаде на Тенго. Колкото и да не разбираше от погребения, Тенго веднага забеляза, че всъщност е доста скромна. Така че нямаше възражения и по този въпрос. Помоли онзи за химикалка и подписа споразумението.

Малко преди три пристигна и адвокатът и за известно време се заприказва с погребалния директор — сбита, динамична размяна на мнения между двама специалисти. Тенго не успяваше да проследи приказките им. Двамата, изглежда, се познаваха добре. Как иначе? В такъв малък град май всеки познава всички останали.

Закритата камионетка тойота на погребалния директор бе паркирана пред невзрачната задна врата на моргата. Всичките й стъкла бяха тъмни, с изключение на онова пред шофьора, а по черната като въглен каросерия нямаше абсолютно никакви надписи или маркировка. Слабият директор и белокосият му помощник забутаха болничната количка с тялото на Тенговия баща към камионетката. Конструирана със специален висок таван, тя имаше и своя носилка на релси, върху която преместиха тялото. Задната й врата се затвори подире му с категорично щракане, погребалният директор се извърна към Тенго и му се поклони и си замина с автомобила. Тенго, адвокатът, госпожа Тамура и госпожа Омура останаха обърнати с лице към задната врата на черната тойота, събраха длани като за молитва и се поклониха по посока на отдалечаващата се камионетка.

Тенго и адвокатът седнаха да разговарят в един ъгъл на столовата. Адвокатът бе накъм четиридесет и пет и бе затлъстял — пълна противоположност на директора на погребалното бюро. Брадичката му почти не се виждаше и челото му лъщеше от пот въпреки зимния студ. Кой знае колко обилно се потеше пък през лятото. Сивият му вълнен костюм вонеше на нафталин. Имаше тясно чело, а над него гъста черна коса. Тлъстото тяло никак не се съчетаваше с гъстата коса. Клепачите му бяха провиснали и подути, очите — тесни, но иззад тях прозираше дружелюбен блясък.

— Вашият татко ми повери завещанието си. Думата „завещание“ обикновено е заредена с нещо значително, но в конкретния случай няма нищо общо със завещанията от детективските романи — заяви адвокатът, след което се прокашля. — Това на баща ви прилича по-скоро на сбита паметна записка. Като начало бих желал да ви изложа накратко съдържанието му. Започва с кратко описание на процедурата по погребението му. Доколкото разбирам, вече сте я обсъдили с господина от „Дзенкоша“.

— Да. Става дума за съвсем просто погребение.

— Чудесно — рече адвокатът. — Точно това искаше баща ви: всичко да е максимално опростено. Разходите по погребението ще се покрият от специално създадения от него резервен фонд, а медицинските и останалите разходи — от платения от баща ви депозит при постъпването му в това заведение. На вас не ви се налага да плащате за нищо от джоба си.

— Явно не е желаел да дължи никому.

— Точно така. Всичко е платил предварително. Освен това баща ви остави и пари по сметка в пощенския клон в Чикура, на която вие, неговият син, сте наследник. На вас се падат и грижите да промените името на собственика на сметката. За тази цел ще ви е необходимо да докажете, че баща ви е отписан от семейния ви регистър, а освен това и да представите копие от семейния регистър и от свидетелството за регистрация на печата ви. Налага се лично да се явите в пощата в Чикура и да подпишете необходимите документи. Процедурата ще ви отнеме доста време. Както знаете, японските банки и пощи много държат на правилното попълване на документацията.

Адвокатът извади от джоба си голяма бяла носна кърпа и обърса мокрото си чело.

— По наследството — толкова. Други активи, освен сметката в пощата баща ви няма — нито застраховки, нито акции, имоти, скъпоценности или произведения на изкуството. Чисто и просто, както се изразяват някои.

Тенго кимна безмълвно. Съвсем в стила на баща му. Единствено го потискаше леко необходимостта да поеме пощенската му сметка. Сякаш някой му подаваше куп влажни одеяла. Би предпочел да ги няма изобщо. Но такива неща не се казват на глас.

— Освен това баща ви ми повери и един плик, който бих желал да ви предам още сега.

Дебелият кафяв плик бе облепен солидно с тиксо. Тлъстият адвокат го извади от черното си куфарче и го положи на масата.

— Запознах се с господин Кавана скоро след като пристигна и той още тогава ми го връчи. По онова време беше все още… в съзнание. От време на време се пообъркваше, но, общо взето, се оправяше. Уведоми ме, че когато умре, ще иска да предам този плик на законния му наследник.

— Законният му наследник — повтори Тенго, леко изненадан.

— Да. Точно така се изрази. Не уточни за кое конкретно лице става дума, но доколкото знам, вие се явявате единственият му законен наследник.

— И аз, доколкото знам.

— В такъв случай заповядайте — посочи адвокатът плика на масата. — Само ще ви помоля да ми подпишете една разписчица.

Тенго се подписа. Кафявият канцеларски плик на масата бе съвсем анонимен и безличен на вид. Отгоре му не пишеше нищо — нито отпред, нито отзад.

— Ще ми позволите ли да ви попитам нещо? — обърна се Тенго към адвоката. — Баща ми случайно някога да ме е споменавал поименно? Или да ме е наричал „синът ми“?

Докато обмисляше какво да му отговори, адвокатът пак извади кърпата и попи чело. После леко поклати глава:

— Не. Господин Кавана винаги използваше термина „моя законен наследник“. Нищо друго. Запомнил съм го, понеже ми се видя доста странно.

Тенго мълчеше. Адвокатът събра мислите си и продължи:

— Но съм длъжен да уточня, че господин Кавана имаше единствено вас предвид, когато говореше за своя законен наследник. Просто никога не ви споменаваше по име. Това притеснява ли ви?

— Не особено — каза Тенго. — Баща ми открай време си беше особняк.

Адвокатът се усмихна, сякаш му беше олекнало, и леко кимна. Подаде на Тенго нов екземпляр от семейния им регистър:

— Надявам се да не възразявате, но поради естеството на заболяването бих желал лично да проверите какво пише в семейния ви регистър, за да си нямаме после юридически спънки. Според записаното тук вие сте единственото дете на господин Кавана. Майка ви е починала година и половина след вашето раждане. Баща ви не се е женил повторно и ви е отгледал сам. Родителите, братята и сестрите на баща ви са се споминали преди него. Така че очевидно сте единственият законен наследник на господин Кавана.

След като адвокатът стана, изрази съболезнованията си и си замина, Тенго седна пак на стола и се втренчи в плика на масата. Излизаше, че баща му си му беше истинският му, кръвен баща и че майка му наистина е починала. Така каза адвокатът. А това ще рече, че е истината — или най-малкото, че е факт в юридически смисъл. Но въпреки това му оставаше чувството, че колкото повече факти излизат наяве, толкова повече се отдалечава истината. Това пък какво означаваше?

Тенго се прибра в стаята на баща си, седна на бюрото и се захвана да разлепя тиксото. Очакваше пликът да съдържа ключа за разрешаването на някаква мистерия. Отварянето му не бе никак лесно. В стаята нямаше нито ножица, нито нож, та му се налагаше да обелва лепенките с нокти. Когато най-сетне успя, установи, че в плика има няколко други плика, до един плътно облепени. Че какво друго можеше да очаква от баща си?

В единия плик имаше половин милион йени в брой: точно петдесет чисто нови банкноти от по десет хиляди, разделени на пластове с тънка хартия и придружени с бележка, на която пишеше „За всеки случай“. Несъмнено бащиният му почерк: дребни йероглифи, никакви съкращения. Парите бяха предназначени за покриване на неочаквани разходи. Баща му бе предполагал, че „законният му наследник“ няма да разполага с достатъчно свои средства.

Най-дебелият плик бе натъпкан с изрезки от вестници и грамоти за различни награди — всичките свързани с Тенго. Грамотата от победата му в състезанието по математика в началното училище и статията по този случай в местния вестник. Снимка на Тенго до трофея му. Художествено оформената му награда за отличен годишен успех. Тенго бе отличникът на класа по всички предмети. В плика имаше и други материали от вестниците, разкриващи какво дете чудо е бил Тенго. Снимка на Тенго от прогимназията по ги — екип за джудо, — ухилен, стиснал флагчето за второто място. Тенго ни най-малко не беше очаквал да види тези неща. След като се пенсионира от Ен Ейч Кей, баща му напусна ведомственото си жилище, премести се в друг апартамент в Ичикава, а след това — в санаториума в Чикура. И понеже очевидно всеки път сам се беше местил, не беше вземал със себе си много лични вещи. Да не говорим, че от години баща и син си бяха като непознати. И въпреки всичко бащата бе носил с огромна обич със себе си всички тези спомени от миналото на Тенго като дете чудо.

В друг плик пък имаше свидетелства от бащината му кариера като инкасатор на Ен Ейч Кей. Списък на годините, през които се бе изявявал като пръв производственик на фирмата. Няколко прости грамоти. Снимка с друг човек, явно негов колега, по време на служебен излет. Стара карта за самоличност. Разписки за вноски по пенсионния му план и здравната му застраховка… Като се имаше предвид, че баща му бе блъскал като куче за Ен Ейч Кей в продължение на повече от тридесет години, тези материали бяха изненадващо малко като обем — почти нищо в сравнение с постиженията на Тенго в началното училище. В очите на обществото животът на баща му можеше да изглежда почти пълна нула, но Тенго в никакъв случай не можеше да го възприеме по този начин. Заедно със спестовната си книжка в пощата баща му бе оставил след себе си и една плътна тъмна сянка.

Нищо от плика не се отнасяше до бащиния му живот, преди да постъпи в Ен Ейч Кей. Все едно животът на баща му бе почнал в мига, в който бе станал инкасатор на корпорацията.

Отвори и последния, най-тънкия плик, съдържащ една-единствена черно-бяла снимка. Нищо друго. Снимката беше стара и макар да бе все още контрастна, отгоре бе сякаш покрита с някаква тънка мембрана, все едно се бе пропила с вода. На семейната фотография се виждаха баща, майка и бебенце, което надали имаше и годинка. Майката, по кимоно, го беше гушнала любовно. Зад тримата се виждаше червеният дървен портал тории на някакъв храм. Ако се съдеше по облеклото им, снимката бе правена зимно време. А след като стояха пред храм, най-вероятно е било на Нова година. Майката бе присвила очи като от силна светлина и се смееше. Бащата, по черно палто, което му беше възголямо, пък се беше намръщил, като да покаже, че не вярва на всичко. А бебето като да бе объркано от целия този огромен и студен свят.

Младият мъж на снимката трябваше да е Тенговият баща. Макар и много млад, вече притежаваше някаква външна зрелост, беше слаб и с хлътнали очи. С лице на беден фермер от някое затънтено село. Упорит и скептичен. Късо подстриган, леко прегърбен. Нямаше начин да не е баща му. А това щеше да рече, че бебето е Тенго, а гушналата го жена е майка му. Майка му бе малко по-висока от бащата и имаше хубава стойка. Баща му май наближаваше четиридесетте, а майка му имаше вид на двадесет и пет годишна.

Тенго никога не бе виждал тази фотография. Изобщо не бе виждал нещо, което дори да наподобява семейна снимка. Нито своя бебешка снимка. Нямали фотоапарат, беше му обяснил веднъж баща му, та затова нямали и семейни снимки. Тенго бе приел това за чистата истина. Сега обаче си даваше сметка, че е било лъжа. Имали са съвместна снимка. И дрехите им, макар и да не бяха луксозни, изглеждаха съвсем прилични. Изобщо нямаха вид на хора, които не са могли да си позволят един фотоапарат. Снимката е била направена скоро след раждането му, тоест между 1954 и 1955 г. Обърна я откъм гърба, но нямаше надпис нито за датата, нито за мястото, където е била заснета.

Тенго се зае да проучи жената. Лицето й на снимката изглеждаше дребно и леко разфокусирано. Ех, защо не си носеше лупа! С нея щеше да види всички подробности. Но дори и така повечето й черти си личаха. Имаше овално лице, малко носле и пълни устни. Красавица изобщо не бе, но беше симпатична — от онези лица, които създават добро впечатление. Най-малкото бе далеч по-изтънчено и интелигентно от селската физиономия на баща му. Това откритие много зарадва Тенго. Прическата й бе хубава, но почти нищо не можеше да каже за тялото й, тъй като беше по кимоно.

От тази снимка поне човек в никакъв случай не би казал, че си подхождат като двойка. Първо, имаха голяма възрастова разлика. Тенго се помъчи да си представи как родителите му се запознават, как се влюбват, как се сдобиват с него, рожбата им — но нищо не се получаваше. От снимката просто човек не можеше да получи подобни усещания. Но щом не ги е свързвала някаква емоционална връзка, значи, е имало някакви други спояващи ги обстоятелства. Дори не беше задължително да е имало нещо чак толкова драматично като „обстоятелства“. Какво му пречеше на живота да си е просто една нелепа, дори грозна поредица от събития и нищо повече.

После Тенго се опита да установи дали жената на снимката е онази мистериозна жена, явявала се във виденията му и в мъглата на детските му спомени. И си даде сметка, че всъщност нямаше спомен за лицето на жената. Жената в спомените му си събличаше блузата, смъкваше презрамките на комбинезона си и позволяваше на някакъв непознат мъж да й смуче гърдите. При което дишането й се учестяваше и преминаваше в стенание. Само това помнеше — как някакъв мъж смуче гърдите на майка му. Някой крадеше гърдите, които по право трябваше да принадлежат единствено нему. Всяко бебе би приело подобен акт за смъртна заплаха. Очите му така и не стигаха до лицето на онзи.

Тенго върна фотографията в плика и се размисли. Това, че баща му я е пазил до смъртта си, би могло да означава, че все още е съхранявал и спомена за Тенговата майка. Тенго не помнеше майка си, починала от болест, докато той бил прекалено малък, че да я запомни. Според направените от адвоката проучвания Тенго се явяваше единствено дете на майка си и на баща си — инкасатора от Ен Ейч Кей: факт, отразен в семейния им регистър. Но официалните документи не бяха никаква гаранция, че инкасаторът му е биологически баща.

„Аз нямам син“, бе заявил баща му, преди да изпадне в кома.

„Какво съм ти аз тогава?“, попитал го бе Тенго.

„Нищо не си“, отвърнал бе баща му кратко и изчерпателно.

Самият му тон бе убедил Тенго, че между него и този човек не съществува никаква кръвна връзка. И се бе отърсил от тези тежки окови. С течение на времето обаче бе почнал да се съмнява, че баща му е говорел истината.

Аз съм едно нищо, повтори си Тенго.

И най-неочаквано установи, че младата му майка от едновремешната фотография му прилича на по-възрастната му приятелка. На Киоко Ясуда. И за да успокои ума си, притисна силно с пръсти челото си по средата. После извади снимката и пак впи поглед в нея. Малко носле, пълни устни, леко заострена брадичка. В началото не го бе забелязал заради старомодната прическа, но чертите й наистина му напомняха за Киоко. Това пък какво можеше да означава?

И защо ли е държал баща му да му остави тази снимка след смъртта си? Та нали през живота си не бе дал на Тенго и грам информация за майка му. Крил бе дори съществуването на тази семейна снимка. Едно му беше ясно на Тенго: баща му никога не е възнамерявал да му обяснява ситуацията. Не докато е бил жив, не дори и след смъртта си. Виж какво, ето ти една снимка, сякаш му казваше бащата. Давам ти я. Пък ти сам прецени какво означава.

Тенго лежеше по гръб на голия матрак, втренчен в тавана. Боядисан в бяло окачен таван от шперплат, равен, без жили и чворове, само няколко прави жлеба, където се свързваха плоскостите. Същата гледка, която е била пред хлътналите очи на баща му през последните няколко месеца от живота му. Възможно е и очите му нищо да не са виждали. Но така или иначе, без значение дали е бил зрящ, или не, погледът му е бил насочен натам.

Тенго затвори очи и се помъчи да си представи как самият той бавно се придвижва към смъртта. Но въображението му на тридесетгодишен мъж в цветущо здраве напълно отказваше да възприеме нещо толкова далечно като смъртта. Затова, докато дишаше тихо, Тенго взе да следи движението на останалите в здрача сенки по стената. И се опита да не мисли за нищо. Което доста лесно му се удаваше. Бе прекалено уморен, че да задържи дори една конкретна мисъл в главата си. Щеше му се да поспи, но преумората не допускаше сънят да дойде.

* * *

Малко преди шест се появи сестра Омура да му каже, че столовата е отворена за вечеря. Тенго не усещаше глад, но високата едрогърда сестра не го оставяше на мира. Длъжен си да хапнеш нещо, викаше му, дори съвсем мъничко да е, колкото да залъже стомаха ти. Едва ли не му заповядваше. Жената си беше чиста професионалистка, щом станеше дума за поддържане на човешкото здраве. А пък Тенго не беше от хората, които умееха да упорстват — особено когато го командваше по-възрастна жена.

Слязоха до стола, където вече ги чакаше Куми Адачи. Госпожа Тамура никаква я нямаше. Тенго седна да вечеря на масата на Куми и госпожа Омура. Взе си салата, зеленчуци на пара, супа мисо с миди и арпаджик и горещ чай ходжича.

— Кога ще го кремират? — попита го Куми.

— Утре следобед в един. Щом свърши, сигурно ще си замина за Токио. Не мога да отсъствам повече от работа.

— Само ти ли ще присъстваш на кремацията?

— Само аз.

— Може ли и аз да дойда? — попита Куми.

— На кремирането на моя баща? — изненада се Тенго.

— Да. Аз много си го обичах.

Тенго остави неволно клечките си и я изгледа. Тя наистина ли говореше за баща му?

— Че какво толкова имаше за обичане?

— Изключително съзнателен човек беше. Никога не казваше повече от необходимото. В това отношение ми напомняше за моя покоен баща.

— Ъ?

— Баща ми беше рибар. Почина малко преди петдесетия си рожден ден.

— В открито море ли изчезна?

— Не, от рак на белите дробове. Много пушеше. Не знам защо, но всички рибари пушат страшно много. Понякога имаш чувството, че отвсякъде им излиза дим.

Тенго се позамисли:

— Май и моят баща е трябвало да бъде рибар.

— Защо смяташ така?

— Не знам. Просто ми хрумна, че щеше да е по-добре за него, отколкото да работи като инкасатор за Ен Ейч Кей.

— По-лесно ли щеше да го приемаш, ако беше рибар?

— Предполагам, че щеше да опрости до голяма стенен много неща.

И Тенго си представи как като дете щеше да излиза с лодката на риба с баща си рано сутрин в дните, в които не беше на училище. Как бръснещият тихоокеански вятър запокитва солени пръски в лицето му. Монотонното бръмчене на дизеловия двигател. Задушаващата миризма от рибарските мрежи. Тежка, опасна дейност. Само една грешка — и си мъртъв. И въпреки това би бил много по-естествен, по-пълноценен начин на живот в сравнение с това да го влачат къде ли не из Ичикава да събират абонаментни такси.

— Ама то събирането на таксите за Ен Ейч Кей сигурно не е било никак лесно — обади се госпожа Омура, докато си вземаше от рибата в соев сос.

— Предполагам — съгласи се Тенго. Поне той не би изпитвал удоволствие от такъв един живот.

— Баща ти обаче се е проявявал в работата си, нали? — попита Куми.

— Според мен, да.

— С голяма гордост ми показваше разните си грамоти — допълни Куми.

— Ох! По дяволите! — възкликна внезапно госпожа Омура и остави клечките си. — Как можах да забравя толкова важно нещо! Изчакай малко. Трябва да ти дам нещо, и то още днес.

Госпожа Омура попи устните си с носна кърпа и изскочи от столовата, без да си е дояла.

— Какво ли пък толкова важно е забравила? — наклони учудено глава Куми.

Тенго нямаше и най-малка представа.

Докато чакаше госпожа Омура, Тенго се зае със салатата си. Столовата бе почти празна. На една от масите се хранеха, без да приказват, трима старци. На друга маса вечеряше побеляващ мъж в бяла престилка и съсредоточено четеше вечерния вестник.

Най-после госпожа Омура се върна запъхтяна с найлонова торба от някакъв магазин, от която извади някакви старателно сгънати дрехи.

— Господин Кавана ми ги даде преди година, когато още бе в съзнание — каза едрата сестра. — Искал да му ги облекат, преди да го положат в ковчега. Бях ги дала на химическо чистене, после ги прибрах в нафталин.

Тенго мигновено разпозна униформата на инкасаторите от Ен Ейч Кей. Панталонът бе най-прилежно огладен. Миризмата на нафталин го удари в носа. За миг изгуби дар слово.

— Господин Кавана настояваше да го кремират в тази униформа — обяви госпожа Омура. Сгъна внимателно дрехите и ги върна в торбата. — Сега ти ги предавам, а ти утре ги дай на хората от погребалния дом да му ги облекат на всяка цена.

— Това няма ли да ни създаде проблеми? — попита плахо Тенго. — Униформата му е била зачислена и е трябвало да я върне на Ен Ейч Кей при пенсионирането си.

— Голяма работа! — намеси се Куми. — Кой ще разбере? Съмнявам се от Ен Ейч Кей да вдигнат патърдия заради някакви си стари дрехи.

Госпожа Омура се съгласи с нея:

— Все пак господин Кавана е посветил над тридесет години на корпорацията и е обикалял неуморно от сутрин до мрак, макар невинаги да му е било приятно. Какво толкова, като им се изгуби една униформа? Да не я ползваме с някаква престъпна цел, я?

— Права си. Аз как си пазя униформата, която ми бяха дали от гимназията? — каза Куми.

— Е, инкасаторска и ученическа униформа не е все едно и също все пак — възрази Тенго, но никой не му обърна внимание.

— То и аз, като се замисля, май си пазя някаква стара гимназиална униформа — рече госпожа Омура.

— И я обличаш от време на време за пред мъжа ти, а? С белите три четвърти чорапки? — подметна закачливо Куми.

— Хм! Идеята ти хич не е лоша — отвърна най-сериозно госпожа Омура, опряла брадичка в ръцете си. — Току-виж му се поразмърдала кръвчицата.

— Както и да е… — обърна се Куми към Тенго: — Господин Кавана е пожелал категорично да бъде кремиран в униформата си от Ен Ейч Кей. И аз смятам, че сме длъжни да изпълним желанието му. Не мислиш ли?

* * *

Тенго взе торбата с униформата и се прибра в стаята си. С него дойде и Куми Адачи, за да му оправи леглото. Разстла нови чаршафи, все още колосани, ново одеяло, нова кувертюра и нова възглавница. Заеманото от баща му легло изведнъж придоби съвсем друг вид. И Тенго се присети за гъстите, обилни срамни косми на Куми.

— Баща ти много дълго беше в кома — каза Куми, докато оглаждаше гънките по чаршафите, — но според мен не беше в пълно безсъзнание през цялото време.

— Защо смяташ така?

— Понякога имах чувството, че праща някакви съобщения някому.

Както си стоеше загледан навън през прозореца, Тенго рязко се извъртя:

— Съобщения ли?

— Ами, почваше да чука по рамката на леглото. Ръката му увисваше и той почваше да чука ситно-ситно, все едно по морзовата азбука. Ето така.

И Куми изчука по дървената рамка с юмручето си.

— Не ти ли прилича на сигнал?

— Никакъв сигнал не е.

— Ами какво е тогава?

— Чукане по врата — каза Тенго с пресъхнало гърло. — Тропал е по нечия врата.

— Може и да си прав. Сега, като се замисля, наистина приличаше на чукане по врата. — И очите й се присвиха до тесни процепи: — Да не искаш да кажеш, че и изпаднал в безсъзнание, пак е обикалял да събира такси?

— Нищо чудно. Някъде в главата си.

— Като онзи тръбач, който притискал тръбата към устните си — рече силно впечатлената Куми.

Понеже нямаше какво да й отвърне, Тенго предпочете да си замълчи.

— Баща ти трябва много да е обичал работата си — да събира абонаментни такси за Ен Ейч Кей.

— Според мен не става дума за обичане или необичане — каза Тенго.

— А за какво?

— Просто тази работа му се удаваше най-много.

— Аха. Разбирам. — И се замисли: — Но човек май е най-добре точно по такъв начин да изживее живота си.

— Може и да си права. — Тенго хвърли поглед на ветрозадържащите борове: — То така излиза всъщност.

— А тебе в какво най те бива?

— Не знам — погледна я право в очите Тенго. — Честна дума, нямам никаква представа.

[1] В Япония (както и в цяла Източна Азия) е широко разпространена употребата на личен печат (инкан) вместо подпис. За по-важни документи се изисква официално регистриран пред общинските власти личен печат (джицуин), придружен в определени случаи с представяне на свидетелство за регистрацията му. — Б.пр. ↑

[2] Японски зелен чай, чиито листа са предварително печени на въглен в порцеланов съд, докато покафенеят. Постигнатият по този начин карамелен аромат и понижено съдържание на кофеин го правят предпочитан за след вечеря, сред децата и възрастните. — Б.пр. ↑

[3] По закон всяко японско домакинство е длъжно да уведомява местната власт при раждане, припознаване, осиновяване, брак, развод и смърт на всеки японски гражданин. Всичко това се вписва в семейния регистър (косеки) на домакинството. Отделно от това съществува и адресна регистрация (джуминхьо). — Б.пр. ↑

[4] Каймьо — почетно име, което се дава посмъртно на благородници, но и на обикновени хора. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

(УШИКАВА): ОЧИ, ИЗПЪЛНЕНИ СЪС СЪЖАЛЕНИЕ

Тенго се появи на входа на блока в шест и петнадесет в неделя вечерта. И щом излезе навън, спря и се огледа, като че търсеше нещо. Първо надясно, после наляво. След това от ляво на дясно. Погледна небето, после — в краката си. Но, изглежда, не успя да види нищо необичайно, поне що се отнасяше до самия него.

Ушикава реши, че този път няма за какво да го проследява. Тенго не носеше нищо. Ръцете му бяха пъхнати в джобовете на панталоните. Беше по поло, доста износено маслиненозелено кадифено сако и рошав. От джоба на сакото надничаше единствено дебела книжка в джобен формат. Май ще ходи да вечеря в някое близко ресторантче, реши Ушикава. Да върви, щом иска.

В понеделник Тенго трябваше да проведе няколко урока. Така съобщиха на Ушикава, когато се обади в школата за зубрене. Да, каза му служителката, господин Кавана ще води редовните си часове от самото начало на седмицата. Чудесно. Значи, от утре Тенго се завръща към нормалния си график. Тоест, доколкото вече го познавам, надали ще се отдалечи кой знае колко от дома си тази вечер. (Ако Ушикава бе избрал да го проследи същата вечер, щеше да установи, че Тенго е тръгнал на среща с Комацу в бара в Йоцуя.)

Малко преди осем Ушикава навлече якето, шала и плетената шапка и излезе с озъртане от блока. Тенго все още не се беше прибрал. Ако наистина вечеряше някъде из махалата, беше се забавил повече от обичайното. Ако Ушикава нямаше късмет, можеше и да се засекат някъде по пътя. Но Ушикава бе готов дори и такъв риск да поеме, тъй като трябваше задължително да свърши една работа, и то тъкмо сега, по това време на денонощието.

Като се осланяше на паметта си, сви на няколко пъти, подмина няколко почти познати му места и въпреки неколкократните колебания, успя да се добере до детската площадка. Силният северен вятър от предната вечер бе спрял, та декемврийската нощ бе по-мека от нормалното, но както и очакваше, самото паркче бе безлюдно. Ушикава се огледа два пъти — да се убеди, че наоколо няма друг човек, после се покатери на пързалката. Седна на върха й, облегна се на парапета и вдигна очи към небето. Луните си бяха там; почти не бяха мръднали от местонахождението си от предната вечер. Една ярка луна, към две трети пълна. И без нито един облак по небето. А плътно до нея — друга, по-малка, зеленикава, разкривена.

Не съм се заблудил, значи, рече си Ушикава. Въздъхна и поклати глава. Не бе сънувал, нито бе халюцинирал. Двете луни — голямата и малката — се виждаха съвсем ясно над оголялата зелкова. Стори му се, че едва ли не, не са помръднали от предната вечер в очакването си той да се върне на върха на пързалката. Знаели са, че ще се върне. Сякаш се бяха наговорили, ако можеше да се вярва на околната тишина. Искали са да споделят тази тишина с Ушикава. Но не бива никому да казваш за нас, сякаш го предупреждаваха. И поставяха пред устата си показалец, поръсен с лунен прах, да му покажат, че не бива да изпусне дори дума.

Докато седеше, Ушикава движеше лицевите си мускули насам-натам, да се убеди, че в обзелото го усещане няма нищо неестествено, нищо необикновено. Самият той не долавяше никаква неестественост. За хубаво или лошо, лицето му си беше най-нормално.

Ушикава открай време смяташе, че е реалист човек, какъвто си и беше. Не си падаше особено по метафизичните разсъждения. Щом нещо наистина съществува, длъжен си да го приемеш като реалност, независимо дали ти се струва логично, или не. Винаги така бе разсъждавал. Реалността не се поражда от принципите и логиката. Напротив, първо идеше реалността, а след нея — принципите и логиката. Така че, разсъждаваше Ушикава, като начало следва да приемем следната реалност, именно че на небето вече има две луни.

Другото ще му мислим после, рече си. Седеше и се мъчеше да не мисли, тотално погълнат от гледката на двете луни. Налагаше му се да привикне към тази гледка. Тия двете трябва да ги приема такива, каквито са, заяви на себе си. Нито можеше да си обясни как подобно нещо изобщо е възможно, нито изпитваше желанието да се задълбава поне на този етап повече. Основният въпрос засега си оставаше: как да се примири с това положение? Дотам опираха нещата. За целта като начало трябваше да приеме онова, което вижда, без да се съмнява в логичността му.

Ушикава се заседя към петнадесет минути, облегнат на перилото, почти без да мърда. Остави светлината на двете луни да къпе кожата му, да прониква в тялото му, така както водолазът аклиматизира бавно тялото си към промяната във водното налягане. Инстинктът му подсказваше, че това е от особено значение.

Чак тогава дребният човек с деформираната глава се изправи, слезе от пързалката и се отправи обратно към жилището си, потънал в неописуеми разсъждения. Сега, на връщане, нещата бяха придобили съвсем друг вид. Може да е и от лунната светлина, мина му през ум. Тази лунна светлина измества постепенно ъгъла, от който се виждат. Поради това на няколко преки дори зави в грешната посока. И преди да влезе в блока, вдигна глава, за да се убеди, че Тенговите прозорци на третия етаж са все още тъмни. Тенго не се беше прибрал. Което ще рече, че не е отишъл някъде наблизо да вечеря. Дали в такъв случай не е имал среща с някого? И евентуално дали този някой не е била Аомаме? Или Фука-Ери? Дали не изпуснах някаква златна възможност?, питаше се Ушикава. Но вече бе късно да се кори. Пък и не можеше да рискува да следи Тенго при всяко негово излизане. Достатъчно бе веднъж да го забележат, и всичко щеше да отиде по дяволите.

Ушикава се прибра и свали якето, шала и шапката. Отвори консерва телешко варено, сложи резен върху едно хлебче и го изяде прав в кухнята. После изпи полутоплото кафе от един кен. Всичките му вкусови възприятия се бяха изгубили. Усещаше единствено консистенцията на храната, но не и вкусовите й качества. Но не можеше да прецени дали това се дължи на самата храна или напитка, или на собствените му сетива. Дали пък вината не бе у двете луни? Дочу някъде отдалече звънец. Пауза. После нов звън. Какво го засягаше? Не се звънеше на неговата врата, а на нечии чужд апартамент, далече, на съвсем друг етаж.

Дояде си сандвича, допи си кафето, после лениво изпуши една цигара, че да се върне към реалността. Преговори си целта, с която беше дошъл тук, и седна зад насочения през прозореца фотоапарат. Пусна вентилаторната печка и сгря ръце пред оранжевия й реотан. Беше неделя вечер, още нямаше девет. Движението към и от блока бе рехаво, но Ушикава не искаше да пропусне в колко часа ще се прибере Тенго.

Само миг по-късно от входа излезе жена в черно ватено яке. Жена, която дотогава не бе виждал. Около устата й бе омотан сив шал, над който имаше черни очила и бейзболна шапка — идеална маскировка от любопитни погледи. Жената не носеше нищо и вървеше енергично, с дълги крачки. Ушикава инстинктивно включи моторчето за автоматично превъртане на лентата и щракна три последователни кадъра. Налагаше му се да установи накъде се е запътила жената, но докато се изправи, тя вече бе излязла на улицата и изчезна в нощта. Ушикава се намръщи и се отказа. При това нейно темпо, докато се обуеше и тръгнеше подире й, тя щеше отдавна да се е изпарила. Превъртя за секунда видяното в съзнанието си. Жената бе около метър и шестдесет и осем на ръст, в тесни сини джинси и бели маратонки. Облеклото й изглеждаше необичайно ново, неносено. На възраст би казал, че е към двадесет и пет до тридесет. Косата й бе напъхана под яката, та не личеше колко е дълга. От издутото ватено яке пък не можеше да се прецени що за фигура има, но ако се съдеше по краката й, трябваше да е доста слаба. Изправената й стойка и бързата крачка пък подсказваха, че е млада и здрава. Вероятно спортуваща. Всички тези характеристики съответстваха на онова, което Ушикава знаеше за Аомаме, но той не щеше да избързва със заключенията си. И все пак жената му се стори крайно предпазлива, напрегната, като някоя актриса, която гледа да не привлича вниманието на папараците.

Добре де, нека приемем за момент, че това беше Аомаме, рече си.

Дошла е при Тенго, но не го е заварила у дома. У тях е тъмно. Почукала е, никой не й е отворил и си е тръгнала. Да не би пък онова звънене да е било нейното? Нещо обаче никак не му се връзваше. Аомаме я търсят, тоест тя трябва да се крие. Не е ли могла да се обади предварително на Тенго, за да е сигурна, че ще си е у дома? Така би постъпил човек, който не иска да се излага излишно на опасност.

Ушикава предъвкваше тези мисли, докато седеше зад фотоапарата, но главата му не раждаше нито една смислена работна хипотеза. Нищо в действията на жената не се вписваше в онова, което знаеше за нея: нито псевдодегизацията й, нито появата от скривалището й. Аомаме би трябвало да е далеч по-предпазлива и по-внимателна. Цялата случка го остави напълно озадачен.

За всеки случай утре ще отиде до фотоателието на гарата да му промият филма. И ще разгледа на спокойствие снимките със загадъчната жена.

Стоя на поста си зад фотоапарата докъм десет и нещо, но след жената никой друг нито влезе, нито излезе от сградата. Входът бе смълчан и безлюден, като запусната след слабо посетено представление сцена. И Тенго бе успял да озадачи Ушикава. Та нали той поначало рядко закъсняваше вечер, особено ако на другия ден му предстояха часове? Да не би пък да се бе прибрал, докато Ушикава го нямаше, и отдавна да си бе легнал?

Когато мина десет, Ушикава усети колко преуморен е всъщност. Едва държеше очите си отворени. Което не бе обичайно за него — човек, който поначало седеше до късно, дотогава, докато му се налагаше. Но ето че тази вечер сънят го затискаше като каменен похлупак на старинен саркофаг.

Да не би пък да прекалих с гледането на ония две луни, помисли си, и да съм поел прекалено много от светлината им? Неясният им остатъчен образ още беше пред очите му. Тъмните им силуети парализираха меката част на мозъка му, така както пчелата ужилва и парализира гъсеницата, преди да снесе отгоре й яйцата си. Пчелните ларви използват парализираната гъсеница за удобен източник на храна и я поглъщат веднага след като се излюпят. Ушикава се намръщи и прогони злокобното видение от ума си.

Хубаво, реши. Не мога цял живот да чакам Тенго да се върне. Пък и той, щом се върне, веднага ще си легне да спи. И няма къде другаде да върви, освен да си дойде тук, в апартамента. Най-вероятно.

Свали бавно панталона и пуловера и се пъхна в спалния чувал по горнище с дълъг ръкав и наполеонки. Сви се на кравай и скоро заспа — дълбоко, почти като в кома. Докато заспиваше, стори му се, че някой почука на вратата му. Но съзнанието му вече се бе пренесло в друг свят, така че не бе в състояние да различава нещата. Щом се опита, тялото му заскърца. Затова отказа да отвори очи, реши да не си дава сметка какво означава звукът и отново потъна дълбоко в меката кална забрава на съня.

Тенго се прибра от срещата си с Комацу тридесетина минути след като Ушикава заспа. Изми си зъбите, окачи вмирисалото се на цигари сако, облече си пижамата и си легна. Спа до два, когато го събудиха по телефона да му съобщят, че баща му е починал.

* * *

В понеделник сутринта Ушикава се събуди след осем, а в това време Тенго си наваксваше пропуснатия сън в експреса за Татеяма. Ушикава заседна зад фотоапарата, за да хване Тенго на път за школата, но той, естествено, не се появи. В един следобед Ушикава се отказа. Отиде до най-близкия телефонен автомат и се обади в школата за зубрене да провери дали Тенго е на работа.

— На господин Кавана му се наложи да отмени днешните си часове по семейни причини — уведоми го служителката на телефона.

Ушикава й благодари и затвори.

Семейни причини ли? Какво друго семейство имаше Тенго освен баща си? Най-вероятно старият бе починал. В такъв случай Тенго пак ще напусне Токио. Освен ако не е заминал, докато спях, рече си Ушикава. Абе, какво ми става напоследък? Как можах да проспя заминаването му?

Така или иначе, Тенго вече е съвсем сам на този свят, разсъждаваше Ушикава. Поначало самотният мъж вече е още по-самотен. Абсолютно е сам. Преди да навърши и две годинки, майка му е била удушена в някакъв курорт с минерални бани в префектура Нагано. Убиецът й и досега не е заловен. Зарязала съпруга си и заедно с Тенго побягнала с някакъв младеж. Ама че старовремска дума — побягнала. Кой говори така днес? Но пък описва идеално определено действие. Не е ясно защо онзи я е убил. Не е ясно дори дали тъкмо той я е убил. Удушили я през нощта с колана на хавлията й в стаята на някакъв пансион. Мъжът, с когото била, изчезнал. Никак не било трудно да го заподозрат именно него. Когато Тенговият баща научил, дошъл от Ичикава и си прибрал невръстния син.

Май трябваше да съобщя тези неща на Тенго, мислеше си Ушикава. Той е в правото си да ги знае. Но пък нали ми каза, че не желаел да слуша нищо за майка си от хора като мен, затова си и затраях. Какво друго можех да направя? Но пък и проблемът си е негов, а не мой.

Но независимо от това дали Тенго е тук, или го няма, аз съм длъжен да държа това място под око, заключи Ушикава. Ами тази загадъчна жена снощи, която толкова приличаше на описанието на Аомаме? Нямам никакви доказателства, че е тя, но вероятността е доста голяма. Това ми казва моята деформирана глава. А ако наистина е била Аомаме, тя скоро пак ще дойде да посети Тенго. Още не е научила, че баща му е починал. До този извод стигна Ушикава, докато обмисляше положението. Изглежда, на Тенго са му съобщили през нощта за кончината на баща му и е отпътувал рано сутринта. Освен това има и някаква друга причина двамата да не се чуват по телефона. Което ще рече, че тя твърдо ще се върне. Насам я води нещо толкова важно, че заради него е готова да пренебрегне всякаква опасност. Този път обаче той ще я проследи къде отива. Нищо чудно по този начин да успее и да си изясни наличието на двете луни. Ушикава изгаряше от желание да разреши тази увлекателна загадка. Макар всъщност да бе от второстепенно значение. Първата му задача бе да установи къде се крие Аомаме и да я предаде — кратко и ясно — на ония двамата гадове от Сакигаке. А дотогава се налага да съм реалист, независимо дали луните са две, или само една, реши Ушикава. Това е силната ми страна. Това е същността ми.

* * *

Ушикава влезе във фотоателието на гарата и предаде пет ролки 35-милиметров филм. След като му ги проявиха и извадиха снимките, влезе в близкия евтин ресторант и ги прегледа в хронологичен ред, докато си ядеше пилешкото с къри. Повечето хора на снимките вече познаваше. Интересуваха го най-вече трима: Фука-Ери, Тенго и загадъчната жена от снощи.

Погледът на Фука-Ери го изнервяше. Дори от снимката го гледаше право в очите. Няма спор, рече си Ушикава. Тази знае, че я наблюдават. И за скрития фотоапарат сигурно знае, и че я снима. Ясните й очи виждаха през всичко и никак не им се нравеха делата на Ушикава. Този директен поглед го пронизваше право до дъното на сърцето му. И не намираше никакво извинение за деянията му. Но в същото време тя нито го осъждаше, нито го презираше. В определен смисъл разкошните й очи всъщност му прощаваха. Не, не му прощаваха, реши Ушикава, след като дообмисли видяното. Очите й бяха изпълнени със съжаление. Знаеха колко грозно е онова, с което се занимава Ушикава, и изразяваха колко й е жал за него.

Докато я гледаше в очите, Ушикава усети остра, пронизваща болка между ребрата, сякаш го бяха проболи с шиш за плетене. Почувства се разкривен, грозен. Е, и?, рече си. Та нима не съм наистина разкривен и грозен? Естествената, прозрачна жал, която оцветяваше очите й, потъваше дълбоко в сърцето му. Предпочиташе да го бе заклеймила открито, да го бе заплюла, отрекла и осъдила. Да го беше пребила до безсъзнание с бухалка за бейзбол по-добре. Това би понесъл. Но не и този поглед.

Виж, Тенго бе далеч по-лесен за възприемане от нея. На снимката и той стоеше на входа и гледаше към него. И той като Фука-Ери оценяваше внимателно заобикалящата го среда. Но очите му нищо не говореха. Бяха чисти, невежи очи, неспособни да открият нито фотоапарата зад пердетата, нито Ушикава.

Ушикава се зае с фотографиите на загадъчната жена. Три на брой. Бейзболна шапка, тъмни очила, сив шал върху носа. Невъзможно е да определиш чертите й. И трите снимки бяха на слаба светлина, а на всичко отгоре и козирката на шапката хвърляше сянка върху лицето й. Но въпреки всичко жената съответстваше напълно на образа, който си бе съставил за Аомаме. Вдигна снимките и ги огледа като раздадени му карти на покер — една подир друга, пак, и пак. И колкото повече ги гледаше, толкова повече се убеждаваше, че няма начин да не е Аомаме.

Повика сервитьорката и я попита какъв е десертът на деня. Сладкиш с праскови, отвърна му. Ушикава си поръча едно парче и още кафе.

Ако това не е Аомаме, мислеше в очакване на сладкиша си, може и да не я видя, докато съм жив.

Прасковеният сладкиш надмина всичките му очаквания. Сочни праскови в хрупкаво, ронещо се многопластово тесто. Прасковите несъмнено бяха от консерва, но за десерт в заведение от ресторантска верига не беше никак зле. Ушикава го изяде до троха, допи си кафето и си тръгна доволен. Напазарува храна за три дни от попътния супермаркет, прибра се и пак седна зад фотоапарата.

Облегна се на огряната от слънцето част от стената и попридрема няколко пъти, докато наблюдаваше входа. Което ни най-малко не го притесни. Нищо важно не беше изпуснал. Тенго бе отишъл на погребението на баща си, а Фука-Ери нямаше да се върне. Известно й бе, че той продължава да наблюдава. А пък загадъчната жена надали щеше да дойде по светло. От предпазливост ще изчака да се стъмни, преди да се покаже.

* * *

Загадъчната жена обаче не се появи и след залез-слънце. Източи се обичайната върволица — народ с пазарски торби, други — тръгнали на вечерна разходка, трети — връщащи се от работа с още по-каталясал и унил вид, отколкото бяха имали на излизане сутринта. Ушикава отбелязваше преминаването на всеки един, но не направи нито една снимка. Нямаше нужда. Съсредоточил се беше изцяло върху онези тримата. Всички останали се бяха превърнали в безименни минувачи. Но за да се намира на приказка, Ушикава разговаряше наум с тях, като ги наричаше с прякорите, които вече им бе дал: „Ей, председателю Мао (мъжът имаше прическа като на Мао Дзедун), днес май си се преработил, като те гледам“. „Топъл ден, а, Дългоушко? Идеален за разходка.“ „Добър вечер, Безбрадке. Пак ли на пазар? Какво мислиш да готвиш за вечеря?“

Ушикава продължи наблюдението си до единадесет. Накрая се прозя яко и обяви край. Изми зъбите си, после огледа изплезения си език в огледалото. От доста време не му беше обръщал внимание. По повърхността му се бе появило нещо като лек светлозелен мъх. Проучи го внимателно на силната светлина. И много се притесни. Мъхът покриваше целия му език и май нямаше да се махне лесно. Ако я карам така, току-виж съвсем съм се превърнал в Мъхестото чудовище, мина му през ум. Мъхът ще покрие първо езика ми, после по кожата ми ще избият петна, като по корубата на блатна костенурка. И се отчая от самата мисъл.

Въздъхна и с беззвучен глас си заповяда да престане да се притеснява за езика си. Изгаси лампата, съблече се бавно на тъмно и се намърда в спалния чувал. Вдигна ципа и се сви като буболечка.

* * *

Когато се събуди, още беше тъмно. Извърна се да види колко е часът, но часовникът не беше на мястото си. Това го обърка. Открай време, преди да заспи, се уверяваше, че часовникът му е подръка. Защо сега го нямаше? През процепа между пердетата се процеждаше съвсем слаба светлина, но осветяваше само един от ъглите на стаята. Всичко друго тънеше в среднощен мрак.

Ушикава усети как сърцето му заби лудо в старанието си да вкара адреналин в целия му организъм. Ноздрите му се разшириха, дишането му се накъса, сякаш се бе събудил посред някакъв ярък вълнуващ сън.

С тази разлика, че не сънуваше. А нещо наистина се случваше. Някой стоеше досами спалния му чувал. Ушикава го усещаше. Отгоре му се бе надвесила сянка, по-черна и от тъмнината, и го гледаше право в лицето. Гръбнакът му се смрази. Мозъкът му включи след частица от секундата и Ушикава посегна инстинктивно да свали ципа на чувала.

Докато мигне обаче, онзи успя да стегне ръката си около гръкляна му. Не му остави време дори звук да издаде. Ушикава усети мощните тренирани мускули около шията си. Ръката стягаше гърлото му в безмилостна хватка, като в клещи. Човекът действаше безмълвно. Ушикава дори дишането му не чуваше. Загъна се и се загърчи в спалния чувал, задра с крака найлоновия хастар. Напъна се да изпищи, но дори да беше успял, щеше да е безсмислено. Смъкнал се веднъж на татамито, онзи не помръдваше и сантим, ако не се смяташе ръката му, която постепенно усилваше натиска. Изключително ефикасен, икономичен захват. И колкото повече стискаше, толкова по-трудно му ставаше на Ушикава да диша.

Посред цялото това отчайващо положение на Ушикава му проблесна следната мисъл: Как е успял тоя да влезе? Нали беше заключил вратата, беше окачил отвътре веригата, бе залостил прозорците. Как се е намъкнал? Дори с шперц да си е отключил, ключалката щеше да изщрака.

Тоя тип е истински професионалист, заключи Ушикава. Ако се наложи, ще убие човека, без да му мигне окото. Обучен е точно за такава дейност. Да не са го пратили от Сакигаке? Да не искат най-сетне да се отърват от мен? Да не би да са решили, че съм им безполезен, че само им преча? Ама това е тотална грешка. Та аз съм само на крачка от разкриването на Аомаме. И Ушикава се напъна да проговори, да каже всичко това на човека. Изслушай ме първо, искаше да му се примоли. Но глас не излизаше. Не му стигаше въздух, за да накара гласните си струни да вибрират, а и езикът му се бе превърнал в твърда скала пред гърлото му.

Ето че и трахеята му се оказа напълно блокирана. Дробовете му се напъваха напразно за кислород, но не намираха, и взе да усеща как тялото започва да се отделя от ума му. Тялото му продължаваше да се гърчи в спалния чувал, докато умът му се възкачваше сред тежкия лепкав въздух. Изведнъж престана да усеща както ръцете, така и краката си. Защо?, питаше изчезващият му мозък. Защо трябва да умра на това отвратително място, по такъв отвратителен начин? Отговор не последва. Някаква неопределима тъмнина се спусна от тавана и погълна всичко.

* * *

Когато дойде в съзнание, Ушикава се оказа извън спалния чувал. Продължаваше да не чувства крайниците си. Усещаше единствено, че има превръзка върху очите и че бузата му е опряна в татамито. И че вече не го душат. Дробовете му вдишваха шумно като ковашки мех нов въздух. Студен, зимен въздух. А кислородът произвеждаше нова кръв, пареща алена течност, която сърцето му изпомпваше с луда скорост към всичките му нервни окончания. Закашля се болезнено и се съсредоточи върху дишането си. И постепенно взе да усеща нозете и ръцете си. Сърцето думкаше в ушите му. Жив съм, рече си Ушикава в мрака.

Лежеше по корем върху татамито, с вързани с някакъв мек плат ръце зад гърба му. И глезените му бяха вързани. Не стегнато, но по един изкусен, ефикасен начин. Което му даваше възможност да се превърта от една страна на друга, но нищо повече. Самият Ушикава беше изумен, че още е жив, още диша. Значи, онова не беше смъртта, рече си. Беше се приближил ужасно плътно до смъртта, но онова не беше самата смърт. Останала му бе остра болка, като буца, от двете страни на гърлото му. Беше се и напикал и гащите му бяха мокри и почваха да лепнат. Но усещането не бе чак толкова неприятно. Той даже му се радваше донякъде. Болката и студът бяха все пак признаци, че още е жив.

— Не се надявай да умреш толкова лесно — изрече мъжки глас.

Сякаш онзи беше разчел мислите му.

ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): СИЯНИЕТО БЕЗСПОРНО БЕ НАЛИЦЕ

Полунощ мина, неделята се превърна в понеделник, но сънят отказваше да дойде.

Аомаме се изкъпа, облече си пижамата, пъхна се в леглото и изгаси лампата. Никаква полза нямаше от висенето до късно. Засега бе оставила всичко в ръцете на Тамару. По-добре да се наспи, пък сутринта пак ще премисли всичко на свежа глава. Но сън не я ловеше, а тялото й копнееше да е на крака, да се движи. Май нямаше скоро да заспи.

* * *

Предаде се, стана и се наметна с халат върху пижамата. Кипна вода, направи си билков чай и седна да го пие бавно на масата. Мина й някаква мисъл, но и тя самата не можеше да каже точно каква. Беше дебела, потайна на вид, като далечен дъждоносен облак. Долавяше формата, но не и очертанията й. Връзката между форма и очертания се губеше някъде. Отиде с чаша в ръка до прозореца и през процепа между пердетата погледна към детската площадка.

Там, естествено, нямаше никой. Един след полунощ беше отминал и пясъчникът, люлките и пързалката бяха безлюдни. Нощта бе необикновено тиха. Вятърът бе утихнал, на небето нямаше нито едно облаче и само двете луни плуваха над замръзналите клони на дърветата. Позицията на луните се бе изместила заради въртенето на Земята, но продължаваха да се виждат.

Аомаме гледаше и си мислеше за скапания Главчов блок и за пъхнатото в джобчето на вратата на апартамент 303 картонче. Бяло картонче с напечатаното на него име Кавана. Самото картонче в никакъв случай не можеше да мине за ново. Крайчетата му се бяха накъдрили и тук-таме се виждаха петна от влагата. Очевидно доста време бе прекарало в джобчето на вратата.

Тамару се бе наел да провери вместо нея дали там наистина живееше Тенго Кавана, или бе просто съвпадение на фамилните имена. И до утре сто на сто щеше да й се обади. Не беше човек, който си губеше времето. Тогава щеше да знае със сигурност. В зависимост от наученото, рече си, може всъщност съвсем скоро да срещна Тенго. От тази мисъл дъхът й секна, сякаш околният въздух се разреди.

Но нещата можеха да се окажат и не толкова гладки. Дори ако излезеше, че обитателят на апартамент 303 е самият Тенго Кавана, Главчо си оставаше скрит някъде из дебрите на блока. И кроеше нещо — неизвестно какво, но нямаше начин да е за хубаво. Несъмнено ставаше дума за коварен план. Дишаше им във вратовете и правеше всичко възможно да предотврати срещата им.

Излишно е да се притеснявам, успокояваше се Аомаме. На Тамару му имам пълно доверие. Той е по-педантичен, способен и опитен от всеки друг човек, когото познавам. Ако оставя нещата в неговите ръце, той ще ме опази от Главчо. Тъй като Главчо представлява заплаха не само за мен, но и за самия Тамару — рисков фактор, който трябва да бъде елиминиран.

Ами ако Тамару вземе, та реши, че не е желателно двамата с Тенго да се срещнем, какво ще правя? Стане ли така, Тамару сто на сто ще унищожи и най-малката възможност изобщо да видя някога Тенго. Ние двамата с Тамару уж сме приятели, но за него най-важното е онова, което ще е от полза за вдовицата и ще я държи в безопасност. Това е истинската му работа. Всичко, което върши, не го върши заради мен, ако трябва да съм честна.

И взе да се притеснява. Срещата й с Тенго, повторното им събиране — на кое ли място се намираха те в списъка на приоритетите на Тамару? Нямаше как да прецени. Май сбърка фатално, като каза на Тамару за Тенго. Нямаше ли да е по-добре сама да се заеме с всичко?

Но каквото било — било. Тамару вече знае всичко. И нямам никакъв избор. Главчо сигурно ме дебне, така че да му се появя там с танцова стъпка ще си е живо самоубийство. Времето тече и нямам възможност да оставя нещата на самотек и да чакам да видя какво ще се получи. На този етап най-разумно беше да разкрия всичко на Тамару и да оставя нещата в неговите ръце.

Аомаме реши, че трябва да престане да си мисли за Тенго — и да престане да гледа луните. Лунната светлина буквално разбъркваше мозъка й. Освен дето променяше приливите и отливите в речните устия и оживяваше горите. Допи билковия си чай, махна се от прозореца, отиде в кухнята и изплакна чашата. Умираше за глътка бренди, но знаеше, че не бива да пие по време на бременността.

Седна на дивана, включи малката настолна лампа до него и се хвана да препрочете „Въздушната какавида“. Досега най-малко десет пъти я беше чела. И понеже не беше дебела книга, почти я знаеше наизуст. Но искаше пак да я прочете, бавно, внимателно. Така или иначе, сънят не идваше. Току-виж открила нещо, което досега й е убягвало.

„Въздушната какавида“ беше като зашифровано послание, което Ерико Фукада е разказала, за да го предаде някому. После Тенго го е преработил и е създал нещо по-лустросано, по-ефективно. Двамата са оформили един екип, с цел да създадат повест, която да се хареса на много повече хора. Както се бе изразил Вожда, получила се съвместна творба. И ако можеше да се вярва на Вожда, след като „Въздушната какавида“ станала бестселър и по този начин разгласила някои от скритите в нея тайни, човечетата загубили своята власт и гласът престанал да говори. Поради което и кладенецът пресъхнал, и потокът спрял да тече. Толкова мощно било влиянието на повестта.

Затова тя сега се съсредоточаваше върху всеки прочетен ред.

* * *

Към два и половина бе прочела две трети от повестта. Затвори книгата и се опита да формулира с думи силните чувства, които я вълнуваха. Чак „откровение“ не би го нарекла, но в ума й вече се бе зародила силна, конкретна представа.

Не съм дошла случайно тук.

Това й говореше представата.

Тук съм, понеже трябва да съм тук.

Винаги досега смятах, че са ме довлекли в този свят на 1Q84 година против собствената ми воля. Че нещо умишлено е преместило стрелката, при което влакът, с който пътувах, се е отклонил от главната линия и е излязъл в този странен нов свят. И за моя най-голяма изненада се озовах в този свят с две луни, обитаван от човечетата. Свят с вход, но без изход.

Така ми го обясни Вожда, преди да умре. Че влакът е повестта, която Тенго е написал, и че аз съм пленница в тази повест. Което обяснява присъствието ми тук и сега. Напълно пасивна. Объркана, несведуща изпълнителка на третостепенна роля, мотаеща се в някаква гъста мъгла.

Но и това не е цялостната картина, рече си Аомаме.

Това далеч не е цялостната картина.

Изобщо не съм някое пасивно същество, забъркано в тази история по нечия чужда воля. Донякъде може и да е така. Но в същото време аз съм тук по свое собствено желание.

Тук съм по избора на моята свободна воля.

В това тя бе напълно убедена.

И съм тук поради една съвсем ясна причина. Една-единствена причина: да срещна пак Тенго. Но ако човек погледне нещата от противоположния ъгъл, това е и единствената причина този свят да бъде в мен. Би могло да се възприеме като парадокс — като отразяващия се до безкрайност образ в две противоположни огледала. В такъв смисъл и аз съм част от този свят, и този свят е част от мен.

Аомаме не можеше да има представа за сюжета на новата Тенгова история. Но най-вероятно и в неговия свят фигурираха две луни и бе обитаван от човечета. Дотолкова можеше и сама да предположи. Такава вероятно е Тенговата история, но тя е и моя. Това поне й беше съвсем ясно.

А й бе станало ясно, след като стигна до сценката, в която главната героиня се присъедини към човечетата в хамбара при еженощното създаване на въздушната какавида. Както четеше подробното ясно описание, усети нещо топло да се процежда в корема й — разтапяща и необичайно дълбока топлота. В утробата й се намираше дребен, но мощен източник на топлина. И същността, смисълът на този източник й беше пределно ясен и без изобщо да се замисля: малкото. То реагира с излъчване на топлина на сцената, в която героинята и човечетата тъкат заедно въздушната какавида.

Аомаме остави книгата на масичката, разкопча горнището на пижамата и положи длан върху корема си. Усети как топлината струи отвътре почти като мека оранжева светлина. Изгаси нощната лампа и се взря в мрака в точката. Сиянието бе почти невидимо, но безспорно бе налице. Не съм сама, мина й през ум. Ето кое ни свързва, докато едновременно изживяваме тази наша история.

Но щом историята е не само Тенгова, но и моя, рече си, аз също мога да участвам в създаването на сюжета й. Да правя бележки по написаното, дори отчасти да я пренаписвам. Никой не може да ми отнеме това право. И най-вече на мен ми се полага да реша какъв ще е краят й. Нали така?

И се захвана да обмисля тази перспектива.

Окей, но как точно ще го осъществя?

Нямаше представа, независимо от убедеността си, че е възможно. Засега разполагаше единствено с теорията. Сви устни в мрака и заразсъждава. Достигнала бе до критичен момент и трябваше добре да обмисли действията си.

Ние двамата сме един екип. Така както Тенго и Ерико Фукада са оформили забележителен екип при пренаписването на „Въздушната какавида“, в тази нова история екипът сме ние двамата с Тенго. Сложният нов сюжет се създава и придвижва напред от сливането на нашите две воли или най-малкото на някакви подмолни течения на волите ни. Целият процес се извършва надълбоко, на някакво невидимо ниво. И макар че не сме заедно физически, ние сме свързани в едно цяло. Хем създаваме историята, хем историята е нашата движеща сила. Така ли е? Така е.

Тук обаче възниква един много важен въпрос.

В историята, която двамата пишем, къде е мястото на това, малкото?

На него каква роля му е отредена?

В утробата си нося скрита, но и доловима топлина, която излъчва слабо оранжево сияние. Точно като някоя въздушна какавида. Нима утробата ми служи за въздушна какавида? Възможно ли е аз да съм мадзата, а малкото — моята доота? И възможно ли е тук да е намесена и волята на човечетата — в това, че нося Тенговата рожба, без изобщо да сме правили секс? Да не би да са завладели коварно утробата ми, за да я ползват за въздушна какавида? И аз просто да съм им средство за добиването на нова доота?

Не. Тук става нещо съвсем различно. В това бе напълно убедена. Не е възможно да е така.

Човечетата са загубили силата си. Така каза Вожда. Популярността на „Въздушната какавида“ е блокирала на практика обичайната им дейност. Тоест няма начин да знаят, че съм бременна. Но в такъв случай на кого — на коя власт — се дължи бременността ми? И защо?

Аомаме изобщо нямаше представа.

Знаеше единствено, че те двамата с Тенго са създали малкото. Че са създали един ценен, не, направо безценен живот. Пак се пипна по корема и леко притисна длан в очертанието на слабото оранжево сияние. Остави цялото си тяло да попие бавно топлината му. На всяка цена съм длъжна да опазя малкото, заповяда си. Да не позволя никому да ми го отнеме или да го увреди. Двамата сме длъжни да го опазим. И в мрака взе окончателното решение какво ще прави.

Влезе в спалнята, съблече халата и легна по гръб. Пак допря длан до корема си и усети топлината му. Колебанието й се беше изпарило. Вече знаеше какво й предстои. Трябва да съм по-силна, рече си. Умът и тялото ми трябва да се слеят в едно. И най-после сънят дойде — тихо, като дим — и я обви в прегръдките си. А на небето двете луни висяха една до друга.

ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

(ТЕНГО): ЗАМИНАВАНЕ ОТ КОТЕШКИЯ ГРАД

Облякоха Тенговия баща в старателно огладената униформа на инкасатор от Ен Ейч Кей и го положиха в семплия ковчег — вероятно най-евтиния, който бяха успели да намерят: мрачно сандъче, не по-здраво от кутия за касутера[1] и толкова тясно, че дори дребното тяло на покойника едва се побираше. Ковчегът бе от шперплат, с минимални декорации. „Одобрявате ли го?“, бе попитал за всеки случай директорът на погребалното бюро, а Тенго му отвърна „Става.“ Все пак баща му лично си го беше избрал от каталога и го беше предплатил. Щом него го устройваше, Тенго нищо друго не можеше да каже.

Така, в униформата от Ен Ейч Кей, легнал в грубия ковчег, баща му дори нямаше вид на умрял. Човек можеше да си помисли, че е легнал да подремне през полагащата му се почивка и че всеки момент ще стане, ще нахлупи фуражката и ще тръгне да събира останалите такси. Униформата с избродираната емблема на Ен Ейч Кей му стоеше като втора кожа. Родил се беше в тази униформа и сега щеше да си замине от този свят в нея, погълнат от пламъците на пещта. Когато видя баща си в униформата, Тенго осъзна, че не би могъл да си го представи другояче. И той като Вагнеров воин трябваше да легне върху погребалния огън единствено в доспехите си.

Във вторник сутринта в присъствието на Тенго и Куми Адачи затвориха ковчега, заковаха капака и го натовариха в катафалката. Тя всъщност не беше специална катафалка, а същата камионетка тойота, с която бяха докарали тялото до погребалното бюро. И тя вероятно бе най-евтиното налично превозно средство. Най-малко можеше да се нарече тържествена. Да не говорим, че и помен нямаше от Gotterdammerung музика[2], която да го изпрати. Тенго обаче не намираше повод да се оплаче, а и Куми май нямаше никакви възражения. По-важното бе, че един човек си бе отишъл от лицето на земята, а останалите зад него тепърва трябваше да осъзнаят последствията. Двамата се качиха в едно такси и последваха черната камионетка.

Отбиха от крайморския път и се изкачиха по краткото отклонение до крематориума. Сградата бе сравнително нова, но бе изцяло лишена от индивидуалност. Приличаше не толкова на крематориум, колкото на фабрика или на правителствено учреждение. Но имаше разкошна, добре поддържана градина, макар величественият й комин да подсказваше, че става дума за съоръжение със специална мисия. Изглежда, този ден не беше особено претоварено, тъй като веднага поеха ковчега. Положиха го внимателно в пещта, после затвориха тежката й врата, както се затваря люк на подводница. Обслужващият възрастен мъж, с бели ръкавици, се извърна към Тенго и му се поклони, след което натисна бутона за палене на горивото. Куми застана с лице към люка и събра длани за молитва. Същото стори и Тенго.

Тенго и Куми изчакаха във фоайето на сградата края на едночасовата кремация. Куми взе от автомата две кенчета с горещо кафе. Двамата седяха безмълвно един до друг на пейката срещу големия прозорец и отпиваха от кафето, загледани в просторната изсъхнала от зимата поляна с обезлистените дървета. Две дългоопашати черни птици бяха кацнали на един от клоните. Видът им бе непознат на Тенго. Макар и малки, издаваха силни резки крясъци, при което виреха опашките си. Отвъд дърветата се виждаше просторното безоблачно синьо зимно небе. Куми бе по къса черна рокля под кремавото палто с качулка. А Тенго бе по черен пуловер с кръгла яка под тъмносивото си сако на рибена кост. И по тъмнокафяви мокасини. Нямаше по-официални дрехи.

— И баща ми тук го кремираха — рече Куми. — А присъстващите не спряха да пушат. Беше станало като лисичарник. Ама то какво друго да очаква човек от един куп рибари…

Тенго си представи как тълпа мъже с обветрени лица, чувстващи се неловко в черните си костюми, пафкат с всичка сила, докато скърбят по своя другар, починал от рак на белите дробове. Днес обаче във фоайето бяха само те двамата с Куми. И наоколо цареше тишина, нарушавана само от време на време от птиците на дървото. Никаква музика, никакви човешки гласове. Слънчевата светлина се лееше мирно през големия прозорец и оформяше кротка локвичка пред нозете им. И времето течеше лениво, като река, която наближава устието си.

— Благодаря ти, че ме придружи — каза Тенго след продължително мълчание.

Куми се пресегна и положи длан върху неговата:

— В такива моменти е трудно да си сам. По-добре е да има още някой с теб.

— Може и да си права — призна Тенго.

— Ужасно е човек да умре, независимо от обстоятелствата. Оставя след себе си в света една дупка и ние сме длъжни да му отдадем почитта си. Не го ли направим, дупката ще остане завинаги незапълнена.

Тенго кимна.

— А незапълнена дупка не бива да остава. Понеже някой може да падне в нея.

— Ами ако покойникът е отнесъл със себе си някакви свои тайни? — попита Тенго. — Ако ги заровим в дупката, никога няма да ги узнаем.

— Според мен и това трябва така да бъде.

— Защо?

— Има тайни, които не бива да остават.

— Защо не?

Куми пусна ръката му и го изгледа право в очите:

— В такива тайни има нещо, което само покойникът би могъл правилно да разбере. Има неща, които не можеш да обясниш, колкото и да се напъваш. Тъкмо такива тайни отнася покойникът със себе си в гроба. Представи си ги като ценен негов багаж.

Тенго заразглежда мълчаливо локвичката светлина в краката си. Линолеумът излъчваше матов блясък. Пред себе си виждаше износените си мокасини и скромните черни обувки на Куми. Хем бяха пред очите му, хем му се струваше, че са някъде много далече.

— Сигурно и около теб, Тенго-кун, има неща, които не можеш да обясниш другиму.

— Възможно е.

Куми замълча. Само кръстоса стройните си, обути в черно нозе.

— Ти нали разправяше, че вече си умирала веднъж? — попита Тенго.

— Ъхъ. Умрях веднъж. През една самотна нощ, докато валеше студен дъжд.

— Имаш ли някакви спомени?

— Май да. Дълго време ми се присънваше. Много реалистичен сън и все един и същ. Така че съм принудена да вярвам, че се е случило.

— Нещо като прераждане ли си изживяла?

— Прераждане ли?

— Преселение на душата. Превъплъщение.

Куми се позамисли:

— Възможно е. А може и да не е било.

— И кремираха ли те, след като умря?

— Чак дотам нямам спомени — поклати глава Куми. — И да е станало, то ще е било, след като съм умряла. Онова, което помня, е мигът, в който умрях. Някой ме душеше. Някакъв непознат мъж.

— Не му ли помниш лицето?

— Как да не го помня? Толкова пъти съм го сънувала. Ако го срещна на улицата, моментално ще го позная.

— И ако в действителност го срещнеш, какво ще направиш?

Куми потърка носа си, като да се убеди, че още си е на мястото.

— И аз съм си задавала същия въпрос. Как бих постъпила, ако го срещна на улицата? Сигурно ще избягам. Или пък тайно ще го проследя. Нямам представа как ще постъпя, докато наистина не попадна в такава ситуация.

— А след като го проследиш? Какво по-нататък?

— И аз не знам. Но предполагам, че той може да знае някаква жизненоважна за мен тайна. И ако изиграя правилно картите си, може да ми я разкрие.

— От какъв род тайна?

— Ами например защо съм тук.

— Ами ако пак рече да те убие?

— Напълно възможно е — сви леко устни Куми. — Знам, че е опасно. И че може би най-добре ще е да избягам. Но тайната не престава да ме влече. Нали знаеш как котка не пропуска да надникне в някой тъмен отвор?

Кремацията бе приключила. Според традицията Тенго и Куми избраха няколко кости от останките на баща му и ги поставиха в малка урна. После връчиха урната на Тенго, който нямаше никаква представа какво да я прави, само знаеше, че не бива току-така да я зареже някъде. Така че продължи да я държи в ръцете си в таксито до гарата.

— Ще се погрижа за всичко останало — каза му Куми в таксито. После добави: — Ако искаш, ще се погрижа и за погребването на костите.

— Наистина ли можеш да го направиш? — стресна се Тенго.

— А защо не? — рече Куми. — На някои погребения няма нито един близък.

— Много ще ми помогнеш — каза Тенго и й връчи урната с определено чувство за вина, но и с откровено облекчение.

Надали втори път ще видя тези останки, помисли си. Ще ми останат само спомените, но и те след време ще изчезнат като прах.

— Тукашна съм и ще ми е по-лесно да се оправя. За теб ще е най-добре да си заминеш веднага за Токио. Много си ни симпатичен, но не бива да се застояваш на това място.

Заминавам си от котешкия град, мина му през ум.

— Много ти благодаря за всичко — рече.

— Тенго-кун, нали няма да се обидиш, ако ти дам един съвет? Знам, че нямам право да ти говоря така.

— Казвай.

— Изглежда, и баща ти си е имал тайна, която е отнесъл със себе си в отвъдното. И тя не ти дава покой. Мисля, че напълно те разбирам. Но не бива повече да надничаш в този тъмен вход. Остави тази работа на котките. Продължиш ли да се взираш, доникъде няма да стигнеш. По-добре си мисли за бъдещето.

— Но дупката трябва да се затвори — възрази Тенго.

— Точно така — отвърна Куми. — И бухалът така казва. Помниш ли го бухала?

— Разбира се.

Бухалът е божеството, пазител на горите. Всичко знае и ни дава мъдростта на нощта.

— Този бухал още ли буха в гората?

— Бухалът не е тръгнал за никъде — отговори му Куми. — Още дълго време ще е там.

Куми го изпрати до самия влак за Татеяма — сякаш искаше да се увери със собствените си очи, че се е качил и е напуснал града. Остана да му маха от перона, докато се изгуби от погледа му.

* * *

Докато стигне до апартамента си в Коенджи във вторник вечерта, стана седем. Запали лампата, седна на масата и се огледа. Всичко изглеждаше така, както го беше оставил рано предната сутрин. Завесите бяха спуснати, на бюрото му лежеше разпечатката от романа, който пишеше. Шест подострени молива в моливника, измити чинии на сушилника до мивката. Часовникът отмерваше тихо времето, календарът на стената му напомняше, че е навлязъл в последния месец от годината. Стаята му се стори по-тиха от всякога. Прекалено тиха някак си. В цялата тази тишина комай имаше нещо прекомерно. Или просто си въобразяваше. Вероятно понеже съвсем наскоро бе станал свидетел как един човек изчезна пред очите му. И дупката в света още не се беше затворила докрай.

Изпи чаша вода и си взе горещ душ. Изми хубаво косата си с шампоан, почисти си ушите, изряза си ноктите. Извади чисто бельо и риза от скрина и се облече. Имаше нужда да се очисти от всички полепнали по него миризми от котешкия град. Много си ни симпатичен, но не бива да се застояваш на това място, каза му Куми Адачи.

Нямаше никакъв апетит. Нито му се работеше, нито му се четеше. Не го привличаше и идеята да си пусне музика. Тялото му бе изтощено, но нервите му бяха опънати, така че и да си легнеше, нямаше да може да заспи. В цялата тази тишина имаше нещо изкуствено.

Ех, защо я няма сега Фука-Ери, рече си. Няма значение какви глупави безсмислици би ми наговорила. Нямам нищо против и нейната характерна липса на интонация, нито против покачването на гласа й в края на всеки въпрос. От доста време не съм я чувал и ми липсва. Но Тенго си даваше прекрасно сметка, че тя повече няма да се появи в апартамента му. Само дето не знаеше защо го знае. Но знаеше със сигурност, че тя няма да се върне. Вероятно.

Щеше му се да си приказва с някого. С когото и да било. Нямаше да е зле да си поговори с по-възрастната си приятелка, но нямаше как да се свърже с нея. Тя бе завинаги изгубена.

Набра директния номер на Комацу в службата, но никой не вдигна. Отказа се на петнадесетото звънене.

Напъна се да се сети на кого другиго може да се обади, но никой не му дойде на ум. Прищя му се да позвъни на Куми, но се сети, че не й знае номера.

И мисълта му се насочи към една тъмна дупка някъде на света, която очакваше да бъде запълнена. Не голяма, но страшно дълбока. Ако надникна в тази дупка и говоря силно, помисли си, дали няма да мога да разговарям с баща си? Ще ми съобщи ли мъртвият истината?

„Продължиш ли да се взираш, доникъде няма да стигнеш. По-добре си мисли за бъдещето“, заръчала му бе Куми Адачи.

Не съм съгласен, рече си. Това не изчерпва въпроса. Може доникъде да не стигна, като науча тайната, но съм длъжен да узная защо ще е така. И ако някой ден проумея причината, току-виж съм стигнал до някъде.

Вече няма значение дали ти си истинският ми баща, или не си, каза Тенго на тъмната дупка. И двата варианта ме устройват. Но така или иначе, ти отнесе в гроба със себе си и част от мен и ми остави част от себе си. И този факт е неизменен, независимо дали помежду ни има кръвно родство. Достатъчно време е изтекло, за да станат нещата такива, каквито са, и светът се е придвижил напред.

Стори му се, че дочу отвън бухането на бухал, но то бе само звукова илюзия.

[1] Много популярен японски сладкиш, който се продава в дървени кутии с дължина около 27 см. Смята се за специалитет на град Нагасаки, пренесен там от португалски мореплаватели през XVI в. Наименованието му идва от португалски — Pao de Castela (хляб от Кастилия). Във Франция подобни сладкиши се наричат Pain d’Espagne (испански хляб), на турски — Pandispanya, оттам и българското наименование — пандишпан. — Б.пр. ↑

[2] Авторът визира „Траурният марш за смъртта на Зигфрид“ от операта Gotterdammerung („Залезът на боговете“) из тетралогията „Пръстенът на нибелунгите“ на Рихард Вагнер. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

(УШИКАВА): СТУДЕН ИЛИ НЕ, БОГ ПРИСЪСТВА

— Не се надявай да умреш толкова лесно — изрече мъжкият глас иззад гърба му. Сякаш онзи беше разчел мислите му. — Това беше само мигновена загуба на съзнание. Макар че стигна до самия ръб.

Гласът му беше абсолютно непознат — неутрален, лишен от всякаква изразителност. Нито много висок, нито много нисък, нито много твърд, нито много мек. От оня вид гласове, с които се обявяват полетите на самолетите и движението на цените на акциите.

Какъв ден сме?, запита се наслуки Ушикава. Сигурно е понеделник вечер. Не, строго погледнато, трябва вече да сме вторник.

— Ушикава-сан — рече онзи. — Нали не възразявате да ви наричам Ушикава-сан?

Ушикава не му отвърна. Тишината трая най-малко двадесет секунди. След което без никакво предупреждение онзи му изтресе къс рязък юмрук в левия бъбрек. Безшумен, но много силен. Влудяваща болка прониза цялото му тяло. Всичките му вътрешни органи се свиха и докато траеше болката, бе неспособен да си поеме въздух. Накрая успя да издаде сух хрип.

— Попитах ви най-учтиво и очаквам отговор. Ако още не сте в състояние да говорите, само кимнете или завъртете глава. Достатъчно ще ми е. Наричат го елементарна проява на учтивост — поясни мъжът. — Та разрешавате ли ми да ви наричам Ушикава-сан?

Ушикава кимна няколко пъти.

— Ушикава-сан. Лесно запомнящо се име. Прегледах портфейла ви от панталона. С шофьорската ви книжка и визитките. Редовен директор на Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“. Доста префърцунена титла, мен ако ме питате. И с каква цел се е заел един редовен директор на Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“ да снима със скрит фотоапарат на място като тукашното?

Ушикава мълчеше. Все още му беше трудно да оформя думите си.

— Няма да е зле да ми отговорите — рече онзи. — Смятайте, че съм ви предупредил. Ако ви спукам бъбрека, адски ще ви боли, докато сте жив.

— Наблюдавам обитателите — успя да промълви най-сетне. Гласът му трепереше, накъсваше се. Така, с превързани очи, имаше чувството, че не е неговият.

— Имате предвид Тенго Кавана.

Ушикава кимна.

— Онзи Тенго Кавана, който е анонимният автор на „Въздушната какавида“.

Ушикава пак кимна, после се закашля силно. На мъжа всичко това вече му беше известно.

— Кой ви нае?

— Сакигаке.

— Това и сам мога да го преценя, Ушикава-сан. Въпросът е: защо на този късен етап Сакигаке иска от вас да следите Тенго Кавана? Защо Тенго Кавана е от такова важно значение за тях?

Мозъкът на Ушикава работеше на максимални обороти. Кой бе този човек и колко знаеше? Не го познаваше, но беше ясно, че не е изпратен от Сакигаке. Оставаше единствено Ушикава да реши дали това е хубава, или лоша вест.

— Не отговорихте на въпроса ми — подсказа му мъжът. И притисна с пръст бъбрека на Ушикава. Много силно.

— Той е свързан с една жена — изстена Ушикава.

— Случайно тази жена да има име?

— Аомаме.

— И те защо търсят въпросната Аомаме?

— Причинила е неприятност на Вожда. На ръководителя на Сакигаке.

— Причинила му неприятност, казвате — сякаш потърси потвърждение на чутото мъжът. — Или, казано по-просто, тя го е убила, нали така?

— Точно така. — Ушикава беше наясно, че от този човек нищо няма да може да скрие. Че рано или късно ще се разприказва. — Но в сектата го пазят в тайна.

— И колко души в Сакигаке са наясно с тази тайна?

— Неколцина.

— Включително и вие.

Ушикава кимна.

— Което ще рече, че сте високопоставен неин член.

— Не съм — изрече Ушикава и поклати глава. Бъбрекът още го болеше. — Аз съм най-обикновен изпълнител. Случайно разбрах.

— Значи, просто сте се озовали на неподходящо място в неподходящо време, така ли да разбирам?

— Така е горе-долу.

— Между другото, да ви попитам, Ушикава-сан: сам ли работите?

Ушикава кимна.

— Крайно необичайно. Обикновено следенето се осъществява в екип. А за да свършите работа като хората, ще ви трябва и някой, който да ви снабдява. Тоест минимум трима души. Да не говорим, че вече сте здраво обвързан с организацията. Така че ми се вижда неестествено да действате сам. Отговорът ви не е съвсем задоволителен.

— Не съм последовател на сектата — рече Ушикава. Дишането му се беше успокоило и говорът му бе станал почти нормален. — Наеха ме. Обикновено се обръщат към мен, когато смятат за по-уместно да наемат външен човек.

— В качеството ви на редовен директор на Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“?

— Това е само за прикритие. Организация всъщност няма. От Сакигаке я създадоха най-вече с данъчна цел. Аз съм индивидуален изпълнител, без никакви връзки със сектата. Просто работя за тях.

— Наемник, един вид.

— Не, не съм наемник. Само събирам информация по тяхно искане. Ако нещата загрубеят, други се заемат с работата.

— Значи, Ушикава-сан, на вас ви е наредено от Сакигаке да следите този тук Тенго и да проучите връзката му с Аомаме.

— Точно така.

— Не — каза мъжът. — Това не е верният отговор. Ако Сакигаке са убедени, че между Аомаме и Тенго Кавана наистина съществува някаква връзка, нямаше да ви изпратят сам да ги следите. А щяха да съставят екип от свои си хора. Като по този начин минимализират вероятността от фалове, а и могат при нужда да приложат сила.

— Истината ви казвам. Само изпълнявам онова, което ми е наредено отгоре. А защо ме оставят сам да го правя, нямам представа. — Тембърът на гласа му още не се беше стабилизирал, та на места се пропукваше.

Ако разбере, че от Сакигаке още не знаят за връзката между Аомаме и Тенго, като нищо ще ме пречука на място, разсъждаваше Ушикава. А щом изпадна от картинката, връзката между двамата така и ще си остане в неизвестност.

— Никак не си падам по погрешни отговори — каза мъжът с леден глас. — Струва ми се, че вие поне би трябвало да сте го разбрали. Нямам нищо против пак да ви нанеса юмручен удар в бъбрека, но ако ви ударя силно, ще ме заболи ръката, а пък и не съм дошъл с намерението да ви увредя завинаги бъбрека. Към вас не изпитвам никаква лична вражда. Целта ми е една-единствена: да се сдобия с верния отговор. Така че ще прибягна към друг подход. Ще ви пратя на дъното на морето.

На дъното на морето ли?, мина му през ум на Ушикава. Какви ги плещи този?

Мъжът извади някаква вещ от джоба си. Чу се шумолене като от найлон и нещо покри главата на Ушикава. Найлонов плик от онези, дебелите, за фризер. После непознатият омота около гърлото му дебел ластик. Тоя се кани да ме удуши, осъзна Ушикава. Опита се да поеме въздух, но успя само да напълни устата си с найлон. И ноздрите му бяха запушени. Белите му дробове пищяха за кислород, но такъв не идваше. Найлонът прилепна по лицето му като маска на смъртник. След малко конвулсия обзе и всичките му мускули. Напъна се да отлепи маската от лицето си, но ръцете му не можеха да помръднат. Бяха вързани здраво зад гърба му. Мозъкът му се наду като балон, готов всеки миг да експлодира. Помъчи се да изкрещи. Въздух, дайте ми въздух! Но не можа да издаде никакъв звук. Докато съзнанието му се отцеждаше, езикът запълни устната му кухина.

Най-после онзи охлаби ластика и отлепи найлоновата торба от лицето му. Ушикава загълта отчаяно въздуха пред себе си. Няколко минути остана превит напред; дишаше мощно, като мятащо се безуспешно животно.

— Хареса ли ви морското дъно? — попита мъжът, след като дишането на Ушикава се успокои, със същия безизразен глас. — Много дълбоко се потопихте. Вероятно сте видели невиждани досега неща. Изключително ценно преживяване.

Ушикава не бе в състояние да му отговори. Гласът му беше изчезнал.

— Както вече неколкократно ви подчертах, Ушикава-сан, мен ме интересува единствено верният отговор. Затова пак ще ви попитам. От Сакигаке ли ви наредиха да следите движението на Тенго Кавана и да установите връзката му с Аомаме? Въпросът е критичен. На кантара е поставен човешки живот. Обмислете хубаво отговора си, преди да ми го кажете. Ще усетя веднага дали ме лъжете.

— От Сакигаке не знаят за това — успя да изпелтечи Ушикава.

— Браво. Това е правилният отговор. Сакигаке все още не са наясно по отношение на връзката между Аомаме и Тенго Кавана. Все още не сте ги уведомили. Прав ли съм?

Ушикава кимна.

— Ако ми бяхте дали правилния отговор от самото начало, нямаше да ви се наложи да посещавате морското дъно. Много е гадно, нали?

Ушикава кимна.

— Знам. И на мен ми се случи веднъж — каза мъжът с лековат тон, сякаш споделяше някаква несъществена клюка. — Човек трябва да го е изживял, за да знае какъв ужас е всъщност. Да се правят обобщения за болка, не е никак лесно. Всяка отделна болка си има самостоятелна характеристика. Или, ако перифразираме Толстой: „Всички видове щастие си приличат, но всяка болка боли посвоему“[1]. Не бих стигнал дотам обаче, че да кажа, че притежава свой неповторим вкус. Не съм ли прав?

Ушикава кимна. Все още дишаше тежко.

— Така че, дайте да сме откровени един с друг и да сме напълно честни — продължи мъжът. — Нрави ли ви се тази идея, Ушикава-сан?

Ушикава кимна.

— Но още при първия погрешен отговор ще се принудя пак да ви пратя на разходка по морското дъно. Само че този път ще е по-дълга, по-ленива разходка. Да видим колко ще издържите. Но ако се увлечем, може и да не се върнете. Според мен на вас никак не ви се ходи там. Вие как мислите, Ушикава-сан?

Ушикава завъртя глава.

— Ние двамата с вас май имаме една обща черта — каза мъжът. — И двамата сме вълци единаци. Или кучета, които са се отделили от глутницата. Диви самци, чиито действия нямат място в обществото. Хора с инстинктивна омраза към организациите или нежелани от самите организации. Сами се оправяме. Сами вземаме решенията си, сами ги изпълняваме, сами си носим отговорността. Приемаме заповеди от горе, но нямаме нито колеги, нито подчинени. Разчитаме единствено на своя ум и своите способности. Правилно ли го формулирах?

Ушикава кимна.

А онзи продължи:

— В това е силата ни, но понякога е и слабостта ни. В конкретния случай например смятам, че сте се престарали в името на успеха. Пожелали сте всичко сам да си изясните, без да уведомявате Сакигаке. Да свържете всички нишки и сам да приберете лаврите. И това ви е подвело да свалите гарда, нали?

Ушикава пак кимна.

— И защо ви беше да докарате нещата толкова далече?

— Защото аз съм виновен за смъртта на Вожда.

— В какъв смисъл?

— Аз съм този, който проучи предварително Аомаме. Проучих я най-подробно, преди да я допусна до Вожда. И не открих нищо съмнително.

— А тя се е добрала до Вожда с намерението да го убие и дори е успяла да нанесе фаталния удар. Вие сте сгафили и ви е известно, че все някой ден ще ви бъде потърсена отговорност. В края на краищата вие сте само един аутсайдер, от когото много лесно могат да се лишат. А и знаете много повече, отколкото може да ви е полезно. При което сте си дали сметка, че ако искате да отървете кожата, ще трябва да им поднесете главата на Аомаме. Прав ли съм?

Ушикава кимна.

— Съжалявам — каза мъжът.

Този пък за какво съжалява?, запита се деформираната глава на Ушикава. И изведнъж го осени истината.

— Вие ли организирахте смъртта на Вожда? — попита.

Мъжът не му отговори. Но Ушикава не смяташе, че мълчанието му задължително означава несъгласие.

— Какво смятате да правите с мен? — попита Ушикава.

— Какво наистина? Честно казано, и аз още не съм решил. Но няма да избързвам. Ще обмисля добре решението си. В зависимост от вашето поведение — отговори Тамару. — Имам още няколко въпроса към вас.

Ушикава кимна.

— Искам да ми дадете телефонния номер на вашата свръзка със Сакигаке. Сигурен съм, че се отчитате някому.

Ушикава се поколеба за миг, но все пак му съобщи номера. Когато собственият му живот беше на кантар, най-малко му беше до лъжи. Тамару си го записа.

— Името?

— Не го знам — излъга Ушикава.

На Тамару, изглежда, му беше все едно.

— Печени ли са?

— Ами, да.

— Но не са истински професионалисти.

— Умели са. И изпълняват стриктно всичко, което им заповядат от горе. Без да задават въпроси. Но не, не са професионалисти.

— Какво знаят за Аомаме? — попита Тамару. — Знаят ли къде се крие?

Ушикава поклати глава:

— Още не знаят, затова съм тук и следя Тенго Кавана. Ако знаех къде е Аомаме, отдавна да съм се пренесъл там.

— Логично — отсъди Тамару. — А вие как, между другото, надушихте връзката между Аомаме и Тенго Кавана.

— С трамбоване.

— В смисъл?

— Проучих миналото й от а до я. Върнах се чак в детството й, когато е учила в държавно основно училище в Ичикава. И понеже и Тенго Кавана е от Ичикава, си зададох въпроса дали пък е нямало някаква връзка помежду им. Отидох до началното училище и какво се оказа? Че две години са били в една и съща паралелка.

Тамару издаде някъде дълбоко от гърлото си нещо като котешко ръмжене:

— Ясно. Много упорито разследване, Ушикава-сан, признавам ви. Сигурно ви е струвало огромно количество време и усилия. Възхитен съм.

Ушикава нищо не каза. Нямаше формулиран въпрос.

— Пак ще повторя въпроса си — каза Тамару. — Значи, засега връзката между Аомаме и Тенго Кавана е известна единствено на вас, така ли?

— Вече и вие знаете.

— Аз не се броя. Става дума за вашите съмишленици.

— Само аз знам — кимна Ушикава.

— И това е самата истина?

— Да.

— А известно ли ви е, че Аомаме е бременна?

— Бременна ли? — попита Ушикава с тон, който издаде изненадата му. — От кого?

Тамару не му отговори.

— Наистина ли не знаехте?

— Наистина. Честна дума.

Тамару обмисли за миг отговора му, преди да каже:

— Добре. Вие май наистина не го знаехте. Вярвам ви. Друг въпрос: преди известно време бяхте взели да душите около къщата с върбите в Адзабу. Прав ли съм?

Ушикава кимна.

— И защо?

— Собственичката й посещава спортен клуб, в който Аомаме е нейна лична инструкторка. Останах с впечатлението, че между двете съществува тясна връзка. А въпросната дама е открила в същия имот и приют за жени, жертви на домашно насилие. Който е много строго охраняван. Прекалено строго според мен. От това заключих, че и Аомаме може би се крие там.

— И какво стана по-нататък?

— Стигнах до извода, че няма начин да е така. Дамата притежава много пари и власт. Ако иска да скрие Аомаме, няма да я държи толкова близо до себе си. Затова се и отказах от резиденцията й в Адзабу и пренасочих вниманието си към Тенго Кавана.

Тамару пак изръмжа тихичко.

— Интуицията ви е превъзходна. Освен това разсъждавате изключително логично, да не говорим колко сте търпелив. Жалко е, че ви използват само като обикновен изпълнител. Винаги ли сте работили в тази сфера?

— Навремето бях адвокат — каза Ушикава.

— Ясно. Сигурно сте били много добър в професията. Но подозирам, че сте се поувлекли, объркали сте конците и са ви изхвърлили. Сега времената са тежки и вие работите за дребни пари като изпълнител за тази нова секта. Налучках ли?

Ушикава кимна.

— В общи линии, така беше.

— Нищо не можете да направите — рече Тамару. — На нас, единаците, никак не ни се удава да живеем нормален, еднообразен живот. Може да изглежда за известно време, че се оправяме, но в един момент неминуемо се препъваме. Така стоят нещата в този свят. — И Тамару изпука с кокалчетата на ръцете си — остър, злокобен звук. — А в Сакигаке знаят ли за къщата с върбите?

— Никому не съм споменавал — отвърна честно Ушикава. — Когато казах, че около резиденцията мирише на нещо гнило, само изказвах лично предположение, нищо друго. Прекалено плътно се охраняваше, че да мога да науча нещо повече.

— Добре — рече Тамару.

— Вие завеждате охраната там, нали?

Тамару не му отговори.

— Дотук ми отговаряхте искрено — рече. — Поне в общи линии. Човек, паднал до морското дъно, губи способността си да лъже. Сега, ако се опитате да ме излъжете, гласът ви ще ви издаде. Така ви се отразява страхът.

— Не ви лъжа — каза Ушикава.

— Радвам се да го чуя. Никой не желае да изпитва излишни болки. Чували ли сте за Карл Юнг, между другото.

Карл Юнг ли?, намръщи се инстинктивно под превръзката Ушикава. Накъде заби тоя сега?

— Психологът Карл Юнг ли?

— Точно така.

— Знам туй-онуй — отвърна предпазливо Ушикава. — Роден е в края на деветнадесети век в Швейцария. Бил последовател на Фройд, но се отделил от него. И е измислил понятието „колективното неосъзнато“. Друго май не знам.

— И това е много — рече Тамару.

Ушикава го чакаше да продължи.

— Карл Юнг обитавал елегантна къща в тих крайезерен район на Цюрих и водел охолен семеен живот. Но имал нужда от място, където да се усамоти, за да размишлява по важни въпроси. Намерил си малък парцел в единия край на езерото, в областта Болинген, и си построил къщичка там. Изобщо не става дума за вила или нещо внушително. С двете си ръце струпал камъни и изградил кръгла къща с високи тавани. Камъните вземал от близката кариера. По онова време в Швейцария трябвало да си правоспособен зидар, за да строиш каквото и да било от камък, така че Юнг си направил труда и свидетелство да си изкара. Дори станал член на зидарската гилдия. За него било от огромно значение сам да си построи къщичката, със собствените си ръце. Смъртта на майка му, изглежда, била основен фактор, тласнал го към този строеж.

Тамару направи кратка пауза.

— Нарекъл къщата си Кулата. По външност напомняла селските колиби, които бил видял, докато пътешествал из Африка. Вътре представлявала просторно отворено многофункционално помещение. Съвсем елементарно жилище. Но според него било всичко, от което човек се нуждаел, за да живее. Нямало нито ток, нито газ, нито течаща вода. Водата си носел от близката планина. Впоследствие обаче установил, че къщата му е просто един архетип, нищо повече. След време му се наложило да вдигне разделителни стени, след това — и втори етаж, накрая добавил и още няколко крила. Сам правил стенописите си, които подсказвали развитието и раздвоението на индивидуалното съзнание. Цялата къща изпълнявала ролята на триизмерна мандала[2]. Завършването на къщата му отнело цели дванадесет години. За изследователите на Юнг това е една изключително заинтригуваща постройка. Чували ли сте за нея?

Ушикава поклати глава.

— Къщата и досега си стои на брега на Цюрихското езеро. За нея се грижат потомците на Юнг, но за съжаление, не е отворена за публиката, така че вътрешността й не може да се разгледа. Говори се обаче, че над входа към първоначалната кула имало камък, на който Юнг собственоръчно бил издълбал думите „Студено или не, Бог присъства“[3]. Сам го бил издълбал върху камъка.

Тамару направи нова пауза:

— „Студено или не, Бог е тук“ — изрече тихо с напевен глас. — Какво мислите, че означава?

— Не знам — поклати глава Ушикава.

— Така си и мислех. Защото и аз самият не знам какво означава. Но съдържа някаква дълбока алюзия, нещо, което не се поддава на тълкуване. Но пак си помислете: след като Карл Юнг вдига цялата тази къща, камък по камък, с двете си ръце, накрая изпитва нуждата да издълбае с чук и длето тези думи, пак със собствените си две ръце. Не знам защо, но мен тези думи отдавна ме привличат. Хем ми е трудно да ги проумея, хем тази трудност ги прави да звучат още по-мъдро. Аз за Бога не знам много. Отгледан съм в католическо сиропиталище, където изживях доста ужасии, така че впечатленията ми от Бога не са кой знае колко хубави. Пък и там вечно беше студено, дори през лятото. Беше или адски студ, или невъобразим студ. Нищо друго. Така че, дори ако има Бог, не бих казал, че се е отнасял особено добре с мен. И въпреки всичко тези думи на Юнг са заседнали дълбоко в гънките на душата ми. Понякога затварям очи и си ги повтарям многократно, а те най-изненадващо ме успокояват. „Студен или не, Бог е тук“. Извинявайте, бихте ли го казали и вие на глас?

— Студен или не, Бог е тук — повтори със слаб глас Ушикава, не особено сигурен какво всъщност произнася.

— Не ви чувам.

— Студен или не, Бог е тук.

Този път Ушикава го каза възможно най-отчетливо. Тамару затвори очи, опиянен от обертоновете на тези слова. После, сякаш взел някакво окончателно решение, пое дълбоко въздух и го изпусна. Отвори очи и погледна ръцете си. Бяха в латексови ръкавици за еднократна употреба, така че нямаше да остави отпечатъци от пръсти след себе си.

— Съжалявам — пак изрече тихо Тамару.

Тонът му бе тържествен. Извади отново найлоновата торба, нахлузи я върху главата на Ушикава и пак стегна дебелия ластик около врата му. Извърши го с ловки, решителни движения. Ушикава понечи да протестира, но думите отказваха да се оформят, а и нямаше как да достигнат до ничии уши. Защо го прави този?, мислеше си Ушикава в найлоновата торба. Та нали му казах всичко, което знам! Защо му е дотрябвало да ме убива?

В готовата му да се пръсне глава нахлуха спомени за уютния му дом в Чуоринкан и за двете му дъщери. И за кучето им. То беше дребно животно с къси крачка̀ и Ушикава така и не се научи да го обича. А и кучето го недолюбваше. Не беше от най-умните и непрестанно лаеше. Дъвчеше килимите, пикаеше по новите плочки в преддверието. Коренно различно псе от онова умно помиярче, което бе притежавал през детството си. И въпреки това последните съзнателни мисли на Ушикава в този му живот бяха за тъпото кученце, което подскачаше по ливадата в задния им двор.

Тамару наблюдаваше как Ушикава със свито на кълбо тяло се гърчи по татамито като огромна риба на сухо. Ръцете и краката му бяха вързани отзад, така че, колкото и да се тръшкаше, никой от съседите нямаше нищо да чуе. Тамару много добре знаеше колко ужасен е този начин да умреш. Но за сметка на това бе най-ефикасният, най-чистият начин да убиеш някого. Без писъци, без кръв. Тамару следеше секундарника на гмуркаческия си „Таг Хойер“. След три минути Ушикава престана да се тръшка. Тялото му взе леко да потръпва, сякаш в резонанс с нещо, после и треморите престанаха. Тамару държа под око секундарника още три минути. Опита се да напипа пулс по китката на Ушикава и се убеди, че няма никакви признаци на живот. Само се усещаше лека миризма на урина. Ушикава пак бе изтървал контрола върху пикочния си мехур, като този път го бе изпразнил докрай. Напълно разбираемо, предвид страданията, на които бе подложен.

Тамару свали ластика и отлепи найлоновата торба, която Ушикава бе засмукал частично в устата си. Очите му бяха облещени, устата му зееше и в смъртта се бе изкривила на една страна. Мръсните му криви зъби бяха заголени, виждаше се и езикът му със зеления мъх. Изобщо изражение, достойно за четката на Мунк. Поначало деформираната глава на Ушикава сега изглеждаше още по-разкривена. Сигурно страданията му са били ужасни.

— Съжалявам — каза Тамару. — Направих го, без да го желая.

Използва пръстите си да отпусне лицевите мускули на Ушикава, да изправи челюстта и изобщо да направи лицето му по-приемливо. С кухненска кърпа избърса потеклите от устата му лиги. Доста се потруди, но в крайна сметка лицето на Ушикава придоби малко по-нормален вид. Поне нямаше да принуждава погледналите го да извръщат очи. Но въпреки всичките си усилия не успя да затвори очите му.

— Шекспир най-добре го е казал — рече тихо Тамару, докато гледаше разкривената буцеста глава. — Нещо в смисъл, че ако умрем днес, няма да ни се наложи да мрем и утре, така че нека виждаме най-хубавото един у друг.

Не се сещаше това от „Хенри IV“ ли беше, или от „Ричард III“? Не че за самия него имаше някакво значение, а се съмняваше, че и Ушикава би настоял да знае точния произход на цитата. Тамару развърза ръцете и краката му. Бе използвал меко като хавлиен колан въже, вързано по специален начин, че да не оставя охлузвания. Постави въжето, найлоновата торба и дебелия ластик в друг найлонов плик, който носеше за целта. Прерови вещите на Ушикава и взе всички направени от него снимки. В плика пусна и фотоапарата, и триногата. Голям шум можеше да се вдигне, ако се разбереше, че Ушикава е следял някого. Хората щяха да почнат да питат кого е следял, и тогава името на Тенго Кавана най-вероятно щеше да излезе на повърхността. Взе и тетрадката му, изпълнена с подробни бележки. Убеди се, че е събрал всичко важно. Остави след себе си само спалния чувал, посудата, дрехите за преобличане и жалкия труп на Ушикава. Накрая Тамару пъхна в джоба си и една от визитките му, която го провъзгласяваше за редовен директор на Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Попа Япония“.

— Наистина съжалявам — каза отново на излизане.

* * *

Тамару влезе в телефонна кабина в близост до гарата, пъхна в процепа на автомата телефонна карта и набра дадения му от Ушикава номер. Беше токийски номер, май от района на Шибуя. Някой вдигна чак на шестото позвъняване.

Тамару прескочи предварителните учтивости и пристъпи направо към същността: издиктува адреса и номера на апартамента в Коенджи.

— Записахте ли го?

— Бихте ли го повторили?

Тамару го повтори. Онзи го записа и му го прочете.

— Там е Ушикава-сан — каза Тамару. — Доколкото знам, познавате Ушикава-сан.

— Ушикава-сан ли?

Тамару не му обърна внимание, а продължи:

— Ушикава-сан е там, но за съжаление, вече не диша. И няма вид на човек, починал от естествена смърт. В албума му с визитки има няколко, на които е изписан като редовен директор на Фондацията за напредък в науката и изкуствата „Нова Япония“. Напипат ли ги от полицията, рано или късно ще се доберат и до вас. Което, струва ми се, няма да е никак благоприятно. Така че най-добре ще е да разчистите всичко колкото се може по-бързо. Доколкото знам, това ви е по специалността.

— Кой се обажда? — попита онзи.

— Приемете ме за доброжелателен доносник — рече Тамару. — Който като вас никак не симпатизира на полицията.

— Не било естествена смърт, казвате?

— Ами, другояче казано, нито е починал от старост, нито мирно в съня си.

Мъжът замълча за миг.

— И какво правеше там този Ушикава-сан?

— Не знам. Питайте го него за подробностите, макар че, както вече изтъкнах, той не е в състояние да ви отговори.

Мъжът от отсрещната страна направи пауза:

— Вие, предполагам, сте свързан с младата жена, която се яви в хотел „Окура“?

— На ваше място не бих разчитал на отговор на подобен въпрос.

— Аз съм един от онези, които я посрещнаха. Съобщете и това. Тя ще разбере. И й предайте посланието ми.

— Слушам ви.

— Ние не възнамеряваме да й навредим — каза мъжът.

— Доколкото разбирам, правите всичко възможно да влезете по дирите й.

— Вярно. От доста време се мъчим да установим къде се намира.

— Но пък сега казвате, че не възнамерявате да й навредите. Как така?

Настъпи кратка пауза, преди онзи да му отговори:

— На определен етап настъпиха известни промени. Всички са дълбоко опечалени от смъртта на Вожда. Но това е минало свършено. Вожда поначало беше болен и в определен смисъл се надяваше да прекратят страданията му. Така че в това отношение нямаме никакви намерения да преследваме Аомаме-сан. Искаме само да си поговорим с нея.

— На тема?

— Области от взаимен интерес.

— Точно това го желаят вашите хора. Може и да имате нужда да разговаряте с нея, но тя пък може да не иска.

— Има много неща, по които можем да се договорим. Имаме какво да ви предложим: свобода например и безопасност. Знания и сведения. Не можем ли да обсъдим всичко това на някое неутрално място? Вие кажете къде. Навсякъде сме съгласни да отидем. Гарантирам сто процента нейната безопасност. И не само нейната, а и на всички участници. Няма смисъл повече да бяга. И смятам, че молбата ни е съвсем резонна и за двете страни.

— Това го твърдите вие — каза Тамару. — Но не виждам защо трябва да ви вярвам.

— Независимо от всичко, ще ви бъда благодарен, ако уведомите Аомаме-сан за разговора ни — рече търпеливо мъжът. — Притиснати сме за време и въпреки това сме готови да ви срещнем насред път. Ако ви трябват други доказателства за нашата благонадеждност, готови сме да ви ги представим. Можете по всяко време да се обадите на този номер, за да осъществите връзка с нас.

— Няма да е зле да ми дадете още малко подробности. Защо е толкова важна тя за вас? На какво се дължи тази промяна в статута й?

Мъжът пое плитко въздух, преди да отговори:

— Наложително ни е да почнем пак да чуваме гласа. За нас той е един непресъхващ кладенец. И не можем да си позволим да го загубим. Засега само толкова мога да ви кажа.

— И Аомаме ви е нужна, за да запазите кладенеца.

— Трудно ми е да ви го обясня. Мога да ви кажа единствено, че връзка съществува.

— Ами Ерико Фукада? Тя не ви ли е нужна повече?

— Не, не ни трябва. Не ни интересува нито къде е, нито какво прави. Нейната мисия приключи.

— Коя мисия?

— Това се явява поверителна информация — рече онзи след известна пауза. — Много съжалявам, но на този етап не мога да ви разкрия нищо друго.

— Моят съвет е да преразгледате много внимателно позицията си — каза Тамару. В играта, която играем ние двамата, сервисът е мой. Ние можем да се свържем с вас всеки път, когато поискаме, но вие не можете да се свържете с нас. Дори не знаете кои сме, нали така?

— Прав сте. Имате предимство. Не ви знаем кои сте. Но става дума за неща, които не бива да се обсъждат по телефона. И дотук казаното надвишава правомощията ми.

Тамару помълча известно време:

— Добре. Ще обсъдим предложението ви. И вероятно по някое време ще ви се обадим.

— Ще чакам да ми се обадите — отвърна мъжът. — Както вече споменах, изгодата би могла да е взаимна.

— Ами ако отхвърлим предложението ви или го оставим без последствие?

— Тогава ще бъдем принудени да действаме по нашия начин. Притежаваме известна сила и, за съжаление, нещата могат да позагрубеят. С което ще създадем проблеми и за двете страни. Независимо от това кои сте вие, няма начин да се измъкнете от тази история без поражения. Но не виждам как можем да смятаме това за идеалното разрешение за която и да било от двете страни.

— Може и да сте прав. Но ще мине време, докато стигнем до такъв етап. А както сам казахте, вие сте притиснати за време.

Мъжът насреща леко се прокашля:

— Може и да мине време. А може и да не мине.

— Да, но човек не може да знае, докато не опита.

— Точно така. Тук му е мястото да ви изтъкна още нещо. Както вие се изразихте метафорично, в тази игра сервисът е у вас. Но имам чувството, че не сте запознат с основните правила на играта.

— И това е нещо, в което човек не може да е сигурен, докато не опита.

— Но ако се опитате и нищо не се получи, ще бъде много жалко.

— И за двама ни — уточни Тамару.

Последва кратка многозначителна пауза.

— Какво смятате да правите с Ушикава-сан? — попита Тамару.

— Ще се погрижим за него при първа възможност. Още тази вечер евентуално.

— Апартаментът е отключен.

— Много съм ви благодарен.

— Да ви попитам: дълбоко ли ще скърбите всички за смъртта на Ушикава-сан?

— Скърбим дълбоко за смъртта на всеки човек.

— Не пропускайте да скърбите и за него. Той се оказа много кадърен посвоему човек.

— Но не и достатъчно кадърен. Това ли искате да кажете?

— Никой не е толкова кадърен, че да живее вечно.

— Така си мислите — рече мъжът.

— Да. Точно така мисля. А вие?

— Ще чакам да ми се обадите — рече онзи, без да му отговори, с леден глас.

Тамару окачи слушалката без повече приказки. Всички други думи щяха да са излишни. Ако толкова му се доприказва с тях, ще им се обади. Излезе от телефонната кабина и отиде до паркираната си кола — абсолютно невзрачна мътно тъмносиня стара тойота корола комби. Петнадесет минути по-късно спря до един безлюден парк, убеди се, че никой не го гледа, и пусна найлоновия плик с въжето и ластика в кофа за боклук. Заедно с хирургическите ръкавици.

— Те скърбят дълбоко за смъртта на всеки човек — измърмори тихо, докато палеше двигателя и си слагаше колана. Чудесно. Това е най-важното, рече си. Да се скърби за всяка смърт. Дори да е за съвсем кратко.

[1] „Всички щастливи семейства си приличат, всяко нещастно семейство е нещастно посвоему.“ — Б.пр. ↑

[2] Мандала (санскрит) — концентрична диаграма, изобразяваща пълен кръг, завършеност. Според Юнг мандалата символизира цялостната личност. — Б.пр. ↑

[3] На англ.: Cold or Not, God is Present. Изглежда, Мураками прави игра на думи, тъй като надписът над вратата на къщата на Юнг, изписан и върху надгробния му камък, гласи VOCATUS ATQUE NON VOCATUS DEUS ADERIT (лат.), което на англ. може да се преведе като Called or Not [Called], God is Present — „Викан или не, Бог присъства“. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): ИЗКЛЮЧИТЕЛНО РОМАНТИЧНО

Телефонът иззвъня малко след дванадесет на обяд във вторник и завари Аомаме, седнала разкрачена на постелката за йога, да разтяга флексорите на таза си — много по-натоварващо упражнение, отколкото изглеждаше на пръв поглед. Потта бе започнала да се просмуква леко през ризата й. Спря, отри лице с кърпата и вдигна слушалката.

— Главчо вече не е в апартамента — каза Тамару без уводни поздрави, както винаги. Дори „ало“ не можеше да се очаква от него.

— Вече не е там?

— Няма го. Склони.

— Склони — повтори Аомаме. И си представи как Тамару е намерил начин да премахне насила Главчо.

— Освен това лицето Кавана, което живее в блока, е същият онзи Тенго Кавана, когото търсиш.

Светът около Аомаме изведнъж се разшири, после пак се сви. Сякаш бе сърцето й.

— Чуваш ли ме?

— Чувам.

— Но засега Тенго Кавана не е в апартамента си. Ще отсъства два-три дни.

— Нали е добре?

— В момента не е в Токио, но със сигурност знам, че е добре. Главчо беше наел апартамент в същата сграда и те чакаше да посетиш Тенго. Следеше входа на блока със скрит фотоапарат.

— Мен беше ли ме снимал?

— Имаше три твои снимки. Правени са вечер, ти си била с шапка, тъмни очила и шал, така че лицето ти не се вижда на нито една от тях. Но безспорно си ти. Ако беше отишла там още веднъж, нещата можеха да се сгъстят.

— Значи правилно постъпих, че оставих нещата в твои ръце, нали?

— Ако в случая изобщо може да става дума за правилен избор.

— Както и да е, той вече не ми е на главата.

— Не представлява повече опасност за теб.

— Понеже успя да го склониш.

— Наложи се малко да импровизирам в хода на нещата, но в крайна сметка — да, склоних го. И се сдобих с всичките му снимки. Целта на Главчо е била да изчака появата ти, а Тенго Кавана му е служел само за стръв. Така че според мен те нямат никаква причина да се занимават с Тенго. Би трябвало да е добре.

— Много ме успокояваш.

— Тенго преподава в школа за зубрене в Йойоги. Очевидно е блестящ като преподавател, но работи само по няколко часа седмично, така че не печели кой знае колко. Все още е неженен и живее скромно в семплото си апартаментче.

Затвореше ли очи, Аомаме успяваше да чуе биенето на сърцето в ушите си. Границата между нея и света сякаш се беше размила.

— Освен че преподава в тази школа, Тенго Кавана пише и роман. Дълъг роман. Анонимното пренаписване на „Въздушната какавида“ е било само случайно странично занимание. Той си има свои амбиции в литературата, което е хубаво. В определена доза амбицията спомага растежа на човека.

— Откъде научи всичко това?

— Тъй като отсъства, наложи се да се самопоканя в апартамента му. Беше заключен, но аз това изобщо не го броя за брава. Никак не ми беше приятно да нарушавам личното му пространство, но не можеше поне някакъв повърхностен оглед да не направя. Голяма чистота поддържа за мъж, който живее сам. Дори готварската му печка блести от чистота. И хладилникът му е много чист, без никакви марули, зарязани да гният някъде назад. Гледам, че беше и гладил. Доста подходящ партньор за жена като теб, бих казал. Стига да не е гей, разбира се.

— Друго не установи ли?

— Обадих се в школата и се поинтересувах от графика му. Момичето, което вдигна телефона, каза, че баща му бил починал в неделя вечер в някаква болница в префектура Чиба. Така че му се наложило да замине за погребението му и отложил часовете си в понеделник. Нямала обаче представа къде и кога по-точно щяло да се състои погребението. Следващите му часове са в четвъртък, така че би трябвало дотогава да се върне.

Аомаме помнеше, че бащата на Тенго беше инкасатор в Ен Ейч Кей. И че Тенго обикаляше с него в неделите да събират абонаментните такси. Няколко пъти се беше засичала с Тенго по улиците на Ичикава. Но не можеше да си представи добре лицето на баща му. Помнеше го само като дребен, слаб мъж в инкасаторска униформа. Който изобщо не приличаше на Тенго.

— След като Главчо вече не е там, може ли да отида да видя Тенго?

— Не бих ти препоръчал — сряза я Тамару. — Успях да склоня Главчо, но след това ми се наложи да се свържа със Сакигаке да довършат нещата. Поради наличието на един определен артикул, който не бива да попада в ръцете на властите. Понеже, ако го напипат, ще разнищят всички обитатели на блока и евентуално ще намесят и твоя приятел. А нямаше как да разчистя сам всичко. Ако случайно полицията ме спреше, докато мъкна този артикул със себе си посред нощ, и ме разпиташе, съмнявам се, че щях да измисля убедителни оправдания. Докато Сакигаке имат и кадрите, и ресурсите, че и опит с такива неща. Не забравяй, че успяха да измъкнат подобен артикул от хотел „Окура“. Нали ми следиш мисълта?

Аомаме си преведе наум терминологията на Тамару на по-разбираем език.

— Да разбирам ли, че склоняването по някое време е леко загрубяло?

Тамару изстена тихо:

— Хич не ми беше приятно, но оня знаеше прекалено много.

— Сакигаке наясно ли са какво е правел в апартамента.

— Той поначало е работел за тях, но на този конкретен фронт е действал самостоятелно. И още не беше докладвал по въпроса на висшестоящите. За наш късмет.

— Но, предполагам, вече са надушили, че е попаднал на някаква следа.

— Правилно. Така че ще е най-добре да не се мяркаш там за известно време. Няма начин името и адресът на Тенго Кавана да не са в списъка на интересуващите ги лица. Съмнявам се, че подозират за връзката между теб и Тенго. Но захванат ли се да проучат какво точно е търсел Главчо в тоя апартамент, името на Тенго неминуемо ще изплува на повърхността. Въпрос на време е само.

— Но ако имаме късмет, може да мине дълго време, докато го установят. Възможно е да не направят непосредствена връзка между смъртта на Главчо и Тенго.

— Ако имаме късмет — каза Тамару. — Ако не положат усилията, на които според мен са способни. Аз лично обаче никога не разчитам на късмета си. И затова толкова години съм оцелявал.

— Значи, не ми разрешаваш да се приближавам до този блок.

— Точно така — потвърди Тамару. — Веднъж ни се размина на косъм, така че сме длъжни да действаме с повишено внимание.

— Как мислиш? Дали Главчо е установил къде се крия?

— Ако го беше установил, сега щеше да си някъде, където не бих могъл да те стигна.

— Но е бил съвсем наблизо.

— Вярно. Обаче изобщо не е знаел, че и ти го следиш. Не го е очаквал. И това беше фаталната му грешка. Нали ти казах веднъж? Че границата между живота и смъртта е изключително тънка?

Помежду им настъпи няколкосекундна тишина. Онази тежка тишина, причинена от нечия смърт.

— Главчо може и да го няма вече, но култът все още ме преследва.

— Не съм съвсем убеден — рече Тамару. — В началото са искали да те хванат, за да разберат коя организация стои зад смъртта на Вожда им. Дават си сметка, че няма начин да си го направила на своя глава. Очевидно си имала нужда от поддръжка. Ако те бяха спипали, доста безмилостно щяха да те разпитват.

— И точно затова имах нужда от пистолет — каза Аомаме.

— Главчо е бил наясно с това, че култът възнамерява да те разпита и да те накаже. Но по една или друга причина ситуацията се е променила драстично. След излизането на Главчо от сцената разговарях с един от членовете на сектата. Той заяви, че култът няма никакви намерения да ти навреди. И ме помоли да ти предам следното съобщение. Може и да е клопка, но на мен ми прозвуча достоверно. Според този човек Вожда всъщност се е надявал да умре. Че било нещо като самоунищожение, така че нямало нужда да си отмъщават на теб.

— Прав е — отвърна сухо Аомаме. — Вожда знаеше от самото начало, че съм дошла да го убия. И в действителност настояваше да го убия.

— Охраната му не се е усетила, но на Вожда му е било ясно.

— Правилно. Не знам защо, но на него всичко му беше известно предварително. И ме очакваше.

Тамару млъкна за миг, преди да попита:

— И какво стана?

— Сключихме сделка.

— За пръв път го чувам — вцепени се Тамару.

— Нямах възможност да ти го спомена.

— И каква беше тази сделка?

— Масажирах мускулите му в продължение на цял час, през което време той не млъкна. Знаеше за Тенго. И по някакъв начин знаеше за връзката между мен и Тенго. Каза ми и че разчита на мен да го убия. Искал да се отърве колкото се можело по-скоро от ужасните физически болки. Ако съм му даряла смъртта, рече, щял да пощади живота на Тенго заради мен. Така че се реших и му отнех живота. И да не го бях сторила, той вече бе с единия крак в гроба, макар че, като взех предвид какви ги е вършил, на мен буквално ми се прищя да го оставя да агонизира.

— И на мадам не си споменала за тази ваша сделка.

— Отидох там, за да убия Вожда, и изпълних задачата си — заяви Аомаме. — Въпросът с Тенго си е лично моя работа.

— Добре — рече Тамару, почти примирил се. — Ти наистина си изпълнила задачата си, това ти признавам. Както и това, че Тенго си е лично твоя работа. Но по някое време — или преди, или след това — ти си забременяла. Това вече не може да бъде лесно пренебрегнато.

— Нито преди, нито след това. Забременяла съм тъкмо през въпросната нощ, нощта със страхотната буря и с ужасните светкавици над града. Именно през нощта, през която се справих с Вожда. И както вече ти съобщих, без никакъв секс.

— Като имам предвид за какво става дума — въздъхна Тамару, — трябва или да ти повярвам, или да не ти вярвам. Или едното, или другото. Винаги съм ти имал доверие и много ми се ще да ти повярвам, но не мога да проумея логиката. Не забравяй все пак, че съм способен да следвам единствено дедуктивната логика.

Аомаме мълчеше.

— Съществува ли причинно-следствена връзка между убийството на Вожда и загадъчната ти бременност?

— Не знам всъщност.

— Възможно ли е плодът в теб да е дете на Вожда? Да е прибягнал до някакъв метод — не ме питай какъв, нямам представа, — по който да те оплоди? Ако това е така, мога да разбера за какво си им нужна. На тях им трябва наследник на Вожда.

Аомаме стисна слушалката и поклати глава:

— Изключено е. Бебето е от Тенго. Знам го със сигурност.

— И по този въпрос или трябва да ти повярвам, или не.

— Нищо повече не мога да ти обясня.

Тамару отново въздъхна:

— Добре. Сега-засега ще приема това, което казваш: че бебето е твое и на Тенго. И че за теб това е неоспорим факт. И въпреки всичко не намирам никакъв здрав разум. Първо са искали да те заловят и да те накажат жестоко, но на определен етап се е случило нещо. Или са установили нещо. Поради което вече си им нужна. И сега заявяват, че гарантират твоята безопасност и имат предложение за теб. Което желаят да обсъдят непосредствено. Кое събитие би могло да обясни този внезапен обратен завой?

— На тях не им трябвам аз, а онова, което нося в утробата си. Точно това им е станало ясно по някое време.

— Хо-хо! — обади се отнякъде едно от човечетата.

— Почвам да изпускам нишката — изпъшка тихо Тамару някъде от гърлото си. — Но пак не виждам логическата връзка.

Ами че то кое е било логично, откакто се появиха двете луни?, рече си Аомаме. Оттам нататък всичко се оказа лишено от логика. Но не го изказа на глас.

— Хо-хо! — припяха му останалите шест човечета.

— На тях им е нужно да чуват гласа — каза Тамару. — Онзи, с който говорих по телефона, беше съвсем категоричен по този въпрос. Изгубването на гласа би означавало евентуално край на сектата им. Какво точно означава „да чуват гласа“, нямам представа. Но така се изрази оня. Значи ли това, че детето в теб е онова, което чува гласа?

Аомаме положи нежно длан върху корема си. Мадза и доота, каза си наум. Това поне луните не могат да го чуят.

— Не съм… съвсем сигурна — взе да подбира внимателно думите си Аомаме. — Но и не мога да си представя друга причина, поради която да имат нужда от мен.

— От къде на къде тъкмо това дете ще притежава такава специална сила?

— Не знам. — Да не би пък Вожда да ми е поверил наследника си в замяна на своя живот?, мина й през ум. И за тази цел да е отворил временно през бурната нощ линиите, където световете се пресичат, като по този начин ни е слял двамата с Тенго в едно?

— Но независимо от това кой е бащата на детето и какви способности може евентуално да притежава то след раждането си, ти нямаш никакви намерения да преговаряш с култа, нали така? — продължи Тамару. — И изобщо не те интересува каква замяна могат да ти предложат. Дори ако по този начин разрешат всичките загадки, които те вълнуват.

— Никога — зарече се Аомаме.

— Въпреки намеренията ти те могат насила да ти отнемат онова, което им трябва. С всички необходими средства. Да не говорим, че и ти имаш слабо място: Тенго Кавана. Може и да е единствено, но пък е голямо. И щом установят това, ще те атакуват точно там.

Тамару беше прав. Тенго беше и смисълът на нейното съществуване, и ахилесовата й пета.

— Прекалено опасно става да се задържаш там — продължи Тамару. — Задължително трябва да те преместим на по-безопасно място, преди да са установили връзката между теб и Тенго.

— На този свят вече няма безопасни места — възрази Аомаме.

Тамару се зае да обмисли мнението й.

— Кажи ми какво мислиш ти по въпроса — промълви.

— Първо, трябва да се срещна с Тенго. И докато това не стане, не мога да се махна оттук. Колкото и опасно да е това за мен.

— И какво ще направиш, като го видиш?

— Знам какво трябва да направя.

Тамару млъкна за миг.

— И си напълно наясно с това, така ли?

— Не знам дали ще се получи така, както съм го замислила, но знам какво следва да направя. В това отношение съм напълно наясно със себе си.

— Но не възнамеряваш да го споделиш с мен.

— Съжалявам, но не мога. Не само с теб. С когото и да било. Достатъчно е само на един човек да го спомена, и в същия миг целият свят ще разбере.

Луните слушаха внимателно. Слушаха я внимателно и човечетата. И стаята, в която се намираше. Затова не биваше да го допусне да излезе от сърцето й, дори и само на сантиметър. Длъжна бе да бетонира сърцето си зад дебела стена, та нищо да не се измъкне оттам.

На отсрещната страна Тамару потракваше с върха на химикалката върху бюрото. Сухият ритмичен звук стигаше до ушите й. Самотен звук, без никакъв резонанс.

— Добре. В такъв случай дай да се свържем с Тенго Кавана. След като мадам одобри, естествено. На мен ми е поставена задачата да те прехвърля при първа възможност на ново място. Но ти казваш, че това не може да стане, докато не видиш Тенго. Като гледам, хич няма да ми е лесно да я убедя в логиката ти. Надявам се, че ме разбираш.

— Много е трудно да се обясни логично нелогичното.

— Абсолютно си права. Все едно да разчиташ да намериш истинска перла в мида, сервирана ти в някой от баровете в Ропонги. Но ще положа всички усилия.

— Благодаря ти — каза Аомаме.

— Макар че, откъдето и да го погледна, не виждам никаква логика в онова, за което ти настояваш. Но колкото повече разговаряме, толкова по-силно почвам да си мисля, че бих могъл евентуално да го възприема. И не мога да си обясня защо.

Аомаме продължаваше да мълчи.

— Мадам също ти вярва. Има ти пълно доверие. Така че, щом толкова настояваш, не виждам защо да не ти позволи да се срещнеш с Тенго. Очевидно между теб и Тенго съществува някаква непоклатима връзка.

— По-силна от всичко друго на света — каза Аомаме. И си го повтори наум: По-силна от всичко друго на света.

— Дори да те предупредя, че е изключително опасно, и откажа да се свържа с Тенго, ти пак ще отидеш до апартамента му, нали?

— Няма друг начин.

— И никой не може да те спре.

— Няма и смисъл да се опитваш.

Тамару замълча за миг:

— Добре, какво искаш да предам на Тенго?

— Да дойде на пързалката по тъмно. Няма значение в колко часа, стига да е тъмно. Ще го чакам. Ако му кажеш, че това са думи на Аомаме, той ще разбере.

— Окей. Ще му кажа. Ела на пързалката по тъмно.

— И ако има нещо, което държи на всяка цена да вземе със себе си, да го донесе. Но така, че при необходимост и двете му ръце да са свободни.

— И къде ще замъкнете този багаж?

— Надалече — каза Аомаме.

— Колко далеч?

— Нямам представа.

— Добре. При условие че мадам даде съгласието си, ще предам думите ти на Тенго. И ще направя всичко възможно да осигуря безопасността ви. Но не забравяй, че опасността е все още налице. Имаме си работа с отчаяни хора. Трябва да се пазиш.

— Разбирам — изрече тихо Аомаме. Дланта й си почиваше кротко върху корема. Не само себе си, каза си наум.

* * *

След като остави слушалката, рухна на дивана. Затвори очи и се замисли за Тенго. За нищо друго не бе способна да мисли. Нещо я стягаше болезнено в гърдите, но болката беше от приятните. Такава болка с удоволствие би изтърпяла. Тенго е наблизо, почти може да го пипне. На по-малко от десет минути път пеша. Самата мисъл бе достатъчна да сгрее душата й. Тенго е ерген и преподава математика в школа за зубрене. Живее в спретнато, скромно апартаментче. Готви, глади и пише дълъг роман. Аомаме завидя на Тамару. Де да можеше и тя така да влезе в Тенговия апартамент в негово отсъствие! В Тенговия апартамент без Тенго. Да може да пипне всяка вещ в безлюдната тишина. Да провери дали са му подострени моливите, да подържи чашата му за кафе, да поеме дъха на дрехите му. Да направи тази първа стъпка, преди действително да застане лице в лице срещу него. Без тези предварителни знания не можеше да си представи какво ще му каже, ако се срещнеха внезапно на четири очи. От мисълта й стана тежко да диша и мозъкът й се изпразни. Толкова много неща имаха да си кажат. Но в крайна сметка може би не трябваше нищо да си казват. Онова, което й се щеше да му каже, щеше да загуби смисъла си в мига, в който думите излезеха от устата й.

Не й оставаше нищо друго, освен да чака. Спокойно, с широко отворени очи. Приготви си багажа, та да може да хукне навън в мига, в който видеше Тенго. Натъпка голяма черна чанта за през рамо с всичко, което можеше да й потрябва, та да не й се налага да се връща тук. А то не беше чак толкова много. Малко пари в брой, няколко ката дрехи и „Хеклер & Кох“-а, напълно зареден. Това горе-долу беше всичко. И остави чантата така, че да й е подръка. Извади от гардероба костюмчето „Джунко Шимада“, убеди се, че не се е намачкало, и го окачи на стената във всекидневната. Извади и бялата блузка, която носеше с костюмчето, чорапи и обувките с висок ток „Шарл Журдан“. И бежовото манто. Същият тоалет, който носеше, когато слезе по аварийната стълба на градската високоскоростна магистрала номер 3. Мантото беше малко възтъничко за декемврийската нощ, но нямаше друг избор.

И след като всичко това бе готово, седна на балконския стол и впери поглед през процепа над пластмасовите плоскости към пързалката в парка. Тенговият баща е починал в неделя вечерта. Между часа на смъртта и кремацията задължително трябваше да минат двадесет и четири часа. Убедена бе, че това се изисква по закон. Така че кремирането би трябвало да се състои най-рано във вторник. А вторник е днес. Което ще рече, че Тенго ще се върне в Токио оттам, където е заминал, най-рано днес вечерта. Чак тогава би могъл Тамару да му предаде посланието й. Което ще рече, че Тенго едва след това ще се появи в парка. Пък и навън бе още светло.

Докато е умирал, Вожда е заложил малкото в утробата ми, размишляваше Аомаме. Това е работната ми хипотеза. Или, по-точно казано, това ми говори моята интуиция. Означава ли това, че с оставената зад себе си воля той ме манипулира? Че ме води към предварително определена от него крайна точка?

И направи гримаса. Нищо не мога да реша. Тамару стигна до извода, че в резултат на замисъла на Вожда съм бременна с онова, което чува гласа. Вероятно в ролята на въздушна какавида. Но защо точно аз? И защо тъкмо Тенго е моят партньор? Ето още едно нещо, което не можеше да си обясни.

Но така или иначе, нещата около мен се движат напред, мислеше си тя, независимо че не проумявам взаимните им връзки. Нито мога да разпозная движещите ги принципи, нито да определя накъде отиват. Просто се оказвам омотана във всичко това. Или поне бях омотана досега, каза си.

Устните й се разкривиха и гримасата й стана още по-силна.

Отсега нататък нещата ще са други. Вече ничия воля няма да ме контролира. Отсега нататък ще се ръководя от един-единствен принцип: личната ми воля. И ще пазя малкото с цената на всичко. Става дума за моя собствен живот и за живота на моето дете. Възможно е някой друг да го е програмирал за свои си цели, но аз ни най-малко не се съмнявам, че то е мое дете и Тенгово. Така че в никакъв случай няма никому да го дам. Никога. Оттук нататък аз командвам. Аз ще решавам кое е добро и кое е лошо и накъде вървим. И не е зле всички да го запомнят.

* * *

Телефонът иззвъня в два следобед на другия ден, сряда.

— Предадох му съобщението ти — каза Тамару, както винаги, без предисловия. — Сега е в апартамента си. Говорих с него по телефона тази сутрин. Ще те срещне на пързалката довечера точно в седем.

— Той сети ли се коя съм?

— Много добре те помни. Имам чувството, че и той отдавна те търси.

Пак се сбъднаха думите на Вожда. И Тенго ме търси мен. Стига ми това да знам. Сърцето на Аомаме се изпълни с неописуема радост. Никакви други думи нямаха смисъл за нея на този свят.

— И както заръча, ще носи със себе си нещо важно. Подозирам, че това ще включва и романа, който пише.

— Убедена съм — каза Аомаме.

— Проверих какво е положението около скромния му блок. Струва ми се, че е чисто. Не се навъртат никакви подозрителни типове. И апартаментът на Главчо е празен. Всичко е тихо, но не прекалено тихо. Онези са се погрижили за артикула още същата нощ и са изчезнали. Вероятно са решили, че не е полезно да се мотаят наоколо. Много щателно проверих всичко и смятам, че нищо не съм пропуснал.

— Добре.

— В случая обаче ключовата дума е вероятно. Поне засега. Ситуацията може всеки миг да се промени. И очевидно и самият аз не съм безгрешен. Може да съм пропуснал нещо важно. Както и съществува възможността онези типове да са поне една крачка пред мен.

— От което следва, че всичко се свежда до необходимостта аз сама да се пазя.

— Както ти казах.

— Благодаря ти за всичко. Много съм ти задължена.

— Нямам представа какво възнамеряваш да правиш по-нататък. Но ако заминеш някъде много надалече, ще ми е мъчничко за теб. Ти си особена личност, а такива много рядко съм срещал през живота си.

Аомаме се усмихна на телефона.

— Горе-долу отговаря на впечатлението, което желаех да оставя у теб.

— Мадам се нуждае от теб. Не заради работата ти, а на лично ниво, като спътница. И съм убеден, че и на нея й е мъчно, че се налага тъкмо по този начин да се сбогувате. Не е в състояние да разговаря по телефона в момента. Надявам се, че разбираш.

— Разбирам — отвърна Аомаме. — И аз не бих издържала точно сега да разговарям с нея.

— Каза, че заминаваш някъде надалече. За колко далече става дума?

— Имам предвид разстояние, което не се поддава на измерване.

— Като разстоянието, което дели едно сърце от друго.

Аомаме затвори очи и пое дълбоко дъх. Бе на границата да се разреве, но успя да се овладее.

— Моля се всичко да мине добре — промълви Тамару.

— Съжалявам, но ми се налага да задържа „Хеклер & Кох“-а.

— Няма проблем. Приеми го като подарък от мен за теб. Ако почне да ти пречи, просто го хвърли в Токийския залив. Така светът ще направи още една малка крачка към разоръжаването.

— При все че съществува и вероятността нито веднъж да не гръмна с пистолета. Противно на Чеховия принцип.

— И това ще е хубаво. Нищо по-добро от това да не го ползваш. Наближаваме края на двадесети век. Нещата вече не са такива, каквито са били по Чехово време. Вече няма карети с коне, нито жени с корсети. Светът успя някак си да преживее и нацизма, и атомната бомба, и съвременната музика. Променил се е дори начинът, по който се съчиняват романите. Така че няма нужда да се притесняваш. Аз обаче имам един въпрос. С Тенго смятате да се срещнете на пързалката в седем.

— Ако всичко върви нормално — каза Аомаме.

— Ако наистина се срещнете, какво смятате да правите там?

— Ще гледаме луната.

— Изключително романтично — каза Тамару. С умиление.

ДВАДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

(ТЕНГО): И ЦЕЛИЯТ СВЯТ МОЖЕ ДА СЕ ОКАЖЕ НЕДОСТАТЪЧЕН

Когато телефонът му иззвъня сутринта, Тенго още спеше. Сънят го беше настигнал чак призори и изпитото уиски още му действаше. Стана и с изненада установи колко светло е навън.

— Тенго Кавана-сан? — попита мъжки глас. Непознат глас.

— Да — отвърна Тенго.

Гласът беше тих и делови и Тенго реши, че сигурно се обажда във връзка с нови формалности около смъртта на баща му. Но според будилника му още нямаше осем. Прекалено рано за обаждане от община или погребално бюро.

— Съжалявам, че толкова рано ви безпокоя, но ми се налага да бързам.

Нещо спешно.

— За какво става дума? — попита Тенго с все още мъгляв мозък.

— Името Аомаме-сан говори ли ви нещо? — попита мъжът.

Аомаме? Махмурлукът и сънят мигновено го напуснаха. Умът му се включи веднага, като след кратко затъмнение на сцената в някое представление. Ръката му отново се вкопчи в слушалката.

— Да, говори ми — отвърна.

— Доста необичайно име.

— Бяхме съученици в началното училище — каза Тенго, успял някак си да си възвърне нормалния глас.

Мъжът направи кратка пауза:

— Кавана-сан, имате ли интерес в този момент да си поговорим за Аомаме-сан?

Говорът на мъжа му се видя особен. И дикцията му беше уникална. Все едно слушаше реплики от авангардна преводна пиеса.

— Ако не проявявате никакъв интерес, и двамата само ще си губим времето. И ще е по-добре незабавно да прекратя разговора ни.

— Интересувам се — изрече забързано Тенго. — Извинявайте, ама вие каква връзка имате с всичко това?

— Ще ви предам едно съобщение от нея — каза мъжът, без да обърне внимание на въпроса му. — Аомаме-сан се надява да ви види. А вие, Кавана-сан? Искате ли и вие да я видите?

— Искам — рече Тенго. После се прокашля да си прочисти гърлото. — Отдавна искам да я видя.

— Чудесно. И тя иска да ви види. И вие се надявате да я видите.

Тенго изведнъж си даде сметка колко студена е стаята му. Грабна захвърления наблизо пуловер и го навлече върху пижамата си.

— И какво се иска от мен? — попита.

— Бихте ли дошли на пързалката по тъмно? — каза мъжът.

— На пързалката ли?

Какви ги говореше тоя?

— Тя каза, че ако ви спомена тези думи, вие ще се сетите. Очаква ви да дойдете на върха на пързалката. Просто ви предавам думите на Аомаме-сан.

Ръката на Тенго се отправи към косата му, която представляваше бъркотия от щръкнали и омотани от възглавницата кичури. Пързалката. Откъдето видях двете луни. Сто на сто за тази пързалка става дума.

— Мисля, че разбирам — отвърна с пресъхнало гърло.

— Хубаво. И ако има нещо ценно, което държите да вземете със себе си, непременно го вземете. За да сте готов за тръгване. Някъде надалече.

— Нещо ценно, което държа да взема със себе си ли? — повтори изненадан Тенго.

— Нещо, от което не бихте желали да се лишите.

Тенго заразмишлява:

— Не съм сигурен, че ви разбирам напълно, но като говорите за отиване някъде много надалече, означава ли това, че няма да се върна тук?

— Не мога да знам — отвърна мъжът. — Както вече ви уведомих, аз само предавам посланието й.

Тенго прокара пръсти през косите си и се замисли. Да замине?

— Евентуално бих искал да взема със себе си куп книжа.

— Не би трябвало да е проблем. Свободен сте да си изберете каквото си искате. Но по отношение на багажа ме помолиха да ви предам, че може да се наложи в определени моменти и двете ви ръце да са свободни.

— И двете ми ръце да са свободни — повтори Тенго. — Значи, за куфар не може и дума да става, така ли?

— Предполагам.

Човек не можеше да разпознае по гласа му на колко години е мъжът, как изглежда, каква конструкция има. Глас, който не издаваше никакви доловими улики. Тенго имаше усещането, че и самия глас ще забрави веднага след като онзи затвори. Дори мъжът да притежаваше някаква индивидуалност или емоции, всичко това си оставаше скрито някъде надълбоко.

— Това е всичко, което трябваше да ви предам — каза мъжът.

— Добре ли е Аомаме-сан? — попита Тенго.

— В здравословно състояние — да — рече мъжът, като подбираше внимателно думите си. — Макар в момента да се е озовала в една сравнително напечена ситуация. Която й налага да внимава във всяка своя стъпка. Достатъчно е да направи и една грешна крачка, и всичко ще свърши.

— Всичко ще свърши — повтори механично Тенго.

— Най-добре ще е да не закъснявате — каза мъжът. — Времето се превърна в изключително важен фактор.

Времето се превърна в изключително важен фактор, повтори си Тенго наум. В какво е проблемът? В думите, които мъжът подбира ли? Или самият аз съм пренапрегнат?

— Предполагам, че ще мога да отида довечера в седем на пързалката — каза Тенго. — Ако по някаква причина не успея, ще се появя утре по същото време.

— Разбрано. И сте наясно за коя точно пързалка става дума.

— Да, смятам.

Тенго хвърли поглед на часовника. Оставаха му още единадесет часа.

— Между другото, разбрах, че баща ви е починал в неделя. Моите съболезнования.

Тенго инстинктивно му благодари, но и се зачуди откъде може да знае този човек за баща му.

— Бихте ли ми дали още малко подробности за Аомаме-сан, ако обичате? Като къде се намира в момента, с какво се занимава?

— Тя е неомъжена. Работи като инструктор по фитнес в спортен клуб в Хироо. Първокласен инструктор при това, но поради промяна в обстоятелствата й се наложи да напусне работата си. И по някакво случайно съвпадение живее съвсем близо до вас. Всичко останало ми се струва, че ще е най-добре да го чуете от самата нея.

— Дори това в каква напечена ситуация се намира в момента ли?

Мъжът нищо не каза. Или не желаеше да му отговори, или реши, че не е необходимо. По една или друга причина около Тенго все такъв народ се навърташе.

— Значи, довечера в седем на върха на пързалката — повтори мъжът.

— Само една секунда — каза забързано Тенго. — Да ви попитам нещо. Бях предупреден, че ме следят и че трябва да внимавам. Извинявайте за въпроса, но вас ли са имали предвид?

— Не, не са имали предвид мен — отговори веднага мъжът. — Предполагам, че някой друг ви е следил. Но както ви е казал онзи, който ви е предупредил, никак не е зле да внимавате.

— Това, че съм под наблюдение, има ли нещо общо с напечената ситуация, в която се намира Аомаме?

— Сравнително напечената ситуация — коригира го мъжът. — Да, най-вероятно такава връзка съществува.

— За голяма опасност ли става дума?

Мъжът се умълча, после внимателно заизбира думите си, сякаш делеше купчина с боб на сортове:

— Ако под „опасност“ разбирате евентуалната възможност да не видите повече Аомаме-сан — да, такава опасност наистина съществува.

Тенго пренареди наум витиеватия изказ на мъжа в по-разбираем вид. Нямаше ни най-малкото понятие за фона, върху който се бяха оформили въпросните обстоятелства, но това не му пречеше да схване, че нещата наистина са напечени.

— Значи, ако нещата не се развият добре, може никога повече да не се срещнем, така ли?

— Точно така.

— Разбирам. Ще внимавам.

— Извинете ме отново за ранното обаждане. Изглежда ви вдигнах от сън.

И без да изчака, мъжът затвори. Тенго впери поглед в черната слушалка в ръката си. И както бе предсказал, с прекратяването на разговора гласът на мъжа се изпари от ума му. Пак погледна часовника. Осем и десет. Как ще убия всичкото това време до седем вечерта?, запита се.

* * *

За начало си взе душ, изми си косата и я разреса, доколкото можа. После застана пред огледалото и се избръсна, изми си зъбите и ги почисти с конец. Наля си доматен сок от хладилника, сложи вода да заври, смля кафени зърна и си направи кафе, препече си филийка хляб. Включи таймера и си свари рохко яйце. Вършеше всяко едно нещо максимално съсредоточено, като му посвещаваше повече време от обикновено. Но така и не успя да проточи закуската отвъд девет и половина.

Имам среща с Аомаме довечера на върха на пързалката.

Свят му се зави от тази мисъл. Ръцете му, краката му, лицето му — всичко се стремеше да отлети в своя си посока, а и емоциите си не можеше да събере на едно място. Каквото и да се напънеше да направи, концентрацията му никаква я нямаше. Не ставаше нито за четене, нито за писане. Не можеше да си намери място. Можеше само да мие чинии, да пере, да пренарежда чекмеджетата си, да си оправи леглото. През пет минути се спираше да погледне часовника. И колкото повече си мислеше за времето, толкова по-бавно се точеше то.

Аомаме знае.

Стоеше пред мивката и наточваше сатър, който изобщо не се нуждаеше от наточване. Тя знае, че вече няколко пъти ходя на пързалката на онази детска площадка. Изглежда, ме е видяла как седя там и зяпам небето. Друго обяснение не намирам. И се опита да си се представи там, на върха на пързалката. Осветен от живачната лампа. Не беше усетил, че някой го наблюдава. Откъде ли го е гледала?

Няма значение, реши Тенго. Какво значи „откъде ме е гледала“? Откъдето и да ме е гледала, познала ме е. И мисълта го изпълни с радост. Докато съм си мислел за нея, тя си е мислела за мен. Направо не му се вярваше: в този забързан и объркан като лабиринт свят как са могли две сърца — на едно момче и едно момиче — да си останат свързани, непроменени, след като не са се виждали цели двадесет години?

Но защо Аомаме не ме е извикала, след като ме е видяла? Колко по-опростени щяха да са нещата, ако се беше обадила. И откъде е разбрала къде живея? И как е открила — или онзи мъж е открил — телефонния ми номер? Понеже не обичаше да му звънят, номерът му не фигурираше в указателя. И от „Услуги“ не можеше да го получи човек.

Много неизвестни и загадъчни неща се събираха. И сюжетните линии на цялата история се бяха оплели. Загубил бе дирята кои от тях с кои други са свързани и в какви причинно-следствени връзки участват. И все пак, откакто Фука-Ери се появи в живота му, имаше чувството, че живее в свят, в който въпросите са повече от отговорите. Но сега изпитваше и съвсем слабо усещане, че целият този хаос се приближава, макар и съвсем бавно, към някаква развръзка.

Поне част от въпросите ще получат отговор довечера в седем, мислеше си Тенго. Ще се срещнем на върха на пързалката. Не като безпомощни десетгодишни момче и момиче, а като независими, зрели мъж и жена. Като преподавател по математика в школа за зубрене и инструкторка в спортен клуб. И за какво ще си говорим, като се срещнем? Нямам никаква представа. Знам само, че ще говорим — ще попълваме празнините помежду ни, ще си обменим информация един за друг. И — както се изрази онзи, който ми се обади — след това може да заминем нанякъде. Поради което ще трябва на всяка цена да взема със себе си всичко, което ми е важно, което не желая да оставя зад себе си — и така да го опаковам, че и двете ми ръце да са свободни.

Изобщо няма да ми е мъчно да се махна оттук. Седем години прекарах в този апартамент, преподавах по три пъти седмично в школата за зубрене, но така и не успях да се почувствам у дома си. Като подскачащ по течението плаващ остров, това тук му бе само място за временен отдих, нищо повече. Приятелката ми я няма вече. И Фука-Ери, с която за кратко съжителствах — и нея я няма. Тенго изобщо не знаеше къде са тези жени сега и какво правят. Просто бяха се изплъзнали тихо от живота му. Ако напуснеше школата за зубрене, сигурно веднага щяха да му намерят заместник. Земята и без него щеше да продължи да се върти. Какво можеше да го задържа тук, след като Аомаме е решила да заминат нанякъде?

И кое ще да е онова важно нещо, което ще вземе със себе си? Всичките му налични активи се свеждаха до петдесет хиляди йени в брой и една пластмасова дебитна карта. И един милион в спестовния му влог. Повече бяха всъщност. В същия влог беше и неговият дял от хонорарите за „Въздушната какавида“. Така и не сколаса да го върне на Комацу. В никакъв случай не биваше да зареже и разпечатките от новия си роман. За всеки друг можеше да са без стойност, но за Тенго си бяха направо безценни. Набута ръкописа в найлонов плик, а него сложи в твърдата червеникава найлонова чанта за през рамо, с която ходеше до школата за зубрене. От което тя доста натежа. Напъха флопита по джобовете на коженото си сако. Текстообработващата машина нямаше как да помъкне, но добави към багажа си всичките си тетрадки и автоматичната писалка. Нещо да съм забравил?, попита се.

Сети се за плика, който получи от адвоката в Чикура. В него бяха спестовната книжка на баща му и личният му печат, копие от семейния им регистър и мистериозната семейна фотография (ако наистина беше такава). Май ще е най-добре и тях да вземе. Ще извади само бележниците от началното училище и грамотите от Ен Ейч Кей. Реши да не взема дрехи за преобличане и тоалетни принадлежности. В издутата чанта нямаше вече място, пък и ще си купи нови, когато му потрябват.

Напълни чантата и се оказа, че няма какво друго да прави. Нито чинии за миене, нито ризи за гладене. И пак погледна стенния часовник. Десет и половина. Мина му през ум да се обади на своя приятел да поеме часовете му в школата за зубрене, но се сети, че онзи мразеше да го будят преди обед.

Просна се, както си беше облечен, на леглото и взе да прехвърля през ума си всякакви варианти. За последно бе видял Аомаме, когато беше десетгодишен. Сега и двамата са на по тридесет. И междувременно са изживели какво ли не. И хубави неща, и не толкова хубави (вторите вероятно повече от първите). И на външност сме се променили, и като характери; самата среда, в която сме живели, се е променила. Вече не съм момченце, нито тя е момиченце. Дали сегашната Аомаме е онази, която толкова отдавна търся? А нима аз съм онзи Тенго Кавана, когото тя е търсела? И Тенго си представи как вечерта и двамата седят на върха на пързалката и разочаровано се гледат. Нищо чудно и тема за разговор да не намерят. Напълно реална възможност. Нещо повече: би се учудил, ако нещата не се развият точно по този начин.

Може би не бива да се срещаме, мислеше си Тенго, втренчен в тавана. Не е ли по-добре всеки от нас да съхранява скрито желанието си да види другия, без да го осъществи? Така надеждата в сърцата ни няма да умре. Ще си остане дребно, но жизненоважно пламъче, което да топли душите ни. Пламъче, което да държиш в шепите си, за да не го угаси вятърът — пламъче, което бурните ветрове на реалността лесно ще потушат.

Цял час остана загледан в тавана, докато двете чувства се бореха в него. Повече от всичко жадуваше да срещне Аомаме. А в същото време се и боеше. Буквално потръпна от мисълта за леденото разочарование и неловкото мълчание, което би могло да се получи. Имаше чувството, че тялото му се разкъсва на две. Но пък, от друга страна, беше длъжен да я види. Та нали цели двадесет години бе копнял, надявал се бе с всичките си сили нещата да стигнат дотам. Каквото и разочарование да произлезеше от срещата им, не можеше точно сега да се извърне и да побегне.

Умори се от гледането на тавана и заспа така, както лежеше по гръб. Спокоен, от нищо ненарушаван сън, траял четиридесет — четиридесет и пет минути — дълбокият, удовлетворяващ сън, който следва умственото изтощение, причинено от прекалено силно съсредоточаване. Едва след като се събуди, си даде сметка, че през последните няколко дни все на пресекулки бе спал, без изобщо да се наспи като хората. На всяка цена трябваше да се отърси от натрупалата се преумора, преди да се стъмни. За пързалката трябваше да тръгне отпочинал и отпуснат. Инстинктът му го подсказваше.

Докато се унасяше, стори му се, че чува гласа на Куми Адачи — поне с това чувство остана: В утрото ти ще трябва да си тръгнеш оттук, Тенго-кун. Докато не са препречили изхода.

Хем беше гласът на Куми, но беше и гласът на нощния бухал. Гласовете в паметта му се бяха объркали, та му беше трудно да ги различи. А сега Тенго имаше нужда най-вече от мъдрост — онази мъдрост на нощта, която бе пуснала корени в земята. Мъдростта, която срещаш единствено в дълбините на съня.

* * *

В шест и половина Тенго преметна чантата диагонално през гърдите си и напусна апартамента. Облечен бе точно така, както при последното си ходене до пързалката: сивото яке и старото кожено сако, джинсите и кафявите високи обувки. Всички те бяха доста поизносени, но пък му лепнеха, сякаш бяха част от тялото му. Сигурно няма повече да се върна тук, помисли си. И за всеки случай извади картончетата с напечатаното му име от джобчетата на вратата и пощенската кутия. Ами с останалите неща какво щеше да стане? Реши засега да не се занимава с този въпрос.

Излезе пред блока и предпазливо се озърна. Ако можеше да се вярва на Фука-Ери, някой го следеше. Но и сега не успя да открие признаци на следене. Всичко си беше непроменено. След залез-слънце улицата бе обезлюдяла. Закрачи бавно към гарата. От време на време се извръщаше, да се убеди, че няма зад себе си преследвач. Свърна ненужно по няколко преки, после се закова на място и пак се озърна дали не го следят. Мъжът го бе предупредил по телефона да се пази. Заради себе си, а и заради Аомаме, която е в напечена ситуация.

Но дали онзи на телефона наистина познава Аомаме?, изведнъж се запита Тенго. Ами ако просто са му заложили коварен капан? Веднъж закотвила се, мисълта не преставаше да го гложди. Ако е капан, може да е заложен единствено от Сакигаке. Като анонимен съавтор на „Въздушната какавида“ вероятно — не, направо твърдо е в черния им списък. Защо иначе щеше да му се яви оня гаден тип, Ушикава, с подозрителното си предложение за субсидията? На всичко отгоре в продължение на три месеца беше укривал в апартамента си и Фука-Ери. Малко ли поводи бяха това сектата да му има зъб?

Но дори да е така, разсъждаваше Тенго, наклонил глава, за какво ще им е да ми залагат капан, като използват Аомаме за примамка? Та нали им е известно къде живея. Да не би да съм хукнал да се крия? Щом толкова съм им притрябвал, да се обърнат директно към мен. Не е нужно да ме примамват чак на детската площадка с пързалката. Виж, съвсем друго би било, ако мен ме използват като примамка, за да се доберат до Аомаме.

Но защо им е да я примамват?

Точно това не му ставаше ясно. Да не би случайно да има някаква връзка между Аомаме и Сакигаке? Дедуктивните му разсъждения стигнаха до задънена улица. Оставаше му единствено възможността да попита самата Аомаме — ако изобщо се срещнат.

Така или иначе, онзи по телефона го съветваше да се пази. Поради което Тенго най-съвестно мина по заобиколен маршрут, за да се убеди, че никой не върви по петите му. И чак тогава си позволи да ускори крачка по посока на пързалката.

* * *

Пристигна на пързалката в седем часа без седем минути. Бе станало съвсем тъмно и живачната лампа къпеше с изкуствената си светлина всяко кътче от паркчето. След залеза през този прекрасен топъл ден температурата бе спаднала и бе излязъл студен вятър. Нямаше и помен вече от няколкодневното циганско лято. Истинската зима — ледовита и сурова — се бе настанила окончателно. Връхчетата на клоните на зелковата трепереха като пръстите на древен старец, който предупреждава за нещо, и издаваха съсухрен стържещ звук.

Няколко прозореца светеха из съседните сгради, но самата детска площадка бе безлюдна. Сърцето на Тенго отмерваше бавен, но тежък ритъм под коженото му сако. На няколко пъти потри дланите си, да се убеди, че не са станали безчувствени. Всичко е наред, рече си. Готов съм. Няма от какво да се боя. И решително се закатери по стълбичката на пързалката.

Когато стигна догоре, седна, както правеше всеки път. Металната площадка на пързалката беше ледена и леко влажна. Пъхна ръце в джобовете си, облегна се на парапета и вдигна очи към небето. А там имаше всякакви по размер облаци — няколко големи, няколко по-малки. Тенго присви очи и затърси луните, но те в момента не се виждаха; криеха се зад облаците. Самите облаци не бяха плътни, тежки, а по-скоро гладки и бели. Но достатъчно гъсти и едри, че да крият луните от погледа му. Облаците се носеха бавно от север на юг. Вятърът не беше чак толкова силен. Да не би пък облаците да бяха по-високо, отколкото му се струваше? Така или иначе, изглежда, за никъде не се бяха разбързали.

Погледна часовника си. Стрелките сочеха седем и три минути и все по-акуратно отмерваха времето. Но Аомаме никаква я нямаше. Тенго прекара няколко минути, взрян в стрелките на часовника, сякаш наблюдаваше нещо изключително. После затвори очи. И той като носените от вятъра облаци за никъде не бързаше. Щом нещата ще стават бавно — да стават. Престана да мисли и се отдаде на потока на времето. В този момент най-важното бе времето да протича естествено, равномерно.

Така както беше затворил очи, взе да се вслушва в заобикалящите го шумове, все едно търсеше станции по радиото. Чуваше равномерното жужене на трафика по високоскоростната магистрала. Напомни му за тихоокеанския прибой в санаториума в Чикура. Включително и примеса от крясъците на някоя и друга чайка. Чу и предупредителните звуци от клаксона на движещ се на заден ход голям камион и резкия, отсечен лай на огромно куче. Някой някъде викаше някого. Не можеше да определи откъде точно идват всички тези шумове. След като държа очите си затворени за толкова дълго, изгуби способността да определя посоката и отдалечеността на отделните звуци. От време на време ледовитият вятър се завихряше, но Тенго не усещаше да му е студено. Той бе забравил временно как да долавя и как да реагира на всякакви дразнители.

* * *

И изведнъж почувства как някой седи до него и държи дясната му ръка. Като търсеща топлина животинка, нечия ръка се беше пъхнала в джоба на коженото му сако и бе сграбчила едрата му длан. Докато се усети, това бе станало факт. Без всякакви уводи ситуацията бе прескочила в следващия си етап. Това пък вече е съвсем непонятно, рече си Тенго, все още неотворил очи. Що за превъплъщение? До един момент времето се влачеше едва-едва, непоносимо бавно. После изведнъж рипна напред, прескачайки всичко междинно.

А другата ръка стискаше дланта му все по-силно, като да се убеди, че него наистина го има. Дълги, гладки пръсти, притежаващи някаква вътрешна сила.

Аомаме. Но не го изрече на глас. Нито отвори очи. Само стисна в отговор ръката. Познатата му ръка. Цели двадесет години не бе забравил това усещане. Естествено, това не беше вече ръчичката на десетгодишното момиче. През изминалите двадесет години ръката й се е докосвала до много неща. Държала е безброй вещи с каква ли не форма. И е набирала сила. И въпреки това Тенго мигновено усети: това е все същата ръка. И начинът, по който стискаше неговата, и чувството, което искаше да му внуши — и те бяха все същите.

Някъде в него двадесетте години се разтопиха и се смесиха в едно сложно завихрено цяло. Всичко натрупано през годините — всичко, което бе видял, думите, които бе изрекъл, ценностите, които бе възприел — всичко това се срасна в една яка, плътна колона в сърцето му, чиято сърцевина се въртеше като грънчарско колело. И Тенго наблюдаваше тази сцена така, сякаш бе свидетел на разрушаването и прераждането на една планета.

И Аомаме мълчеше. Двамата седяха на върха на ледената пързалка и безмълвно се държаха за ръце. И пак бяха десетгодишните момче и момиче. Едно самотно момче и едно самотно момиче. В класна стая, непосредствено след края на часовете, в началото на зимата. Нямаха нито властта, нито опита да знаят какво би трябвало да предложат един на друг и какво би трябвало да търсят. Никой никога не ги бе обичал истински, нито те бяха обичали истински някого. Никога никого не бяха прегръщали, нито тях някой ги беше прегръщал. И нямаха никаква представа до какво ще ги доведе тази тяхна постъпка. Онова, в което влязоха тогава, бе една стая без врата. Нито те можеха да излязат, нито някой друг да влезе. Нито един от двамата не го бе осъзнал тогава, но това бе единственото наистина завършено място в целия свят. Напълно изолирано и въпреки това — единственото място, непокварено от самотата.

Колко време мина така? Пет минути? Или може би цял час? Или цял един ден? А може и времето да беше спряло. Какво разбираше Тенго от време? Знаеше само, че би останал така завинаги — и двамата безмълвни, хванати за ръка на върха на пързалката. Така се бе чувствал и на десет години, така се чувстваше и сега, двадесет години по-късно.

И си даваше сметка, че ще му е нужно време да се аклиматизира към този завладял го нов свят. Налагаше му се да пригоди и да преосмисли всяка една страна от живота си: и целия си начин на мислене, целия си мироглед, начина си на дишане, начина, по който движеше тялото си. Но за тази цел ще трябва да събере всичкото съществуващо на този свят време. Не, дори и целият свят можеше да се окаже недостатъчен.

— Тенго-кун — прошепна Аомаме с глас, който не бе нито нисък, нито висок. Но бе глас, съдържащ едно обещание. — Отворѝ очи.

Тенго отвори очи. И времето пак взе да тече в света.

— Ето я и луната — каза Аомаме.

ДВАДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

(УШИКАВА): А ЧАСТ ОТ ДУШАТА МУ

Флуоресцентната лампа на тавана осветяваше тялото на Ушикава. Отоплението беше изключено, а прозорецът — отворен, така че в стаята цареше студ като в хладилна камера. Няколко конферентни маси бяха събрани насред помещението, а отгоре им лежеше по гръб Ушикава. Беше по наполеонки, завит с някакво старо одеяло. А под одеялото коремът му се беше надул като полски мравуняк. Малко парче плат покриваше питащите му отворени очи — очи, които никой не бе успял да затвори. Устните му бяха леко разтворени — устни, през които никога вече нямаше да мине нито дъх, нито дума. Темето му изглеждаше по-плоско, по-загадъчно, отколкото приживе. Бе заобиколено от дебели черни къдрави косми, приличащи на срамни.

Нула номер бе облечен в тъмносиньо ватено яке, а Конската опашка — в кафяво велурено фермерско палто с пухкава яка. И на двамата връхните дрехи им стояха не по мярка, като да бяха грабнали първото попаднало им подръка от ограничен асортимент. И макар че бяха на закрито, бяла пара излизаше на облаци от устата им. Това бяха единствените обитатели на стаята: Нула номер, Конската опашка и Ушикава. На едната стена, току под тавана, имаше три алуминиеви прозореца; единият бе отворен докрай, да се поддържа ниската температура. Освен масите с трупа друга мебелировка липсваше. Съвсем гола, функционална стая. В която дори труп — пък бил той и на Ушикава — бе добил вида на безцветен, обикновен предмет. Никой не говореше. Стаята беше абсолютно тиха. Нула номер го бяха налегнали куп мисли, а пък Конската опашка поначало не приказваше. Потънал в размисъл, Нула номер крачеше напред-назад край масата с тялото на Ушикава. Забавяше темпо само когато стигнеше до стената и му се налагаше да се обърне. Кожените му обувки стъпваха съвсем безшумно по евтиния избелял жълто-зелен мокет. Както винаги, Конската опашка си бе избрал място до вратата и се беше заковал там разкрачен, с изправен гръбнак, втренчен в невидима точка в пространството. Изобщо нямаше вид да е уморен или да му е студено. Че е все още между живите, личеше само по периодичните изблици на ситни примигвания, придружени от белите валма от устата му, докато дишаше.

* * *

По-рано през същия ден в ледената стая се бяха събрали неколцина членове на сектата да обсъдят създалото се положение. Един от висшестоящите членове на Сакигаке бе отпътувал за някъде, та мина цял ден, докато се организират. Съвещанието им беше тайно, затова разговаряха тихо, да не ги чуе някой отвън. През цялото време трупът на Ушикава си лежеше на масата, като мостра на среща на машинопроизводители. Той се беше вкочанил и им се налагаше да изчакат още три дни да премине ригор мортисът и тялото отново да се отпусне. Докато обсъждаха практическите въпроси, всеки един от участниците хвърляше от време на време по някой бърз поглед на Ушикава.

Но през цялата дискусия, дори когато ставаше дума за починалия, никой не усети нещо като отдаване на последна почит или скръб, породена от кончината му. Втвърдилия се къс труп просто им напомняше известни изводи и потвърждаваше някои житейски наблюдения. Нищо повече. Веднъж от минало, времето не може да се върне назад. И ако може да се каже, че времето носи със себе си някаква развръзка, става дума за такава, която се отнася единствено към починалия. Такива изводи и такива разсъждения витаеха из въздуха.

Какво щяха да правят с трупа на Ушикава? Отговорът им бе известен още преди да заприказват. Ушикава бе починал по неестествен път и ако това станеше известно някому, полицията щеше да започне най-подробно разследване, което неизбежно щеше да разкрие връзката му със Сакигаке. Изключено бе да поемат подобен риск. Така че, щом вкочаняването преминеше, щяха да пренесат тайно трупа до промишлената пещ за отпадъци в селището им и да се отърват от него. Съвсем набързо ще се превърне в черен дим и бяла пепел. Димът ще се изгуби в небесата, а пепелта ще я разпръснат по полето да натори зеленчуците. Такава операция бяха провеждали вече няколко пъти под ръководството на Нула номер. И понеже тялото на Вожда се бе оказало възголямо, наложи се да го разфасоват на парчета с верижен трион. Което този път нямаше да им се наложи, тъй като Ушикава бе значително по-дребен. За което Нула номер беше благодарен. Не обичаше кръвта. Независимо дали си имаше работа с живи, или с умрели, предпочиташе до кръв да не се стига.

Началниците му зададоха поредица от въпроси. Кой може да е убил Ушикава? И какво изобщо е търсел Ушикава в оня апартамент в Коенджи? И чакаха отговори от завеждащия охраната, Нула номер, който всъщност не знаеше какво да им отвърне.

Загадъчният мъж (Тамару, разбира се) му се беше обадил по изгрев-слънце във вторник да му съобщи, че тялото на Ушикава се намира в апартамента. Разговорът им бе преминал в практичен, но и завоалиран тон. И щом свърши, Нула номер позвъни незабавно на двама последователи на сектата в Токио. А те се преоблякоха в работни екипи на хамали и се отправиха със закрит ван тойота хай-ейс към апартамента. Убедиха се, преди да влязат, че не им е заложена клопка. Паркираха вана и единият огледа района, но не откри нищо съмнително. Наложително бе да внимават. Току-виж полицията ги чака от засада и ги арестува още с влизането им. Такова нещо не биваше да се допуска в никакъв случай.

Носеха със себе си преносим контейнер, каквито се ползват при пренасянето на покъщнина, и успяха някак си да натикат в него вече вкочанилото се тяло. Понеже беше нощем и навън бе много студено, имаха щастието никой да не ги види. Посветиха известно време на претърсване на апартамента, за да не оставят след себе си никакви улики. Огледаха всеки квадратен сантиметър с електрически фенерчета, но не откриха нищо уличаващо — само храна, малка вентилаторна печка, спален чувал и няколко други вещи от първа необходимост. Боклукът се състоеше най-вече от празни консервени кутии и пластмасови бутилки. По всичко личеше, че Ушикава е наблюдавал тайно някого. Острото око на Нула номер забеляза вдлъбнатинките от триногата в татамито в близост до прозореца, макар да не намериха нито фотоапарат, нито снимки. Явно ги беше прибрал заедно с филмите онзи, който бе отнел и живота на Ушикава. По това, че Ушикава бе по бельо, можеше да се заключи, че е бил нападнат, докато е спял. Нападателят очевидно се бе вмъкнал безшумно в апартамента. И ако се съдеше по прогизналото в урина бельо, доста го бе измъчвал.

Нула номер и Конската опашка лично прекараха тялото с вана до Яманаши. Другите двама останаха в Токио за всеки случай, ако възникнеше нещо ново. През цялото време шофираше Конската опашка. Ванът отби от градската магистрала и пое в западна посока по магистрала Чуо. Още не беше разсъмнало и шосето бе почти празно, но Конската опашка се придържаше стриктно към разрешената скорост. Оставаше само полицията да ги спре, и всичко щеше да отиде на кино. С тия крадени номера и с трупа в контейнера отзад… Никакви приказки нямаше да ги измъкнат от такава ситуация. Двамата мълчаха през целия път.

След като стигнаха призори в селището, един от лекарите на Сакигаке прегледа тялото на Ушикава и потвърди, че смъртта му е била вследствие на задушаване. По врата му обаче липсваха белези от душене. Поради което лекарят предположи, че върху главата му е бил нахлузен плик или нещо от този род, което не оставя следи. Освен това липсваха и охлузвания по ръцете и краката на жертвата — признак да е бил вързан. Нямаше и следи от бой или мъчения. На лицето му нямаше и намек за агония. По-скоро изразяваше пълно объркване, сякаш е задал въпрос, на който е знаел, че няма да получи отговор. Очевидно бе жертва на убийство, но трупът бе забележително непокътнат, което съвсем учуди доктора. Който го бе убил, сигурно след това бе масажирал лицето му, за да му придаде по-кротко, по-естествено изражение.

— Това е работа на истински професионалист — обясни Нула номер на своя началник. — Абсолютно никакви следи. Вероятно и да изпищи не са му дали. Било е посред нощ и един вик от болка е щял да бъде достатъчен, че да го чуе целият блок. Имаме си работа с професионален убиец.

Но какво бе наложило пречукването на Ушикава от професионален убиец?

Нула номер се мъчеше да подбере подходящи думи:

— Според мен господин Ушикава е настъпил по опашката някого, чийто път изобщо не е трябвало да пресича. И изобщо не е осъзнал какво е сторил.

Дали не ставаше дума за лицето, което е убило и Вожда?

— Нямам доказателства, но много неща подсказват, че е така — отвърна Нула номер. — Лично аз ни най-малко не се съмнявам. От друга страна обаче, Ушикава-сан не беше запознат с много аспекти на онова, което става. Поради което смятам, че не им е казал нищо, което да им даде повод да се насочат към нас.

И Нула номер не бе осведомен за всичко ставащо в Сакигаке, но все пак знаеше много повече в сравнение с някакво там външно лице.

Като казваш „професионалист“, имаш предвид, че лицето е свързано с организираната престъпност ли?

— Не, това не е дело нито на якудза, нито на други организирани престъпници — поклати глава Нула номер. — Те не пипат така внимателно, а си падат по по-кръвопролитни деяния. Такава изпипана работа не е в стила им. Убиецът на Ушикава-сан е искал да ни изпрати послание. Да ни съобщи, че има зад гърба си стройна сложна организация и че и най-малкият опит за отмъщение няма да остане без последствия. Тоест — да не си завираме носа там.

Къде „там“?

Нула номер поклати глава:

— И аз не знам какво точно има предвид. Ушикава действаше самостоятелно. На няколко пъти му поисках текущ отчет, но той все се оправдаваше, че не бил събрал достатъчно материал. Имам чувството, че се напъваше първо да събере лично всички факти. Така че само той е бил наясно какво става, когато са го пречукали. Да не забравяме, че Ушикава бе лично подбран навремето от Вожда. И действаше като един вид независим агент. Ненавиждаше всички видове организация. А като се има предвид моето място в йерархията, не бях в състояние да му заповядвам.

Нула номер очевидно държеше да формулира съвсем ясно докъде се простира личната му отговорност. Все пак Сакигаке представляваше една стройна организация. А всяка организация си има нравила, за чието нарушаване могат да те накажат. Така че ни най-малко не желаеше него да изкарат виновен за провала.

И кого е следял Ушикава в този жилищен блок?

— Нямаме представа на този етап. Но би трябвало да се предполага, че става дума за обитател или на самата сграда, или на друг дом в непосредствена близост. Хората, които оставих в Токио, продължават и в момента разследванията си, но засега нищо не са доложили. Може би имат нужда от още време. Като че ли ще е най-добре аз лично да се върна в Токио и да се заема с тази задача.

Нула номер не беше чак толкова убеден в способностите на хората, които беше оставил зад себе си. Бяха предани членове на сектата, но в никакъв случай не можеха да минат за най-острите моливи в моливника. Пък и самият той не им беше разяснил подробно положението. Много по-ефикасно щеше да е да се заеме сам с ръководството им. Смяташе да преровят и офиса на Ушикава, макар че онзи от телефона можеше и там да ги е изпреварил. Началникът му обаче отказа да го пусне да се върне в Токио. Двамата с Конската опашка няма никъде да мърдат до по-нататъшното изясняване на обстоятелствата. Заповядва им го.

Възможно ли е Ушикава да е следял Аомаме?

— Няма начин да е била Аомаме — отвърна Нула номер. — Ако Аомаме живееше там, той незабавно щеше да ни уведоми. И с това задачата му да се изчерпа. Но според мен е наблюдавал някого, който е свързан — или би могъл да е свързан — с местонахождението на Аомаме. Иначе нещата не се връзват.

Значи, докато е наблюдавал този друг човек, някой го е разкрил и се е постарал да го възпре?

— Точно това си мисля — потвърди Нула номер. — Приближил се е към нещо опасно. Вероятно е напипал някоя жизненоважна улика. Ако бяхме възложили следенето на екип, те щяха да се пазят взаимно и сега нещата щяха да са съвсем различни.

Добре, ти разговаря с онзи мъж директно по телефона. Има ли изгледи според теб да се срещнем с Аомаме и да поговорим с нея?

— Не мога да предскажа. Но все си мисля, че шансовете ни за среща ще са минимални, ако Аомаме няма желание да преговаря с нас. Това, разбира се, е мое лично предположение. Всичко зависи от това какво мисли да предприеме тя.

Но тях трябва да ги радва готовността ни да пренебрегнем случилото се с Вожда и да гарантираме нейната безопасност.

— Настояват за повече информация. Защо например държим да се срещнем с Аомаме. Защо се стремим към примирие. И какво точно се надяваме да постигнем в тези преговори.

Фактът, че имат такива въпроси, означава, че не разполагат със сериозни сведения.

— Така е. Но и ние нямаме сериозни сведения за тях. И все още не ни е ясно дори защо са посветили толкова време и усилия на това да осъществят план за убийството на Вожда. Така или иначе, докато чакаме отговора им, сме длъжни да продължим издирването на Аомаме. Дори ако за тази цел настъпим нечия опашка.

Нула номер млъкна за миг, преди да продължи:

— Разполагаме със стройна, плътна организация. За нула време сме в състояние да сглобим екип и да го вкараме в действие. Притежаваме целеустременост и висок дух. Има хора, готови буквално да пожертват живота си при нужда. Но от чисто техническа гледна точка ние сме си само една банда от аматьори. Не притежаваме никаква специализирана подготовка. В сравнение с нас противникът ни се състои от съвършени професионалисти. Знаят какво правят и действат хладнокръвно, без капка колебание. Бих казал, че са печени ветерани. А знаете, че и господни Ушикава също не беше някой мърляч.

И как точно възнамеряваш да проведеш разследването оттук нататък?

— Смятам, че засега е най-добре да проследим ценната улика, която самият господин Ушикава е напипал. Каквато и да е тя.

Значи ли това, че самите ние не притежаваме никаква наша си ценна улика?

— Точно така — призна Нула номер.

Колкото и опасно да е, каквито и жертви да изисква, ние сме длъжни да открием и да обезпечим въпросната Аомаме. С максимална бързина.

— Това ли иска гласът от нас? — попита Нула номер. — Да осигурим на Аомаме максимална бързина? Независимо с какви средства?

Началникът не му отговори. Всякаква по-нататъшна информация не съответстваше на ранга на Нула номер. Той не беше офицер, а само главен пехотинец. Но на Нула номер вече му беше ясно: това е окончателното послание от тях; най-вероятно последният глас, достигнал до ушите на жриците в храма.

* * *

Докато Нула номер крачеше покрай трупа на Ушикава в ледовитата стая, внезапно му хрумна една мисъл. Закова се на място и смръщи вежди в старанието си да я улови. В мига, в който спря да крачи, помръдна и Конската опашка. На милиметър. Изпусна задържания дълбоко въздух и премести тежестта си от единия крак на другия.

Коенджи, мислеше си Нула номер. И намръщено се разрови из тъмните дълбини на паметта си. Докато накрая напипа някакво тънко кончѐ и безкрайно внимателно го затегли към себе си. Някой друг, замесен в тази афера, също живееше в Коенджи. Кой обаче?

Извади от джоба си дебел омачкан бележник и взе да го разлиства. Тенго Кавана. И неговият адрес е в Коенджи, в район Сугинами. И то точно в блока, в който е бил убит Ушикава. Само че на друг етаж — на третия, а не на първия. Възможно ли бе Ушикава да е следял тайно Тенго? Естествено, че това е правел! Иначе би било прекалено голямо съвпадение.

Но за какво му е било на Ушикава да следи Тенго в създалата се ситуация? Нула номер не се беше сетил досега за Тенговия адрес, понеже Тенго бе престанал да го занимава. Оказал се бе най-обикновен задкулисен автор. Повече и не им трябваше да знаят. Сакигаке бяха съсредоточили всичките си усилия върху издирването на Аомаме. И въпреки това Ушикава е сметнал за необходимо да концентрира цялото си внимание върху преподавателя в школата за зубрене дотам, че да си оборудва цяла наблюдателница. И в крайна сметка да се прости с живота си. Защо?

Нещо му се губеше на Нула номер. Очевидно Ушикава е бил с някоя и друга крачка по-напред. И, изглежда, е смятал, че ако следи отблизо Тенго, той ще го отведе до Аомаме. И затова е наел апартамента, монтирал е фотоапарата върху триногата и вероятно доста време е наблюдавал Тенго. Но каква може да е тази връзка между Тенго и Аомаме?

Без да каже и дума, Нула номер отиде в съседната отоплявана стая и се свърза с токийски апартамент в Сакурагаока, в район Шибуя. И заповяда на един от подчинените си моментално да се върнат със своя колега в апартамента на Ушикава в Коенджи и да следи къде и кога ходи Тенго. „Тенго е едър мъж, рече, късо подстриган — няма начин да го сбъркате с друг. Щом излезе от блока, тръгвате по петите му, но така, че да не ви усети. Не го изпускайте от очи. Наблюдавайте го къде ще отиде. В никакъв случай не го губете от поглед. Ние ще се присъединим към вас при първа възможност.“

Нула номер се върна в помещението с трупа на Ушикава и уведоми Конската опашка, че веднага заминават за Токио. Конската опашка леко кимна. Без повече разяснения. Схвана какво се иска от него и се задейства. На излизане Нула номер заключи помещението, да предотврати достъпа на външни лица. От десетте строени на паркинга автомобила си избраха един черен нисан глория. Качиха се. Както винаги, зад волана седна Конската опашка. Завъртя чакащия ги на стартера ключ и запали двигателя. Както се изискваше от вътрешния им правилник, резервоарът беше пълен догоре. Нисанът бе с редовни регистрационни номера, нямаше полицейско досие, така че и да превишаха леко ограниченията за скоростта, нямаше да имат проблем.

Доста време пътуваха по шосето, преди Нула номер да се усети, че не бе поискал разрешение от началниците си да се връща в Токио. Което можеше да му донесе куп неприятности в бъдеще. Но вече беше късно. Нямаха и миг за губене. Ще се обясни с тях, като се върнат. Понамръщи се. Всички тия ограничения почваха да му писват. Правилата ставаха все повече. Никога не намаляваха. Но пък и той нямаше никакви шансове, ако се откъснеше от системата. Ролята на вълк единак изобщо не му подхождате. Беше просто колелце в сложния механизъм, подчинен на висшестоящите му.

Включи радиото, да чуят новините в осем. После го загаси, смъкна назад облегалката и се опъна да подремне. Събуди се гладен. Откога не съм ял като хората?, рече си, но време за спиране и ядене нямаше. Страшно бързаха.

По това време обаче Тенго вече се беше срещнал с Аомаме на върха на пързалката. И Нула номер и Конската опашка изобщо не знаеха накъде е тръгнал. А в небето над Тенго и Аомаме висяха двете луни.

* * *

Тялото на Ушикава си лежеше в мразовитата стая. Съвсем само. На изключено осветление, при заключена отвън врата. Макар прозорците да бяха монтирани високо, под самия таван, през тях струеше бледа лунна светлина. От този ъгъл обаче Ушикава не можеше да види самата луна. Така че нямаше как да знае дали луната е само една, или са две.

Понеже и часовник нямаше в помещението, не беше ясно точно колко е часът. От заминаването на Нула номер и Конската опашка вероятно бе минал повече от час. Но ако вътре имаше и друг човек, щеше да види как устата на Ушикава изведнъж почва да се движи. И щеше да си изкара акъла.

Събитието бе ужасяващо, съвсем неочаквано. Ушикава отдавна беше умрял и се бе вкочанил като талпа. Което не попречи на брадичката му да почне леко да потреперва. След което устата му да се отвори със сух звук.

Случайният присъстващ би очаквал в такъв случай Ушикава да каже нещо. Някоя мъдрост от оня свят например. Макар и обзет от ужас, присъстващият щеше да чака със затаен дъх. Каква ли тайна щеше да му разкрие мъртвият?

Но глас не се чу. От устата излязоха не думи, не продължителна въздишка, а шест миниатюрни човечета. На ръст около пет сантиметра. Облечени бяха в миниатюрни дрешки и издрапаха по зеления мъх на езика му, после се прехвърлиха през мръсните му криви зъби. Заизлизаха едно по едно, така както миньори се връщат на повърхността след тежък трудов ден. Но за разлика от миньорите бяха с чисти дрешки и с лъснали от чистота личица. Имаха чисто нов вид, без прашинка по себе си.

Шестте човечета се измъкнаха от устата на Ушикава и се спуснаха върху заседателната маса, където взеха да се отърсват и постепенно да нарастват. Можеха да регулират ръста си според нуждите, но никога не ставаха по-високи от метър или по-малки от два и половина сантиметра. Спряха да се отърсват, след като боят им стигна 60–70 сантиметра, и слязоха едно след друго от масата на пода. Лицата на човечетата бяха абсолютно безизразни. Но в никакъв случай не може да се каже, че имаха вид на маски. Напротив, бяха си най-обикновени лица. По-малки, но с нищо неразличаващи се от моето или твоето. Просто на този етап нямаха нужда да изразяват каквото и да било.

Нито имаха вид на забързани или пък на размотаващи се. Разполагаха с точно толкова време, колкото им бе нужно да си свършат работата. А това време не бе нито прекалено дълго, нито прекалено кратко. Без никакъв видим знак шестимата насядаха безмълвно в кръг на пода. Идеален малък кръг с диаметър точно два метра.

И пак безмълвно едно от тях се пресегна и изтегли от въздуха тънка нишка — около петнадесет сантиметра дълга, почти прозрачна, с бял цвят, клонящ към кремаво. Положи я на пода. Следващото човече повтори абсолютно същите движения. Нишка със същия цвят и същата дължина. И третото. Само последното стори нещо друго. Стана, напусна кръга, покатери се обратно на масата и отскубна къдрав косъм от деформираната глава на Ушикава. При което се чу тихо цък. Косъмът щеше да замени нишката му. С отработени движения първото човече сплете петте въздушни нишки и косъма от главата на Ушикава.

Ето така започнаха човечетата да създават нова въздушна какавида. Само че този път без приказки, без ритмично напяване. Изтегляха в пълна тишина нишките от въздуха, изскубваха косъм подир косъм от главата на Ушикава и с привичен равномерен ритъм изплитаха въздушната си какавида. И въпреки че въздухът в стаята беше леден, от устата им не излизаше никаква па̀ра. Което също щеше да се стори необичайно на случайния наблюдател. Ако изобщо му обърнеше внимание сред всичките останали чудесии.

Но колкото и упорито да се трудеха човечетата (а те изобщо не спираха), изключено бе да завършат въздушната какавида само за една нощ. Работата щеше да им отнеме най-малко три нощи. Въпреки това нямаха вид на хора, които си дават зор. Трупното вкочаняване се очакваше да отпусне Ушикава след цели два дни и чак тогава щяха да го откарат до пещта. Знаеха това. Дори да не завършеха какавидата напълно през двете налични нощи, пак щяха да са доволни. Така или иначе, разполагаха с необходимото им време. А и никога не изпитваха умора.

Ушикава си лежеше на масата, окъпан от бледата лунна светлина. И устата му зееше отворена, и незатваряемите му очи, покрити с дебел плат. В своя последен миг тези очи бяха видели играещо върху полянка кученце.

А част от душата му бе на път да се превърне във въздушна какавида.

ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

(АОМАМЕ): НИКОГА ПОВЕЧЕ НЯМА ДА ПУСНА РЪКАТА ТИ

— Тенго-кун, отворѝ очи — прошепна Аомаме.

И Тенго отвори очите си. Времето пак започна да тече по света.

— Ето я луната — каза Аомаме.

Тенго вдигна лице и погледна небето. Облаците се бяха отдръпнали, та можеше да зърне луните през голите клони на зелковата. Една голяма жълта луна и една по-малка, деформирана, зелена. Мадза и доота. Сиянието им оцветяваше ръбовете на преминаващите облаци, като случайно потопен в боя подгъв на дълга пола.

И чак сега Тенго се извърна да погледне седналата до него Аомаме. Но не видя едновремешното кльощаво, недохранено десетгодишно момиченце в стара, несъответстваща на фигурата му рокля, подстригано как да е от майка му. Колкото и малко да бе останало от тогавашното момиче обаче, Тенго мигновено я разпозна. Нямаше начин да не е същата Аомаме. Същите изразителни очи, дори след цели двадесет години. Силни, ясни, непомътнени от нищо очи. Очи, които знаят по какво точно копнеят. Очи, които прекрасно знаят какво точно трябва да видят и няма да позволят никому да им попречи. И ето че тези очи гледаха право в него. Право в сърцето му.

Аомаме бе прекарала изминалите двадесет години неизвестно къде. И се бе превърнала в красива жена. Тенго попи мигновено всичките тези места, цялото това време, и ги превърна в част от своята плът и кръв. И те станаха и негови места. И негово време.

Сега е моментът да кажа нещо, мина му през ум, но думите така и не идваха. Мърдаше едва-едва устни, търсеше из въздуха подходящите думи, но никъде не успяваше да ги намери. От устата му излизаха само бели валма пара, като самотен дрейфуващ остров. А докато го гледаше право в очите, Аомаме съвсем леко завъртя глава, само веднъж. И Тенго моментално я разбра. Няма нужда от думи. Тя продължи да стиска ръката в джоба му. Не искаше да я пусне, та дори и за секунда.

— Едно и също виждаме и двамата — промълви Аомаме, неотделяща поглед от очите му. Думите й съдържаха едновременно и въпрос, и потвърждение. — Луните са две.

Тенго кимна. Луните са две. Но не го каза на глас. Незнайно защо, гласът му се бе изгубил. Само си го помисли.

Аомаме притвори очи. Сгуши се в него и опря буза до гърдите му. Ухото й се настани точно върху сърцето му. Слушаше мислите му.

— Длъжна бях да се убедя. Че сме в един и същ свят и че виждаме едни и същи неща.

И Тенго установи внезапно, че надигащата се въртяща се колона вече я няма в тялото му. Заобикаляше го единствено тихата зимна нощ. В отсрещния блок светеха само част от апартаментите, колкото да им напомнят, че освен тях двамата на този свят има и други живи хора. Което и на двамата им се стори изключително странно. Дори в голяма степен нелогично. Как може на същия този свят да съществуват и други хора, живеещи свой собствен живот?

Тенго се наклони леко и подуши аромата на косите й. На красивите прави коси на Аомаме. Розовичките й ушенца надничаха изпод тях като плахи животинки.

Толкова време мина, мислеше си Аомаме.

Толкова време мина, мислеше си и Тенго. Но в същия миг си даде и сметка, че изминалите двадесет години са станали безпредметни. Всичките те бяха отминали за миг и им бе необходим само миг, за да ги запълнят.

Извади ръката си от джоба и я прегърна през рамото. С дланта си усети завършеността на тялото й. Пак вдигна очи и се загледа в луните. А през пролуките между облаците странната двойка луни продължиха да къпят земята в своята странна смесица от цветове. Облаците се влачеха спокойно по небето. И на тази светлина Тенго осъзна отново способността на човешкия мозък да възприема времето като нещо относително. Двадесет години хич не бяха малко време. Но и след още двадесет да бе срещнал Аомаме, пак щеше да се чувства точно както сега. Дори ако и двамата бяха станали на по повече от петдесет години, пак щеше да усети в нейно присъствие същата смесица от вълнение и объркване. И сърцето му пак щеше да се изпълни със същата радост и увереност.

Тенго не изказваше тези мисли на глас, но пък усещаше как Аомаме се вслушва най-внимателно в неизказаните му думи. С притиснатото към гръдта му розово ушенце. С което чуваше всичко, ставащо в сърцето му. Така както на човек му е достатъчно да очертае с пръст контурите на една карта, че в съзнанието му да изникне ярък жив пейзаж.

— Ще ми се да останем тук завинаги и да забравим времето — изрече тихичко Аомаме. — Но ни предстои да свършим нещо заедно.

Ще трябва да вървим, мина му през ум.

— Точно така. Ще трябва да вървим — потвърди Аомаме. — И колкото по-скоро, толкова по-добре. Не разполагаме с много време. И все още не мога да ти обясня къде отиваме.

Няма нужда от думи, помисли си Тенго.

— Наистина ли не държиш да знаеш къде ще ходим? — попита Аомаме.

Тенго поклати глава. Ветровете на реалността не бяха угасили пламъка в сърцето му. А това бе най-важното.

— Нищо няма вече да ни раздели — каза Аомаме. — Това е по-ясно от всичко. Никога вече няма да си пуснем ръцете.

Появил се отнякъде облак постепенно погълна двете луни. И обвилата света сянка стана с една степен по-гъста.

— Налага се да бързаме — прошепна Аомаме.

И двамата се изправиха върху пързалката. И сенките им пак се сляха в една. Стиснали се бяха здраво за ръка, като две дечица, лутащи се из тъмната гора.

— Ще се махнем от котешкия град — за пръв път проговори на глас Тенго.

— Кой котешки град?

— Градът, в който през деня цари дълбока самота, а нощем се подвизават огромни котки. Пресича го красива река, над която минава стар каменен мост. Но ние не бива да останем в него.

Наричаме с различни имена този тукашен свят, прецени Аомаме. За мен е светът на 1Q84 година, а за него — котешки град. Но смисълът е един и същ. Аомаме го стисна още по-здраво за ръка.

— Прав си. Сега ще се махнем от котешкия град. Двамата. Заедно — рече Аомаме. — И щом се махнем оттук, няма повече да се делим — нито денем, нито нощем.

Докато двамата излизаха забързано от парка, двойката луни продължиха да се крият зад бавно влачещите се облаци. Очите им бяха закрити. Хванати за ръка, момчето и момичето тръгнаха да излизат от гората.

ТРИДЕСЕТА ГЛАВА

(ТЕНГО): АКО НЕ СЕ ЛЪЖА

От парка излязоха на главната улица и спряха едно такси. Аомаме нареди на шофьора да ги закара по шосе 246 до Сангенджая.

Едва сега Тенго забеляза облеклото й: светло манто, прекалено тънко за през зимата, пристегнато с колан. Под него — добре скроено зелено костюмче с къса тясна пола. Чорапи и впечатляващи обувки на висок ток. Черна кожена чанта през рамото й, май пълна и доста тежка. Никакви ръкавици, нито шал. Никакви пръстени, огърлици и обици. Ни най-малкия намек за парфюм. Всичко му се видя абсолютно естествено — и онова, което носеше, и останалото, което липсваше. Не му идваше наум какво можеше да се добави или отнеме от тоалета й.

Таксито се устреми по околовръстен път номер 3 към шосе 246. Движението бе необичайно спокойно. Дълго време след като се качиха, нищо не си казаха. Радиото беше изключено, младият шофьор си мълчеше. Чуваха единствено неспирното монотонно свистене на гумите. Все още стиснала едрата му ръка, Аомаме се облегна на Тенго. Не смееше да го пусне, да не би да не го намери втори път. Нощният град течеше покрай тях като фосфоресциращ прилив.

* * *

— Има няколко неща, които трябва да знаеш — каза след известно време Аомаме. — Не съм сигурна, че ще успея да ти обясня всичко, преди да сме стигнали дотам. Разполагаме с много малко време. Но и с всичкото време на света да разполагахме, пак надали щях да мога да ти обясня.

Тенго леко завъртя глава. Няма нужда всичко да му обяснява отсега. Ако останат някакви празнини, ще ги запълни впоследствие, в движение. Щом става дума за нещо споделено между двама им, мислеше си Тенго — било то празнота за запълване или загадка, неподдаваща се на разгадаване, — и в него ще открие радост, нещо, сродно с любовта.

— Какво е необходимо да знам за теб на този етап? — попита я Тенго.

— Какво поначало знаеш за мен? — отвърна му с въпрос Аомаме.

— Почти нищо — каза Тенго. — Освен че си инструктор в спортен клуб. Че си неомъжена. И че живееш в Коенджи.

— И аз почти нищо не знам за теб — рече Аомаме, — като изключим някои несъществени подробности. Че преподаваш математика в школа за зубрене в Йойоги. Че живееш сам. И че си истинският автор на „Въздушната какавида“.

Тенго я погледна в очите, зяпнал от изненада. Последният факт бе известен само на много малко хора. Да не би и тя да има някаква връзка със сектата?

— Не се тревожи. И двамата сме от една и съща страна — каза Аомаме. — Много време ще ми трябва да ти разправя откъде съм го чула. Но знам, че си написал „Въздушната какавида“ съвместно с Ерико Фукада. И че ние двамата с теб сме попаднали в свят, в който на небето има две луни. И още нещо: бременна съм, и то от теб, ако ме питаш. Това са засега основните неща, които трябва да знаеш.

— Бременна си от мен ли? — На Тенго му беше все едно дали шофьорът ги чува, или не.

— Може и да не сме се виждали от двадесет години — рече Аомаме, — но аз наистина нося твое дете. И ще родя твое дете. Колкото и налудничаво да ти звучи.

Тенго мълчеше. Чакаше я да продължи.

— Помниш ли ужасната гръмотевична буря в началото на септември?

— Много добре си я спомням — отвърна Тенго. — Цял ден прекрасно време, после изведнъж бурен залез със страхотни светкавици. Метростанцията на Акасака-Мицуке се наводни и метрото спря.

Човечетата се размърдват, беше казала Фука-Ери.

— Забременях точно по време на бурята — каза Аомаме. — Без каквито и да било отношения от този род с когото и да било нито през този ден, нито в продължение на няколко месеца преди или след това. — Млъкна и изчака, докато той смели тази реалност, после продължи: — Но съм абсолютно убедена, че стана именно през въпросната нощ. Както съм убедена и че детето у мен е твое. Не мога да го обясня, но знам, че това е самата истина.

А той се сети за странния сексуален акт, който бе осъществил през същата нощ с Фука-Ери. Навън трещеше, едри капки биеха по стъклата. Човечетата наистина бяха много ядосани. А той лежеше по гръб на леглото с изтръпнало тяло, Фука-Ери се бе качила отгоре му, вкарала бе пениса му в себе си и бе изстискала спермата му. Изпаднала в някакъв транс. Със затворени очи от начало до край, сякаш медитираше. С едри, кръгли гърди, но без нито един срамен косъм. И колкото и нереална да му се струваше тази сцена, убеден бе, че наистина се беше случила.

На сутринта обаче Фука-Ери се държеше така, сякаш нямаше никакъв спомен от събитията през отминалата нощ. Или поне се стараеше да създаде у него такова впечатление. Самият Тенго имаше усещането, че е участвал по-скоро в бизнес сделка, отколкото в секс. През бурната нощ Фука-Ери бе използвала тялото му, за да изцеди до последна капка семенната му течност. Тенго и досега не успяваше да се отърси от онова особено чувство. Фука-Ери като да се бе превърнала в съвсем друг човек.

— И аз се сещам за нещо — рече сухо. — Нещо, което на мен ми се случи през същата нощ и което не се поддава на логично обяснение.

Аомаме се взря дълбоко в очите му.

— Навремето — продължи Тенго — смисълът му ми се губеше. Дори и сега не съм съвсем сигурен. Но след като самата ти си забременяла през онази нощ и не намираш друго възможно обяснение, значи, детето у теб е наистина от мен.

Значи, Фука-Ери е била проводникът. Тъкмо тази роля й е била възложена — да служи за проход между Тенго и Аомаме, който да ги свърже физически за ограничен срок от време. Сега Тенго разбра, че истината не може да бъде друга.

— Някой ден ще ти разкажа точно какво ми се случи — рече Тенго, — но все още не разполагам с думи, с които да го обясня.

— Но нали наистина вярваш? Че малкото у мен е твоето дете?

— От цялото си сърце — отвърна Тенго.

— Добре. Само това исках да зная. Щом вярваш, нищо друго не ме интересува. Не ми трябват обяснения.

— Бременна си, значи? — пак попита Тенго.

— Четвърти месец — каза Аомаме и положи дланта му върху корема си.

Тенго се умълча; напъна се да долови признаци на живот. Онова бе още съвсем миниатюрно, но отсега усещаше топлината му с ръката си.

— Закъде сме тръгнали? Ти, аз и малкото.

— За някъде, което не е тук — отговори Аомаме. — Към свят само с една луна. Там, където ни е мястото. Където човечетата нямат власт.

— Кои човечета? — смръщи се Тенго.

— Та нали ти си ги описал най-подробно във „Въздушната какавида“. Как изглеждат, какво вършат.

Тенго кимна.

— В тукашния свят те наистина съществуват — рече Аомаме. — Точно такива, каквито ги описваш.

Докато преработваше „Въздушната какавида“, Тенго бе стигнал до извода, че човечетата са всъщност плод на въображението на едно седемнадесетгодишно момиче. В най-добрия случай — някаква метафора или символ. Сега обаче бе убеден, че човечетата наистина съществуват и притежават реална власт.

— Не само човечетата — поясни Аомаме. — И всичко останало го има в този свят — и въздушните какавиди, и мадзите, и доотите, и двете луни.

— И ти знаеш пътя, по който можем да се измъкнем от този свят?

— Не ми идва наум нищо друго, освен да минем обратно по маршрута, по който дойдох тук. — После се сети да го попита; — Носиш ли със себе си ръкописа на новия си роман?

— Тука е — потупа Тенго преметнатата през рамото му червеникавокафява чанта. Но това не му попречи да се запита: Тя пък откъде знае?

— Ей така, знам — усмихна му се несигурно Аомаме.

— Ти май доста работи знаеш — каза Тенго.

За пръв път я виждаше усмихната. Съвсем слаба усмивка, но от нея усети преместването на приливите по цялата земя. Усети го с тялото си.

— Пази го — рече Аомаме. — Много ще ни е нужен.

— Ще го пазя.

— Дошли сме в този свят, за да се срещнем. При все че не сме го съзнавали, в това е смисълът на идването ни тук. С какво ли не сме се борили и двамата: с куп неща, които са ни се стрували безсмислени, понякога и необясними. Странни неща, жестоки, тъжни. Понякога дори красиви. От нас се е искало да се заречем в нещо — и сме го сторили. Прекарали са ни през най-тежки изпитания и сме ги преодолели. И сме успели да постигнем целта, заради която сме били тук. Но опасността вече надвисва над нас. На тях им е нужна доотата, която нося у себе си. Знаеш, предполагам, какво означава доота.

Тенго пое дълбоко въздух:

— Ти носиш у себе си нашата доота — твоята и моята.

— Не съм запозната докрай с принципа, върху който почива, но факт е, че ми предстои да родя една доота. Посредством някоя въздушна какавида, подозирам, освен ако самата аз не съм въздушната какавида. Тъкмо заради това искат да ни хванат. Да си създадат нова система, чрез която да чуват гласа.

— Но каква е моята роля във всичко това? Ако изобщо ми се полага някаква роля, освен тази да съм бащата на доотата.

— Ти си… — понечи да каже Аомаме, но млъкна. Следващите думи отказваха да излязат. Все още съществуваха определени празноти — празноти, които тепърва щяха да запълват съвместно, с течение на времето.

— Реших да те открия, но не успях — рече Тенго. — Накрая ти мен ме намери. Реално погледнато, аз нищо не съм направил. И всичко ми се струва… как да го кажа… някак си несправедливо.

— В какъв смисъл „несправедливо“?

— Аз на теб много дължа. Но в същото време съм ти бил, общо взето, безполезен.

— Нищо не ми дължиш — отвърна му твърдо Аомаме. — Ти си този, който ме доведе дотук. По един невидим начин. Ние двамата сме едно цяло.

— Струва ми се, че съм виждал тази доота. Или поне онова, което доотата означава. Видях те теб, десетгодишна, да спиш на бледото сияние на една въздушна какавида. И можех да докосна пръстите й. Само веднъж ми се случи.

Аомаме положи глава на Тенговото рамо:

— Никой не дължи нищо на другия. Нищичко. Но едно сме длъжни: да опазим малкото. Те са вече по петите ни. Усещам как ни застигат. Чувам стъпките им.

— Никому няма да ви дам — нито теб, нито малкото. Сега, след като се събрахме, открихме онова, което сме търсили, като сме дошли на този свят. Това място е опасно. Но ти твърдиш, че знаеш къде е изходът.

— Така си мисля — рече Аомаме. — Ако не се лъжа.

ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

(ТЕНГО И АОМАМЕ): КАТО ГРАХОВО ЗЪРНО В ШУШУЛКА

Още със слизането от таксито Аомаме разпозна мястото. Застана на ъгъла, огледа се и откри мрачния склад с ламаринената ограда точно под естакадата. С Тенго за ръка пресече по пешеходната пътека и се отправи нататък.

Не помнеше точно на коя ламарина беше изпаднал болтът, затова почна да ги проверява една по една, докато накрая откри пролука, през която можеше да мине човек. Преви се о две и като внимаваше да не закачи дрехите си, се вмъкна в склада. Тенго се сгъна, доколкото му позволяваше едрото му тяло, и я последва. Вътре в склада всичко си беше така, както го бе оставила през април. Празни избелели торби от цимент, ръждясали железни тръби, оклюмали бурени, разпилени хартии, тук-там втвърдени бели гълъбови курешки. Никаква промяна през изминалите осем месеца. Май човешки крак не бе стъпвал тъдява от онова време. Все едно беше пясъчен нанос насред главното шосе посред града — напълно занемарено и забравено местенце.

— Това ли е мястото? — оглеждаше се Тенго.

Аомаме му кимна:

— Оттук ако няма изход, никъде няма да ходим.

И в тъмнината се захвана да търси аварийната стълба, по която бе слязла — тесните стъпала, свързващи магистралата със земята под нозете й. Тука трябва да е стълбата, говореше си наум. Длъжна съм да вярвам в това.

Най-после я намери. Съвсем тясна метална стълба, много по-неподдържана и паянтова, отколкото си я спомняше. Сама се зачуди как бе успяла предния път да се смъкне по нея. Тя е все пак, рече си. Оставаше им само да я изкачат, стъпка по стъпка, вместо да слизат. Събу обувките „Шарл Журдан“ с високите токчета, напъха ги в чантата и я метна през гърдите си. И стъпи на първото стъпало по чорапи.

— Върви след мен — нареди на Тенго.

— Не е ли по-добре аз да съм пръв?

— Не, аз ще съм първа.

По този път бе слязла; полагаше й се да се изкачи първа.

А стълбата бе много по-студена от предишния път. Пръстите й замръзнаха дотолкова, че станаха почти безчувствени. Вятърът я брулеше измежду колоните на естакадата. Беше много по-остър и пронизващ отпреди. Металната стълба бе абсолютно бездушна и негостоприемна. И нищо не й обещаваше.

Когато в началото на септември я бе търсила отгоре, на самата естакада, изобщо не успя да я открие. Пътят й бе препречен. Но пък сега пътят откъм склада, нагоре, си съществуваше, точно както и очакваше. Нали тъкмо това й диктуваше чувството: че ако тръгне от тази страна, ще я намери. Ако онова, малкото в мен, притежава някакви специални сили, рече си, обезателно ще ме закриля и ще ме насочи откъде да мина.

Стълбата си беше на място, но нямаше представа дали наистина е все още свързана с магистралата. Какво пречеше да е блокирана по средата, да се окажат в безизходица? На този свят всичко бе възможно. Не й оставаше нищо друго, освен да издрапа нагоре с ръце и крака и да се убеди какво я чака и какво — не.

Преодоляваше внимателно стъпалата едно по едно. Погледна под себе си и видя, че Тенго е току под нея. Свиреп повей на вятъра развя полите на мантото й. Режещ вятър. Подгъвът на полата й се бе набрал до хълбоците й. Вятърът бе развял и косите й, лепеше ги през лицето и й пречеше да вижда. Дори дишането й затрудняваше. Аомаме съжали, че не беше вързала косата си. И ръкавици трябваше да си нося. За тях пък как не се сетих? Но от ядосване полза нямаше. Нали си беше поставила за цел да е облечена точно така, както и предния път. Не й оставаше друго, освен да стиска железните пръти и да ги превзема един по един.

Докато трепереше от студ и упорито напредваше, хвърли поглед към балкона на жилищния блок отвъд шосето. Пететажната сграда, облицована с кафяви керамични плочки — същата, която бе забелязала и на слизане. Половината й прозорци светеха. Имаше чувството, че само ако се протегне, ще я пипне. Лошо им се пишеше, ако някой от обитателите й ги видеше как се катерят посред нощ по аварийната стълба, осветени от мощните лампи по шосе 246.

За техен късмет по балконите нямаше жива душа. И всички пердета бяха спуснати. Което можеше и да се очаква, като се замисли човек. Че кой би се изтъпанил на балкона си в тая мразовита нощ да наблюдава аварийната стълба на една магистрала?

На един от балконите до разнебитен градински стол се гушеше фикус в саксия. Беше го забелязала и когато слизаше през април. Още по-жалко растение и от онзи фикус, който бе зарязала в апартамента си в Джиюгаока. Горкото фикусче — заседнало на едно място в продължение на цели осем месеца. Видя й се избледняло, опърпано, забито в най-невзрачното кътче на света, напълно забравено. И сигурно никога неполивано. Но в същото време фикусчето й внушаваше кураж и убеденост, докато драпаше нагоре по паянтовата стълба със замръзнали ръце и крака и с тревожно и объркано съзнание. Всичко се развива добре, мислеше си. На прав път съм. Или поне на същия, по който минах в обратната посока. Това фикусче ми е ориентирът. Сериозен, самотен пътепоказател.

На слизане по онова време видях и няколко паяжини. И се сетих за Тамаки Оцука. Как предприехме заедно едно пътуване, докато учехме в гимназията, и как през нощта се съблякохме голи и изучавахме взаимно телата си. Но защо тъкмо тогава, докато слизаше от магистралата по аварийната й стълба, се беше сетила за Тамаки? И сега, докато се катереше обратно, пак Тамаки й беше в ума. Спомни си гладките й; красиво оформени гърди. Толкова по-различни от моите недоразвити израстъци. А ето че тези красиви гърди си отидоха завинаги.

Сети се и за Аюми Накано. Самотната полицайка, озовала се през една августовска нощ закопчана с белезници към леглото в някаква хотелска стая в Шибуя, удушена с колана на хавлията й. Объркана млада жена, запътила се към пропастта на разрухата. И тя беше с красиви гърди.

Аомаме скърбеше от дъното на душата си по тези две покойни приятелки. Мъка й ставаше, като се сетеше, че те си бяха отишли завинаги от света. Скърбеше и по тези изчезнали безследно два чифта прекрасни гърди.

Моля ви, зовеше ги. Пазете ме. Умолявам ви. Нуждая се от закрилата ви. И бе убедена, че безгласните й думи наистина са стигнали до ушите на нещастните й приятелки. Ще ме закрилят. Сигурна съм.

Най-после стигна до върха на стълбата, но се озова пред мостик, който щеше да я отведе до външния край на платното. Парапетът на мостика беше нисък, а това налагаше да се сниши максимално, докато минава отгоре му. Мостикът свършваше със зигзагообразно стълбище. Никак не беше голямо, но далеч по-удобно от паянтовата стълба. Доколкото си спомняше, стълбището трябваше да я изведе на аварийната отбивка на магистралата. Ревящите наоколо камиони създаваха трусове, от които мостикът се тресеше като ударена странично от вълна̀ лодчица. Ревът на трафика се беше усилил.

Извърна се, да се увери, че и Тенго се е изкачил и е вече зад нея, пресегна се и хвана ръката му. И усети, че е още топла. Как беше възможно да е още топла ръка, която допреди секунда бе стискала ледена стълба в тази мразовита нощ?

— Само още малко — извика току до ухото му. Налагаше се да надвика и рева на трафика, и воя на вятъра. — Изкачим ли онова стълбище, ще излезем на платното на естакадата.

Стига стълбището да не е блокирано, рече си, но предпочете да не го каже на глас.

— Ти от самото начало ли възнамеряваше да се катериш по тия стълби? — недоумяваше Тенго.

— Да. Стига да успеех да ги открия.

— Защо тогава си се изтупала така — тясна пола, високи токчета? Не бих казал, че е най-удобният тоалет за катерене по стълби.

Аомаме пак се усмихна:

— Някой ден ще ти обясня. Просто се налага да съм облечена по този начин.

— Много красиви крака имаш.

— Харесват ли ти?

— Иска ли питане?

— Благодаря. — Аомаме се надигна на пръсти върху мостика и нежно го целуна по ухото. По омачканото му като карфиол ухо. Замръзнало от студ.

Пак се извърна напред, мина по мостика и пое нагоре по тясното стръмно стълбище. Краката й бяха ледени, пръстите на ръцете — безчувствени. Най-много се боеше да не се подхлъзне. Катереше се и отместваше косата, която вятърът й тикаше в очите и ги караше да се насълзяват. Стискаше здраво перилото, да не загуби равновесие сред вихъра, и докато правеше една внимателна крачка подир друга, не преставаше да си мисли за Тенго, който вървеше след нея. За едрата му длан и замръзналото му карфиолено ухо. И за малкото, което спеше в утробата й. За черния пистолет в чантата. И за седемте деветмилиметрови патрона в пълнителя му.

Обезателно трябва да се махнем от този свят. Но за да го постигнем, трябва от все сърце да вярвам, че тази стълба ще ни отведе до магистралата. Вярвам, обяви наум. И изведнъж се сети за онова, което Вожда бе казал през онази бурна нощ, преди да умре. За думите на песента. Които изведнъж нахлуха в съзнанието й.

Този свят е като цирк,

изпълнен е с илюзии.

Но се превръща в истински,

щом вярваш в мене ти.

Каквото и да се случи, каквото и да ми се наложи да направя, длъжна съм да го превърна в истински, да премахна всички илюзии. Не, не само аз. Ще трябва и двамата с Тенго да го превърнем. Да стане истински. Да слеем силите си до последна капка. В името на двама ни и в името на това, малкото.

Спря на една от междинните площадки и се обърна. Тенго дойде зад нея. Протегна му ръка и той я хвана. Усети както преди топлината й и почерпи нови сили. И пак опря устни до ухото му:

— Да знаеш: веднъж щях да пожертвам живота си за теб. Малко ми оставаше и щях да умра. Само два милиметра ми трябваха. Вярваш ли ми?

— Вярвам ти — рече Тенго.

— Кажи ми, че ми вярваш с цялото си сърце.

— Вярвам ти с цялото си сърце.

Аомаме кимна и пусна ръката му. Обърна се отново напред и пак пое нагоре по стълбите.

* * *

Минути по-късно се озова на върха и излезе върху градската високоскоростна магистрала номер 3. Стълбището се оказа непрепречено. Преди да се покатери през металната преграда, обърса студените си сълзи с опакото на ръката си.

Тенго се огледа, без да каже и дума. И чак тогава успя да промълви, явно силно впечатлен:

— Градската високоскоростна магистрала номер 3. Тук, значи, е изходът от този свят.

— Да — отвърна Аомаме. — И входът, и изходът.

Тенго я подпря отзад, докато се прехвърляше през преградата с набрала се до кръста й пола. Аварийната отбивка от другата страна на преградата стигаше точно колкото за две коли. За трети път се озоваваше тук. И пред себе си видя големия билборд с рекламата на „Есо“: Вкарай тигъра в резервоара си. Същият призив. Същият тигър. Гледаше го безмълвно, по чорапи. И вдишваше дълбоко изгорелите автомобилни газове. Не можеше да си представи по-чист въздух от този. Върнах се, рече си Аомаме. Върнахме се.

Движението по магистралата беше броня до броня, точно както го беше оставила. Колите се придвижваха сантиметър по сантиметър към Шибуя. Това, необяснимо, я изненада. Защо при всяко мое идване заварвам задръстване? Не е ли доста необичайно по това време да има толкова гъст трафик към центъра? Сигурно някъде напред по градската високоскоростна магистрала номер 3 е станала катастрофа. Автомобилите по лентите в обратната посока си се движат най-нормално, а тук едва помръдват.

Тенго вдигна високо крак и ловко се прехвърли през оградата, после застана до нея. Гледаха безмълвно, застанали един до друг, струпалите се коли, със същата почуда, с която дошлите за пръв път на тихоокеанския бряг наблюдават разбиващите се на брега мощни вълни.

И хората от едва придвижващите се коли ги зяпаха — объркани, незнаещи как да реагират. Но по-скоро с подозрителност, отколкото с любопитство. Тия двамата какво ли пък са намислили? Откъде изскочиха в тъмното и се озоваха на тази отбивка? Жената в модно костюмче, но по съвсем тънко пролетно манто и на всичко отгоре по чорапи, без обувки. Мъжът пък як, в протрито кожено яке. И двамата с преметнати през гърдите пътни чанти. Колата им ли се е повредила? Или са катастрофирали? Да, ама наблизо не се вижда никаква кола. А и нямат вид на хора, които търсят помощ.

Аомаме най-сетне успя да се вземе в ръце и извади обувките с високите токчета от чантата си. Опъна надолу полата си, прехвърли ремъка на чантата върху едното си рамо и завърза колана на мантото си. Облиза пресъхналите си устни, прокара пръсти през косата си, извади носна кърпичка и изтри сълзите. И пак се сгуши в Тенго.

Стояха, без да говорят, хванати ръка за ръка, точно както се беше случило през онзи декемврийски ден преди двадесет години в класната им стая след часовете. Бяха единствените двама души на света. Гледаха бавно движещото се автомобилно стадо пред себе си. Но нищо не виждаха. Какво значение имаше всичко онова, което гледаха и чуваха? Всичко около тях — и гледката, и звуците, и миризмите — бе абсолютно лишено от смисъл.

— Значи, вече се намираме в друг свят, така ли? — успя да попита Тенго.

— Най-вероятно.

— Няма да е зле да проверим.

Проверката можеше да се извърши само по един-единствен начин, който не се нуждаеше от упоменаване. Аомаме вдигна безмълвно лице и огледа небето. В същия миг същото стори и Тенго. Търсеха да видят луната. Оттам, откъдето бяха застанали, луната трябваше да им се яви някъде над билборда на „Есо“. Но не успяха да я видят. Изглежда, се криеше зад някакви облаци. А облаците се носеха тържествено на вятъра в южна посока. Двамата нямаше закъде да бързат, та зачакаха търпеливо. Разполагаха с купища време. Достатъчно, за да си възвърнат онова време, което бяха изгубили. Време, което бе общо и за двама им. Нямаше нужда да изпадат в паника. С дръжка в лапата, с многозначителна усмивка на муцуната, застаналият в профил тигър на „Есо“ ги гледаше как се държат за ръка.

Изведнъж някаква мисъл взе да мъчи Аомаме. Имаше нещо ново, но някак си й се изплъзваше. Присви очи и се съсредоточи. И изведнъж й просветна: тигърът бе обърнал към тях лявата страна на лицето си. Но в спомените й тигърът бе извърнат към света с дясната си страна. Тигърът бе извърнат на другата страна. Лицето й се сви неволно в гримаса, сърцето й прескочи. Нещо в нея сякаш обърна посоката на движението си. Но можеше ли да е напълно сигурна? Мога ли чак дотам да разчитам на паметта си? Аомаме не беше напълно убедена. Но имаше чувството, че е така. Макар паметта ни понякога да ни лъже.

Аомаме обаче реши да не споделя съмненията си. Само затвори за миг очи, да нормализира дишането и пулса си, и пак зачака облаците да отминат.

През стъклата на автомобилите хората продължаваха да ги зяпат. Какво пък гледат сега тия двамата? И какво толкова са си стиснали ръцете? Неколцина опънаха шия да видят какво точно гледат двамата, но не видяха нищо освен бели облаци и билборда на „Есо“. Вкарай тигъра в резервоара си! Обърналият им лявата си страна тигърски профил с весело навирена към небето оранжева опашка на черни ивици призоваваше пътуващите да харчат още повече бензин.

* * *

Най-после облаците се разместиха и иззад тях се появи луната.

Луната бе само една. Познатата, жълтата, самотната луна. Същата онази луна, която се носеше над пампасите; луната, която изгряваше като кръгла бяла чинийка над тихата повърхност на езера и която кротко огряваше покривите на дълбоко заспалите домове. Същата онази луна, която тласкаше прилива към брега, караше козината на животните да лъщи и обгръщаше и закриляше нощните пътници. Луната, която като сърп остъргва душите или при новолуние къпе земята тихо в самотата й. Онази луна. Луната се бе заковала в небето точно над билборда на „Есо“, но вече непридружавана от другата — по-малката, разкривената зеленикава луна. Висеше си съвсем мълчалива, никому нищо недължаща. Двамата я наблюдаваха едновременно. Смълчаната Аомаме стискаше ръката на Тенго. Чувството на обърнатото наопаки течение беше изчезнало.

Върнахме се в 1984 година, каза си Аомаме. Вече не сме в 1Q84-та. Тук светът е онзи, от който дойдох — светът на 1984-та.

Но наистина ли е така? Нима е възможно светът тъй лесно да се върне към онова, което е бил? Нима малко преди смъртта си Вожда не каза, че път за връщане към стария свят не съществува?

Ами ако това е някакво съвсем друго място? Да не сме се преместили от единия нов свят в друг такъв — в трети свят? Свят, в който тигърът на „Есо“ ни показва левия си профил, а не десния? И където ни очакват нови загадки и нови правила?

Напълно възможно е, разсъждаваше Аомаме. На този етап поне не бих се заклела, че не е така. Но пък знам друго със сигурност. Откъдето и да го погледнеш, това не е онзи свят, с двете луни на небето. И държа Тенго за ръка. Двамата с него бяхме влезли в едно опасно място, където логиката е безсмислена, но успяхме да преодолеем няколко ужасни изпитания, да се намерим един друг и да се измъкнем оттам. Така че, дали това място, в което се намираме, е светът, от който сме тръгнали, или е някакъв съвсем нов свят, има ли смисъл да се боя? Ако пред нас изникнат нови изпитания, просто ще трябва да ги преодолеем както досегашните. Само толкова. Но поне вече не сме сами.

Реши да вярва в онова, което й бе необходимо, след което се отпусна върху мощната Тенгова гръд. Притисна ухо към гърдите му, заслуша се в биенето на сърцето му и се отдаде на обятията му. Точно като едно грахово зърно в шушулката си.

* * *

— А сега накъде? — попита след известно време Тенго.

Ясно бе, че не могат да останат тук завинаги. Пък и на градската високоскоростна магистрала нямаше банкет. Изходът за Икеджири беше сравнително наблизо, но дори при едно такова бавно движение да се движиш пеш между колите, си беше опасно. И палци да вдигнеха, изключено бе някой да ги вземе на автостоп. Да потърсят помощ от „Метрополитън Експресуей Пъблик Корпорейшън“ по аварийния телефон също не ставаше — как щяха да обяснят самото си присъствие на естакадата? Дори да стигнеха пеш до изхода за Икеджири, нали трябваше да минат през бариерата, където се събира таксата, а там неминуемо щяха да ги разпитват. А пък за слизане обратно по аварийната стълба и дума не можеше да става.

— Не знам — призна си Аомаме.

Наистина нямаше представа какво следва да предприемат и накъде да поемат. Ролята й се бе изчерпала с изкатерването по аварийната стълба. Не й беше останала и капчица сила да разсъждава или да взема решения. Резервоарът й бе абсолютно пресъхнал. Способна бе единствено да даде на друга сила правото да я води.

Отче наш, който си на небесата, да се свети името Твое най-чисто вовеки веков, да дойде царството Твое. Прости нам греховете наши и благослови пътищата ни смирени. Амин.

Молитвата й избликна отвътре като условен рефлекс. Без никакво участие на мисълта й. Нито една дума не съдържаше самостоятелен смисъл. И фразите се бяха свели до някакви звуци, до поредица сигнали, но нищо повече. И въпреки това, докато рецитираше механично молитвата, я обзе едно особено чувство, нещо като благоговение. Нещо в нея докосна определена струна в сърцето й. След всичко, което ми се случи, така и не изгубих себе си, мина й през ум. Слава Богу, че мога да съм тук, каквато съм. Където и да е Той.

Да дойде царството Твое, повтори напевно Аомаме по същия начин, по който го бе произнасяла преди училищните обеди преди толкова много години. Каквото и да означаваше това, тя го копнееше с цялото си сърце. Да дойде царството Твое.

Тенго я галеше по косата, сякаш я сресваше.

* * *

Десет минути по-късно Тенго успя да спре едно минаващо такси. В началото не можаха да повярват на очите си. Едно-единствено такси, без нито един пътник, си проправяше бавно път насред задръстването върху естакадата. Тенго вдигна скептично ръка, задната врата моментално се отвори и те бързо се напъхаха в автомобила, да не вземе фантомът изведнъж да изчезне. Очилатият шофьор се извърна назад.

— Смятам да се измъкна от това задръстване още през близкия изход за Икеджири, ако не възразявате? — попита ги. Гласът му беше леко възтънък за мъж. Но не дотолкова, че да дразни слуха.

— Нищо против нямаме — отвърна Аомаме.

— То, между другото, е забранено да се вземат пътници по магистралата.

— И по кой закон по-точно? — попита Аомаме. Лицето й бе леко смръщено в огледалото за обратно виждане.

Шофьорът не успя веднага да се сети за наименованието на конкретния закон, забраняващ вземането на пътници от магистралите. Да не говорим, че и лицето на Аомаме в огледалото за обратно виждане почваше да го плаши.

— Добре де, няма значение — заряза водачът темата. — Та вие къде всъщност искате да отидете?

— Оставете ни някъде около гара Шибуя — каза Аомаме.

— Не съм включил апарата — рече шофьорът. — Ще го пусна, като слезем от магистралата.

— А вие как така сте на магистралата без пътник? — полюбопитства Тенго.

— Абе, дълга история — изрече таксиджията с натежал от умора глас. — Наистина ли искате да ви я разкажа?

— Аз бих я изслушала — отвърна Аомаме. Какво, като е дълга и скучна? Жадуваше за всякакви истории, свързани с хората на този нов свят. Току-виж чула някоя нова тайна, някаква дребна подробност.

— Качих един мъж на средна възраст близо до парка „Кинута“ за университета „Аояма“. Каза, че предпочитал да мина по магистралата, понеже около Шибуя винаги било претоварено. И понеже в бюлетина за пътната обстановка нямаше нищо за задръстване по високоскоростната и съобщаваха, че движението било нормално, реших да му угодя и се качих на естакадата при Йога. Но после станала някаква катастрофа около Тани-чо и виждате какво се получи. Така закъсахме, че и до изхода за Икеджири нямаше стигане. Междувременно точно на Комадзава, където и сантиметър не можеше да се мръдне, пътникът ми видя някаква своя позната в сребрист мерцедес купе.

Смъкнаха стъклата, поприказваха си и в крайна сметка тя го покани да се прехвърли при нея. Мъжът се извини и попита може ли да си плати и да отиде в другата кола. Да свалиш пътник насред магистрала, е нещо нечувано, но понеже така и така не се движехме, нямаше как да му откажа. И онзи отиде в мерцедеса. Но понеже му беше съвестно, надплати, та и аз да не се ядосвам. Ама все пак не е особено приятно. Нали разбирате: просто нямаше мърдане. Но полека-лека додрапах дотук, съвсем близо до изхода за Икеджири. И ви видях, че вдигате ръка. Направо невероятно, не мислите ли?

— Никак не ми е трудно да го повярвам — отвърна лаконично Аомаме.

* * *

Прекараха нощта в един многоетажен хотел в Акасака. Изгасиха лампите, съблякоха се, легнаха си и се прегърнаха силно. Много неща имаха да си казват, но приказките можеха да останат за сутринта. Имаше нещо по-важно. Без да си кажат и дума, заеха се лениво да изследват взаимно телата си в мрака. С пръсти и длани, едно по едно, проверяваха къде се намира всяко нещо и каква му е формата. Вълнуваха се като дечица, играещи си на търсене на съкровище в някаква тайна стая. И щом откриеха съответната част, я целуваха с печата на одобрението.

И след като приключиха лениво с този процес, Аомаме хвана твърдия пенис на Тенго. По същия начин, по който бе държала ръката му в класната стая след часовете. Стори й се по-твърд от всичко, което й беше попадало до този момент, чудодейно твърд. Аомаме разтвори крака, притисна се и бавно го вкара в себе си. Право навътре, надълбоко. Затвори очи в мрака и пое дълбока и тъмна глътка въздух. После много бавно я изпусна. Тенго усети горещия й дъх върху гръдта си.

— Открай време си мечтая така да ме прегръщаш — прошепна му Аомаме и спря да мърда.

— И да правиш секс с мен ли?

— Да.

— Представяла си си това още от десетгодишна възраст?

— Е, не. Точно това се появи след още няколко години — разсмя се Аомаме.

— Защото и аз си представях същото.

— Че си в мен ли?

— Да.

— И това сега отговаря ли на представите ти?

— Все още не мога да осъзная, че наистина се случва — призна си Тенго. — Имам чувството, че си въобразявам.

— Но то наистина се случва.

— Прекалено хубаво е, за да е истина.

Аомаме се усмихна в тъмнината. И го целуна. Заизследваха си взаимно езиците.

— Не намираш ли гърдите ми за прекалено малки? — попита Аомаме.

— Точно такива са, каквито трябва — отвърна Тенго и ги обхвана с дланите си.

— Ама сериозно ли го казваш?

— Разбира се. Ако бяха по-едри, нямаше да ти отиват.

— Благодаря — рече Аомаме. — Не стига, че са малки, ами се различават и по големина.

— Много са си добре — каза Тенго. — Дясната си е дясна, лявата си е лява. Няма нужда да променяш нищо.

Аомаме притисна ухо към гърдите му.

— Толкова отдавна съм самотна. И толкова страдания понесох… Ако те бях срещнала отново по-отдавна, нямаше да ми се налага да правя всички тези отклонения, докато стигна дотук.

— Не съм убеден — поклати глава Тенго. — И така всичко си е наред. Сегашният момент е напълно подходящ. И за двама ни.

Аомаме се разплака. Дълго задържаните сълзи рукнаха по бузите й и не беше възможно да ги спре. Едрите сълзи затропаха като дъждовни капки по чаршафа. Продължи да плаче, докато Тенго бе в нея, и леко да потреперва. Тенго я грабна в обятията си и я притисна към себе си. Отсега нататък вечно ще я държи плътно до себе си. Мисълта го направи по-щастлив, отколкото си беше представял.

— Все пак сме имали нужда от време, за да осъзнаем колко самотни сме били наистина.

— Почни да се движиш — прошепна Аомаме в ухото му. — Бавно. За никъде не бързаме.

Тенго изпълни желанието й. Взе да помпа бавно, с тихо дишане, заслушан в ритъма на сърцето си. Аомаме се бе вкопчила в него така, сякаш се давеше. Отказа се да плаче, отказа се да мисли, отдалечи се и от миналото, и от бъдещето и се сля изцяло с движенията му.

* * *

Призори си облякоха по една от хотелските хавлии, застанаха до големия прозорец и си наляха от червеното вино, поръчано от рум сървиса. Аомаме отпиваше само проформа. Още не им се спеше. От стаята си на седемнадесетия етаж можеха да наблюдават луната колкото си искат. Вятърът беше отнесъл облаците и нищо не им пречеше да я виждат. Макар и отдалечила се значително през нощта, луната все още висеше над градския хоризонт — пепелявобяла, сякаш готова да падне на земята, след като бе изпълнила задачата си.

Аомаме бе настояла на рецепцията да им дадат стая на висок етаж, откъдето да се вижда луната, дори ако за целта трябва да платят допълнително.

— Това е най-важното за нас — каза. — Да виждаме добре луната.

Появилата се без всякаква резервация двойка се стори симпатична на администраторката още от пръв поглед. Пък и хотелът не беше кой знае колко пълен. Затова прати пиколото с тях, да огледат дали стаята отговаря на изискванията им, и едва тогава връчи на Аомаме ключа от миниапартамента. При това им направи и специална отстъпка.

— Да не би тази вечер да има пълнолуние или някакво друго важно явление? — полюбопитства администраторката. Какви ли не изисквания, надежди и желания бе слушала през годините от гостите на хотела. За пръв път обаче й попадаха клиенти, които искаха стая с хубав изглед към луната.

— О, не — отвърна й Аомаме. — Пълнолунието отмина. Луната сега е около две трети. Но това няма никакво значение. Важното е да можем да я виждаме.

— Обичате да наблюдавате луната, така ли?

— За нас е важно — отвърна Аомаме. — Нямате си представа колко ни е важно.

* * *

Броят на луните така и не се увеличи дори с настъпването на зората. Все същата стара позната луна си стоеше там. Единственият спътник, обикалял Земята с една и съща скорост още отпреди появата на човешка памет. Загледана в луната, Аомаме опипа леко корема си, да се убеди за сетен път, че малкото си е там, у нея. Можеше да се закълне, че коремът й е пораснал от предишната вечер.

И досега не знам що за свят е този, мислеше си. Но какъвто и да е той, сигурна съм, че ще остана тук. Че ще останем тук. Вероятно и този свят си има своите заплахи и опасности, сигурно и той изобилства със загадки и противоречия. Но това не е страшно. Не е проблем. Просто трябва да го приема. Никъде няма да ходя. Каквото и да стане, тука ще стоим, в този свят с една луна. Ние тримата — Тенго, аз и малкото.

Вкарай тигъра в резервоара си, бе казал тигърът на „Есо“ с левия си профил. Но профилът нямаше значение. Важното е, че усмивката, с която гледаше Аомаме, беше естествена и топла. Ще вярвам в тази усмивка, каза си Аомаме. Това е най-важното тук. И отвърна със собствената си версия на тигърската усмивка. Много естествено, много нежно.

Протегна тихо ръка и Тенго я пое. И двамата останаха там, един до друг, слети в едно, загледани безмълвно в луната над сградите. Докато накрая новопоявилото се слънце я огря и отне нощния й блясък. Докато я превърна в една увиснала в небето сива хартиена луна.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Книга първа

Първа глава. (Аомаме): Не се подлъгвайте по външните признаци

Втора глава. (Тенго): Нещо друго предвид

Трета глава. (Аомаме): Някои променени факти

Четвърта глава. (Тенго): Щом точно това желаете

Пета глава. (Аомаме): Професия, изискваща специализирани методи и подготовка

Шеста глава. (Тенго): Означава ли това, че ще се отдалечим доста от града?

Седма глава. (Аомаме): Тихо, да не събудим пеперудата

Осма глава. (Тенго): Срещи с нови хора на нови места

Девета глава. (Аомаме): Нова обстановка, нови правила

Десета глава. (Тенго): Истинска революция с истинско кръвопролитие

Единадесета глава. (Аомаме): Човешкото тяло е един храм

Дванадесета глава. (Тенго): Да дойде царството твое

Тринадесета глава. (Аомаме): Жертва по рождение

Четиринадесета глава. (Тенго): Неща, каквито повечето читатели изобщо не са виждали

Петнадесета глава. (Аомаме): Яко, както се закотвя въздушен балон

Шестнадесета глава. (Тенго): Радвам се, че ти хареса

Седемнадесета глава. (Аомаме): Независимо дали сме щастливи, или не

Осемнадесета глава. (Тенго): Вече няма място за големия брат

Деветнадесета глава. (Аомаме): Споделящи си тайни жени

Двадесета глава. (Тенго): Горките гиляки

Двадесет и първа глава. (Аомаме): Колкото и да се мъча да се отдалеча

Двадесет и втора глава. (Тенго): Че в своя ход напред времето може да приеме изкривени форми

Двадесет и трета глава. (Аомаме): Това е само началото на нещо

Двадесет и четвърта глава. (Тенго): Какъв е смисълът да е свят, който не е тук?

Книга втора

Първа глава. (Аомаме): Най-скучният град на света

Втора глава. (Тенго): Нищичко не притежавам освен душата си

Трета глава. (Аомаме): Не можеш да избираш как се раждаш, но можеш да избереш как да умреш

Четвърта глава. (Тенго): По-добре човек да не си пожелава подобно нещо

Пета глава. (Аомаме): Котаракът вегетарианец среща плъх

Шеста глава. (Тенго): Ръцете ни са много дълги

Седма глава. (Аомаме): Там, където ви предстои да пристъпите

Осма глава. (Тенго): Време е да се появят котките

Девета глава. (Аомаме): Което се явява дан за висшата ви благодат

Десета глава. (Тенго): Вие отхвърляте нашата оферта

Единадесета глава. (Аомаме): Доброто е в самото равновесие

Дванадесета глава. (Тенго): Повече, отколкото пръстите на двете ми ръце

Тринадесета глава. (Аомаме): Без твоята обич

Четиринадесета глава. (Тенго): Кутийката в ръката му

Петнадесета глава. (Аомаме): А сега е време за призраци

Шестнадесета глава. (Тенго): Като кораб призрак

Седемнадесета глава. (Аомаме): Извади` плъха

Осемнадесета глава. (Тенго): Онзи самотен, безмълвен спътник

Деветнадесета глава. (Аомаме): Щом доотата се събуди

Двадесета глава. (Тенго): Моржа и шапкаря

Двадесет и първа глава. (Аомаме): Какво да предприема?

Двадесет и втора глава. (Тенго): Докато на небето има две луни

Двадесет и трета глава. (Аомаме): Вкарай тигъра в резервоара си

Двадесет и четвърта глава. (Тенго): Докато трае тази топлота

Книга трета

Първа глава. (Ушикава): Нещо, ритащо по далечните граници на съзнанието

Втора глава. (Аомаме): Може и да съм сама, но не съм самотна

Трета глава. (Тенго): Всички животни бяха облечени в дрехи

Четвърта глава. (Ушикава): Бръсначът на Окам

Пета глава. (Аомаме): Колкото и да пазиш тишина

Шеста глава. (Тенго): Чувствам, палци ме сърбят

Седма глава. (Ушикава): На път съм към теб

Осма глава. (Аомаме): Вашата врата хич не е лоша

Девета глава. (Тенго): Докато не са препречили изхода

Десета глава. (Ушикава): Трупане на солидни улики

Единадесета глава. (Аомаме): Сериозна липса както на логика, така и на доброта

Дванадесета глава. (Тенго): Правилата на света са се охлабили

Тринадесета глава. (Ушикава): Това ли означава да се върнеш в изходно положение?

Четиринадесета глава. (Аомаме): Това, малкото ми

Петнадесета глава. (Тенго): Не е нещо, за което му е позволено да говори

Шестнадесета глава. (Ушикава): Способна, търпелива, безчувствена машина

Седемнадесета глава. (Аомаме): Разполагам само с един чифт очи

Осемнадесета глава. (Тенго): Когато убодеш някого с игла, да потече алена кръв

Деветнадесета глава. (Ушикава): Какво може той, което повечето други хора не могат

Двадесета глава. (Аомаме): Още едно изражение на моето преобразуване

Двадесет и първа глава. (Тенго): Някъде в главата си

Двадесет и втора глава. (Ушикава): Очи, изпълнени със съжаление

Двадесет и трета глава. (Аомаме): Сиянието безспорно бе налице

Двадесет и четвърта глава. (Тенго): Заминаване от котешкия град

Двадесет и пета глава. (Ушикава): Студен или не, бог присъства

Двадесет и шеста глава. (Аомаме): Изключително романтично

Двадесет и седма глава. (Тенго): И целият свят може да се окаже недостатъчен

Двадесет и осма глава. (Ушикава): А част от душата му

Двадесет и девета глава. (Аомаме): Никога повече няма да пусна ръката ти

Тридесета глава. (Тенго): Ако не се лъжа

Тридесет и първа глава. (Тенго и Аомаме): Като грахово зърно в шушулка

Заслуги