Метаданни
Данни
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Das Nibelungenlied, 1200 (Обществено достояние)
- Превод от средновисоконемски
- Борис Парашкевов, 2005 (Пълни авторски права)
- Форма
- Поема
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 6 (× 2 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Песен за нибелунгите
Немска. II издание
ИК „ЕМАС“ София, 2005, 2006
Илюстрирана с гравюри от Юлиус Шнор фон Каролсфелд и Ойген Нойройтер
Das Nibelungenlied
Nach der Ausgabe von K. Bartsch herausgegeben von H. de Bour
F. A. Brockhaus, Mannheim 1988
Превод от средновисоконемски: Борис Парашкевов
Художествено оформление: Борис Драголов
Компютърна обработка: Стефан Стефанов
Формат: 84×108/16
Обем: 27,25 п.к.
Печат: ПК „Димитър Благоев“
История
- — Добавяне
XXVIII епизод
Как бургундците идват при хуните
Щом Хилдебранд, изпитан • и стар витяз, узна,
че движат се бургундци • към хунската страна,
Теодерих Веронски • уведоми веднага
и той реши угрижен: • „С тях среща се налага!“
Смелецът Волфарт викна • коне да изведат
и рицари поеха • с Теодерих на път.
Да ги пресрещнат щяха • на мястото, където
станували те бяха • под шатри сред полето.
Пръв Хаген да препускат • видя ги отдалече.
На свойте господари • той най-вежливо рече:
„Вдигнете се, витязи, • да срещнете поред
онези, дето идват • да кажат вам привет!
Задава се дружина, • на мен добре позната,
от рицари, прочули • на Амелунг страната.
Предвожда храбреците • героят от Верона
и поздравът му би бил • ласкателен за трона.“
От коня подир воини • с оръженосци млади
предвождащият слезе, • преди да се обади.
Отправяйки се сетне • на гостите към стана,
пред славните бургундци • приветствие подхвана.
Витязите когато • пред себе си съгледа,
Теодерих чедата • на Ута скръбно взе да
подпитва те коварна • долавят ли тук мисъл,
с надеждата, че бе им • я Рюдигер описал.
„Добре дошли сте, Гунтер • и Гернот, брат на царя,
и Гизелхер, и Хаген • до Фолкер смел — гусларя,
наред с храбреца Данкварт! • Кримхилда все тъй жали
героя нибелунгски — • не сте ли го узнали?“
„Да жали“ — рече Хаген, — • „щом иска ден из ден!
От смърт преди години • биде той повален.
Сред хуните е редно • към царската особа
да бъде мила: Зигфрид • лежи отдавна в гроба.“
„За раната на Зигфрид • да съдим днес не бива.
Злопаметна Кримхилда • ще е, дорде е жива“ —
Теодерих Веронски • редеше с глас тревожен. —
„Вардете се добре вий • на нибелунги стожер!“
„От що аз да се вардя?“ — • запита царят благ. —
„Очаква ни Атила, • а не омразен враг.
Той прати вестоносци • на празник да ни кани.
И още много вести • проводи нам сестра ни.“
„Съветвам“ — вметна Хаген, — • „за да сте си спокойни,
Теодериха чуйте • и славните му воини.
Запитайте и нека • вам честно отбележи
що знае за Кримхилда • и нейните кроежи.“
Цар Гунтер с брат си Гернот • ведно с Теодериха
подеха помежду си • тогаз беседа тиха:
„Какво ще довери нам • най-доблестният рицар
веронски днес за нрава • на хунската царица?“
„Какво ли да добавя?“ — • веронският владетел
отвърна. — „Аз от сутрин • неволен съм свидетел
жената на Атила • как плаче и се вайка
за гибелта на Зигфрид • пред Божията майка.“
„Изглежда безнадеждно • каквото ни се каза“ —
гусларят храбър Фолкер • смирено отбеляза. —
„Да яхваме към двора • на хуните и нам,
смелчаците, да видим • какво ни готвят там.“
Безстрашните бургундци, • пришпорвайки конете,
пристигнаха с достойнство, • присъщо на царете.
Сред хунските витязи • възбуда превелика
появата на Хаген • от Троне предизвика.
Известен беше вредом • покрай мълвата той,
че бил погубил Зигфрид — • ксантенския герой,
съпруга на Кримхилда, • най-силния витяз.
Придворни все за него • разпитваха в тоз час.
С осанка бе, каквато • на рицаря отива:
широкоплещест, снажен, • с коса сребристосива.
Източен, дългоног и • със поглед, що смразява,
пристъпваше той тежко • с походка величава.
„Бургундските витязи • да бъдат подслонени,
а воините в обоза • от тях пък отделени!“ —
разпореди Кримхилда, • изпълнена с омраза.
Затуй подир обозът • без помощ се оказа.
На Данкварт, брат на Хаген • със служба на маршала,
цар Гунтер поверил бе • прислугата си цяла,
за нея да се грижи • бургундският юнак.
Внимание на всеки • отделяше той пак.
Да срещне нибелунги • с придворните пристигна
красивата Кримхилда • коварна и безстидна.
С целувка щом ръка си • на Гизелхер облегна,
от Троне Хаген шлема • свой тутакси пристегна.
Той вметна: „Война смел и • разумния човек
подобен поздрав кара • да бъде все нащрек.
Към цар, князе и свита • отправя се привет.
Туй идване на гости • съвсем не бе наред.“
„Все някому“ — тя рече — • „то радост ще достави.
Да ви приветствам довод • не е вежливостта ви.
От Вормс на Рейн каквото • донесли сте нали
ще отреди доколко • добре сте ми дошли.“
„Да беше ми известно“ — • додаде той, — „че се
очаква и от рицар • вам дар да поднесе,
то щях да се погрижа • да се замогна аз,
та дарове да нося • при срещата ми с вас!“
„Да знам аз настоявам • без всякаква промяна
златото нибелунгско • от вас къде се дяна.
Вий трябваше онуй, що • веднъж съм придобила,
да ми го пренесете • в страната на Атила.“
„Е да, но, господарко, • що време пък изтече,
откак не стопанисвам • съкровището вече.
То в Рейн бе потопено • от мойте господари
и него ще го второ • пришествие там свари.“
Царицата отвърна: • „Таз мисъл ме споходи.
Не сте ми го донесли, • ни някой го проводи,
макар че беше мое, • на мен се и полага.
Сега неспир ще имам • все горести пред прага.“
„Вам нищичко не нося“ — • отново чу се Хаген. —
„Май стига ми, че мъкна • и щита си грамаден,
и яката си броня. • Лъщящият ми шлем
и мечът във ръка ми — • те също са за мен.“
Тогаз подкани всички • царицата красива:
„С оръжие в таз зала • да влизате не бива.
Ще дам аз да го пазят, • да няма поразии.“
„И дума да не става!“ — • пак Хаген възрази й. —
„Мен никак ме не блазни • да имам чест такава
съпруга на владетел • мой меч да съхранява.
Царица сте и няма • при мен да мине тази.
Баща ми ме е учил, • че меч се лично пази.“
„Горко ми!“ — тя простена • и сетне се запита:
„Защо ли Хаген с брат ми • не си предават щита?
Изглежда, някой вече • ги е предупредил.
Да знам аз кой, простил се • би той с живота мил!“
„Това“ — отвърна гневно • Теодерих — „бях аз.
Предупредих овреме • бургундците за вас:
и царя, и князете, • и воина храбър Хаген.
Изчадие, на смърт ли • ще бъда аз предаден?“
Засрами се тогава • жената на Атила —
безмерен страх тя бе към • Теодерих стаила.
Оттегли се припряно • и без да възрази,
но с погледи свирепи • към своите врази.
Здрависаха се двама • след разговора хладен —
Теодерих витязът • и воинът храбър Хаген.
Вежливо отбеляза • юнакът беловлас:
„На хуните в страната • дошли сте в кобен час.
Царицата — вий чухте — • словата си не мери.“
А Хаген рече: „Изход • дано пък се намери.“
Юнаците двамина • поведоха беседа.
Съзрял ги отдалече, • Атила в тях се вгледа.
„Желал бих да узная“ — • полюбопитства царят —
„Теодерих с кого там • любезно разговаря.
Видът му достолепен • свидетелства, че той —
отдето да е тръгнал — • кален е рицар в бой.“
„Той родом е от Троне • отрок на Алдриан“ —
отвърна му Кримхилдин • доверен ветеран. —
„Привидно достолепен, • по нрав си е навъсен.
Това ще ви докажа • аз в някой миг по-късен.“
„По що ще разпозная • аз неговите нрави?“
Не знаеше Атила • какви коварни прави
царицата кроежи, • та ни един роднина
не тръгна жив обратно • към своята родина.
„Мен Алдриан познат е • добре от мойта свита.
Тук чест и слава беше • от него придобита.
Аз рицар го направих, • дарих го с много злато,
с подкрепата на Хелка • битуваше благато.
Затуй ми е и Хаген • така добре познат.
С испанеца Валтари • при мен заложник млад
растеше тук, дордето • аз пуснах тоз смелчага.
А с Хилдегунда взе пък • Валтари, че избяга.“
Тъй в спомени за случки, • отдавна преживял,
приятеля от Троне • бе царят разпознал.
На младини към него • той имал бе заслуги,
ала сега немалко • другари му погуби.