ДЖОРДЖ ГИП

ЗАВРЪЩАНЕ В БЪДЕЩЕТО

Част 1 от „Завръщане в бъдещето“

Превод от английски: Кънчо Кожухаров, 1992

chitanka.info

ПЪРВА ГЛАВА

Тук, в хола на мирна къща от предградията, спокойно се е разположило едно типично семейство. Таткото чете вечерния вестник, без да съзнава, че катастрофата ей сега ще се разрази. Майката мие чиниите от вечерята и през ум не й минава, че след няколко секунди техният свят ще се превърне във вихър от отломки и разпратени остатъци. Децата пишат в своите стаи, без да знаят, че са им останали само няколко мига живот и че никога вече няма да им се налага да се тревожат за домашните си. Най-могъщата сила, създадена някога от човека, се кани да се отприщи върху тях и те нищо не могат да сторят срещу нея…

Пет… четири… три… две… едно…

След секунда се появи бял блясък и неназованото семейство бе обгърнато от могъщия изблик, който разкъса дребните им тела на парчета, като странно ги обезформи, преди да отдели телата от главите, ръцете от торсовете, краката от коремите. Масивната наглед сграда се сбръчка на тънки парцалчета безформена маса и моментално пламна в обърканата лавина на огъня. След туй сякаш аеродинамична тръба отнесе разкъсаните тела, натрошените мебели и мазилката в ужасна въртяща се маса, която бе засмукана от изтерзаната атмосфера. Последва дълга тишина, като звукът от взрива затихна до леко ехо, известяващо края на живота на планетата.

Класът не бе впечатлен от яростната гледка и последиците. Във всеки случай не се забелязаха видими признаци на удивление, ужас или дори активно съучастие.

Въпреки това дикторът — вероятно много отдавна заминал към мястото на своята собствена последна почивка — продължи коментара си към произведения около 1955 г. филм за атомната енергия.

„Вие току-що видяхте как тази могъща сила може изцяло да унищожи едно неподготвено за употребата й общество. По тази причина някои хора са протестирали срещу използването на атомната енергия под каквато и да било форма. Но сега е твърде късно да се върнем обратно. Възможностите на тази сила да твори добро надделяват над възможностите й да твори зло. Тя е жизненоважен източник на енергия, който може би някога ще замести енергията, получавана от въглищата или дори от електричеството…“

По-голямата част от класа слушаше онагледената лекция само с едно ухо. Беше късно през деня, твърде късно, за да се внимава особено, и всички те бяха гледали тоя филм по-рано. Някои си мислеха за други неща; в полумрака неколцина рисуваха по кориците на учебниците си.

Един ученик, най-смелият и най-предприемчивият в класа, слушаше стерео рокмузика. Очите му бяха почти затворени и крайниците му се бореха да останат спокойни, вместо да следват ритъма, но той охотно приемаше това ограничение, докато устните му беззвучно произнасяха думите на песента.

Трябва да имам любовта ти…

„Учените предвиждат, че до двехилядната година поне половината къщи в Америка ще се захранват с атомна енергия…“

Трябва да те държане ръцете си…

Нуждая се да те прегръщам…

„Ще има атомни коли с двигатели с размерите на жълъд. Кораби с атомни генератори ще могат да пътуват без презареждане неопределено дълго време може би година. И най-накрая, идеята за гигантски ракети, задвижвани с атомно гориво, които да пътуват до Луната и дори по-далеч, ще бъде реалност, а не научна фантастика.“

Дай ми още един шанс…

Би ли станала да танцуваме?

Това е нашата възможност.

Шанс за цял живот…

Нека не го пропуснем…

Нека да танцуваме още веднъж…

Финалната музика на филма свърши, последвана от пукането на прожекционния апарат и соловото изпълнение на мек баритон.

— Нека да танцуваме още веднъж…

Двадесет глави се извъртяха към певеца. За нещастие едната от тях беше на г-н Арки, учителя по обществени науки. Неговото чувство за посока незабавно му съобщи, че певецът е Марти Макфлай, но напредналото му късогледство замъгли известни детайли. Например той не видя как Марти пъргаво свали слушалките от ушите си и ги постави в една издълбана отвътре книга, която съдържаше и малък, но мощен уокмен. Не видя и лукавата усмивка, която Марти размени с Дженифър Паркър, привлекателното седемнадесетгодишно момиче, седящо до него.

— Какво беше това, Макфлай? — предизвика го г-н Арки.

— Нищо, сър. Само казах, че се надявам всички ние да танцуваме пак.

— Аха.

Г-н Арки доста продължително изгледа младежа, като диреше по чертите му признаците на арогантност или бунтовничество, които би могъл да превърне в повод за наказание. От техническа гледна точка и пеенето е клас беше достатъчно, но дори г-н Арки чувстваше, че един-единствен стих може да бъде простен. Ако с това се изчерпваше случаят. Той фиксира младия Макфлай с най-заплашителния си поглед, като се надяваше да го паникьоса и да го докара до самопризнание или до по-нататъшна и наказуема арогантност. Вместо това вбесяващо приятното лице, обрамчено от умерено дълга кестенява коса, просто го изгледа в отговор. След миг на колебание г-н Арки се оттегли от сблъсъка толкова елегантно, колкото можеше.

— Е, както всички видяхте от филма — проточи той, — настроенията спрямо ядрената енергия по онова време не са били много по-различни… Също така…

Той бе прекъснат от силното шумолене, което винаги предхождаше обявите по античната училищна съобщителна система.

— Марти Макфлай, моля в канцеларията — измънка уредбата едва разбираемо. — Спешен телефонен разговор, Марти Макфлай.

— Сигурно е моят импресарио — промърмори Марти на Дженифър и на тия, които можеха да го чуят.

Беше достатъчно умен да остане на мястото си, докато с неохотно махване на ръката си г-н Арки го освободи. После, като събра книгите си, излезе бързо от стаята.

В почти пустия коридор между стаите настроението му се колебаеше между радостта да бъде освободен предварително от коментара на Арки за филма и тревогата, че може би действително има нещо „спешно“. За какво ли можеха да го търсят? Катастрофа или смърт в семейството? Дотук, на седемнадесет години, животът му беше безоблачен, затова и нямаше предчувствие за нещастие. В добавка, бидейки жизнерадостен и оптимистично настроен, той не беше склонен да приема света в мрачни краски. Като наближи канцеларията, умът му се улови за най-лошото възможно бедствие, което би могъл да предложи точно този ден — отмяната на прослушването на неговия състав!

— Не — рече той на глас, — дано не е това!

Внезапно откри, че стъпките му са подхванали нов ритъм и че почти бяга.

Съставът беше всичко. Поне в момента беше шансът му да се различава от останалите. Беше неговата възможност да блесне, да впечатли, да печели приятели и да влияе на хората. Знаеше, че има талант, че има вероятност да стане рокзвезда. Но имаше нещо още по-дълбоко — чувството за свобода, когато импровизираше с групата. Когато свиреха наистина добре изпитваше възбудата, че прави нещо ново, че си търси белята и че някак си се измъква не само невредим, но и извисен. Това беше едно извънтелесно усещане, което донасяше със себе си чувството за безтегловност и че извън сферата, достигната от неговата музика, не съществува нищо.

Разбира се, Дженифър беше страхотна. Той бе напълно завладян от нея и дори чувстваше, че я „обича“ в смисъла, който влагат възрастните. Беше красива, присъствието й — истинско удоволствие, и харесваше музиката. И въпреки това съвсем не бе толкова важна за Марти, колкото неговото музициране. Може би след време тя ще стане много по-ценна за него, но в момента Дженифър беше от този свят, а музиката му — от отвъдния.

Канцеларията беше тиха и населена само от обичайните безинтересни чиновници и един ученик, изгърбен в ъгъла на чакалнята. Въпреки това секретарките си вършеха работата много бавно и целенасочено, докато една от тях вдигна поглед достатъчно, та Марти да привлече вниманието й.

— Има спешно повикване за мен — каза той.

Топчестата петдесетгодишна жена, чието име той така и не бе научил, му направи знак да влезе в канцеларията и да използва телефона на бюрото й. После с преднамерена учтивост отиде до най-далечното бюро, така че той да може да говори и слуша насаме.

Но Джералд Стрикланд — отговорникът по училищната дисциплина, който се вживяваше в работата си като истински тъмничен надзирател, не беше от същия калибър. Преди пет минути той беше приел така нареченото „спешно“ повикване. Съмнително, бе помислил тогава. Гласът на мъжа на другия край на линията беше задъхан и напрегнат, но в него имаше нещо, което му се стори определено фалшиво. Стрикланд се мислеше за изследовател на човешката природа, майстор по разкриването на лъжливи маньоври. Макар да бе над шейсет и краят на дългата му кариера в образованието да наближаваше, той се наслаждаваше на всекидневната битка със себичните млади мъже и жени, които не виждаха в него нищо друго освен дяволска пречка на пътя на своеволията си. Стрикланд знаеше, че те се смеят зад гърба му, хихикат, защото всеки ден носи папийонка, и го смятат за тиранин. Но, слава тебе, Господи, когато ги гледаше, те не се смееха. Когато ги разпитваше, от устните им не излизаха хитри реплики. Те знаеха, че в негова власт е временно да вгорчи живота им, и по тази причина имаха респект от него.

Сега, съгласувайки движенията си с Марти Макфлай, когото можеше да види в другия край на помещението през полуотворената врата, Стрикланд вдигна слушалката на телефона едновременно с младия мъж.

— Ало — чу да казва Марти малко нервно.

— Марти, аз съм — рече другият глас.

— Док!

Стрикланд изпита моментното съмнение като удар. Док? Възможно ли бе човекът наистина да е лекар и да се обажда, за да извести Макфлай за някаква действителна неприятност? В такъв случай не само би бил лишен от възможността да се сблъска с младия човек и да го накаже, но и неговата увереност в способността му да се бори срещу измамата би се разклатила сериозно. Обаче пулсиращата тревога отмина тъй бързо, както дойде, успокоена от небрежния тон на Макфлай. Колцина са тези тийнейджъри, които ще нарекат един истински възрастен лекар „Док“? Не, това бе прекалено фамилиарно. Док, който и да е той, е личен приятел. Все пак Стрикланд, тази хрътка в областта на морала, беше попаднала на вярна следа.

— Казах ти никога да не ме търсиш тук — продължи Марти. — В училище съм.

— Зная — отговори така нареченият Док. — Трябваше да се свържа с теб.

— Защо? Какво толкова важно има?

— Ще видиш. Слушай, можеш ли да дойдеш към един и петнайсет във фермата на Пийбоди?

— Фермата на Пийбоди? Къде е това?

— Извинявай — поправи се Док. — Имам предвид „Двата бора“ — търговската зона. Все още си мисля за нея като за фермата на Пийбоди, но предполагам, че това е било преди твоето време.

Марти погледна големия стенен часовник.

— Но един и петнайсет вече е минало — отговори той.

— Имам предвид един и петнайсет утре.

— Утре сутрин? След около десет часа?

— Аха.

Джералд Стрикланд се усмихна. Какъвто и да беше „спешният случай“, той очевидно беше нещо, което можеше да почака, докато младият човек излезе от класа, училището и се прибере вкъщи. Значи все пак бе прозрял фалшификацията и сега изпитваше прилив на гордост от незападащата си способност да надхитрява тези, които са близо петдесет години по-млади.

— Нека да съм съвсем наясно — рече Марти по телефона. — Искаш да се срещнем на „Двата бора“ в един и петнайсет утре сутрин?

— Точно така. Направих голям удар и имам нужда да ми помогнеш.

— Не можеш ли да ми кажеш сега? — попита Марти.

Джералд Стрикланд се улови, че кимна в отговор. Да, помисли си той, обясни по-добре. За каквото и да ставаше дума, то определено изглеждаше подозрително и вероятно незаконно. Повечето ученици са забележителни лентяи и изобщо не правят впечатление на хора, които могат да бъдат будни в тъй ранен час. В какво ли може да са се забъркали? Облиза устни, очарован от заложените в това телефонно позвъняване възможности. То бе променило иначе мрачния му ден.

Но тъй нареченият Док очевидно бе потайна птица.

Като отказа да даде повече информация както на Макфлай, така и на Стрикланд, рече:

— Виж какво, ще ти разкажа всички подробности, като му дойде времето.

— Окей — отговори Марти.

— Ах, да, Марти — продължи Док, — успешна проба днес следобед.

— Откъде пък знаеш за това? — попита Марти.

Но от другия край на линията се чу само изщракване и тя замлъкна.

Проба, повтори наум Стрикланд. Разбира се, и по-рано бе чувал да използват тази дума. Обикновено се отнасяше за нещо музикално, но сега бе употребена по-неопределено. Може би това, в което участва Марти Макфлай, е достатъчно съмнително, за да се споменава само с недомлъвки. Няма значение. Невинна или порочна, пробата няма да бъде посетена от Макфлай тоя следобед.

С тази мисъл Джералд Стрикланд положи слушалката и излезе от канцеларията. Настигна Марти точно когато се канеше да бутне люлеещата се врата, която разделяше вътрешната част на канцеларията от чакалнята.

— Един момент — каза Стрикланд.

Марти спря и погледна по-възрастния мъж с безизразно лице.

— Свърши ли спешния си разговор? — попита Стрикланд с лека усмивка в крайчеца на тънките устни.

— Да, сър.

— Добре ли са всички в семейството?

Марти кимна.

— Тогава мога ли да попитам какво му беше спешното?

— Много е сложно за обяснение — започна Марти, опитвайки се да демонстрира известна увереност.

— Аз имам време — рязко отговори Стрикланд.

Марти преглътна и после се хвърли напред. „Имам леля в Уисконсин — каза. — И вуйчо. И двамата са сакати. Катастрофираха преди десетина години. Накратко, утре тя влиза в болница за нова операция и ме помолиха…“

— Чушчици — прекъсна го Стрикланд.

— Моля?

— Чушчици с дръжчици, рекох. Нямаш никакви сакати леля и вуйчо в Уисконсин. Това беше личен разговор, Макфлай. Знаеш, че учениците могат да използват училищния телефон само при спешни случаи.

— Добре де, случаят беше спешен — Марти вдигна рамене. — В известен смисъл.

— Аз не мисля така, Макфлай.

— Е, може би не за мен, но за човека, който ми се обади, беше спешен случай.

— Все същото. Очаква те учебната зала.

— Но защо? — предизвика го Марти. — Мога ли да направя нещо, ако някой казва, че случаят е спешен, а той на е? Защо не го изпратите него в учебната зала? И откъде знаете, че случаят не е бил спешен?

— Защото в моята канцелария имам втори апарат и чух целия разговор.

Марти усети, че ушите му пламнаха.

— Но това е подслушване с технически средства — рече яростно той. — Това е незаконно.

— За твоя информация, Макфлай — отвърна Стрикланд, — това не е подслушване с технически средства. Това си е просто подслушване. Но няма значение. Ти си в училище, а тук аз съм законът. Всеки, който ти се обажда не по спешен случай, ти прави много лоша услуга. Като излезеш от учебната зала, можеш да кажеш на Док, че не ти е приятел.

Марти се ококори. Вдъхновен от сблъсъка, Стрикланд получи внезапен интуитивен проблясък.

— Да не би да беше Док Браун? — попита.

Мълчанието на Макфлай му разкри, че успешно е идентифицирал обадилия се — Док Браун, ексцентрика на града, човек, който според оценката на Стрикланд просто не беше добър, едно така и не пораснало дете.

— Ще ти дам даром един съвет за пет пари — каза той. — С тоя Док Браун си вземаш белята. Не е редовен. Даже може би е опасен.

— За вас, може би — отговори Марти. — За мен нещата стоят другояче.

— Тогава ти си не просто тъпак, Макфлай, а имаш сериозен проблем с начина си на мислене. Ти си лентяй. Имаш заложби, но с нищо не можеш да се заловиш здраво — като разбра, че не е сразил напълно младежа, Стрикланд нанесе смазващия удар. — Всъщност — грубо рече той, — в много отношения ми напомняш за баща ти. Той също беше лентяй.

Марти пребледня, защото Стрикланд бе засегнал единствената струна, която не можеше да защити.

Просто не понасяше да го сравняват с баща му, особено когато ги поставяха в една и съща категория. Ако Стрикланд му беше връстник, Марти щеше да му отвърне яростно и дръзко. В настоящите условия това, разбира се, беше невъзможно, така че просто погледна встрани.

— Извинете — рече. — Закъснявам за час.

Накани се да пристъпи към вратата, но Стрикланд бързо протегна ръка.

— Не те извинявам, Макфлай — остро каза, като сграбчи лакътя на Марти.

Внезапното му движение накара Марти да изгуби контрол над книгите си и две от тях започнаха да се плъзгат по бедрото му. Единственото, което успя да стори Марти, като вдигна коляно, бе да изтърве и останалите. Миг по-късно всички се стовариха на пода включително и издълбаната книга, в която беше неговият стереоуокмен. За късмет забраненият предмет се плъзна мъчително бавно по намазаните плочки и се спря в далечния ъгъл на чакалнята.

Стрикланд го изгледа с присвити очи. Марти започна да събира учебниците си и побърза да застане между Стрикланд и уокмена с голямо закъснение.

— Знаеш правилата — усмихна се по-възрастният. — Транзисторите са забранени в училище. Това означава една седмица оставане след часовете.

Марти преглътна. Опита се да протестира, но после прие неизбежното.

— Да, сър — промърмори.

— Начиная от днес — продължи Стрикланд.

— От днес? — хлъцна Марти. — Но аз не мога! Аз и мойта група сме на прослушване за бала на ИМКА, г-н Стрикланд. В четири трябва да бъда там.

Със същия успех човек би могъл да помоли някоя акула да си потърси храна другаде. Сълзящите, изпълнени със злонамерено ликуване очи на Стрикланд се втренчиха неотклонно в неговата жертва. После махна рязко с ръка и започна да се извръща.

— Прослушване, а? — каза той. — Е, Макфлай, ти май току-що го изпорти.

Часовникът показваше 3:42.

Марти започна да се чуди дали с нещо не е оскърбил местното божество, което ръководеше съдбите на учениците от гимназията в Хил Вали. Беше прекалено точно прицелено, за да не бъде лично — преднамереното подслушване на г-н Стрикланд, лошият късмет да изпусне стереоуокмена и сега това. След обстойно размишление реши да не остава след часовете, а на другия ден да твърди, че не е разбрал откога е трябвало да започне едноседмичното наказание. Решението му обаче издържа, докато не надникна в класната стая, за да види кой учител отговаря за извънредните часове.

Беше самият г-н Стрикланд.

— По дяволите! — изсъска Марти.

Нямаше никакъв начин да убеди точно него, че е станало недоразумение. Той дори нямаше време да обмисли дали просто да не избяга и да понесе последиците. Още щом мярна Стрикланд, пронизващите очи се насочиха върху му като вражески радар.

— Макфлай, влез — заповяда Стрикланд.

С наведена глава Марти пристъпи в стаята. Това бе типична класна стая в училище, което е било построено в края на Голямата криза. Старите черни дъски бяха заменени със зелени и стените, чиновете и таванът бяха пребоядисани. Бе монтирана и нова противопожарна система от пръскачки, но помещението все още имаше толкова меланхоличен вид, че Марти го намираше за убийствено потискащо. Израженията на лицата на другите десет подложени на наказание ученици показваха, че и за тях то беше място на страдание. Всички гледаха мрачно напред или повърхността на чина пред тях. Една от жертвите — теснолико момче на име Уийз — бе напъхала един скейтборд под книгите си, сякаш очакваше г-н Стрикланд да го конфискува или унищожи.

Опасенията, ако наистина ги изпитваше, не бяха съвсем без основания. Стрикланд стоеше в другия край на стаята, а на чина до него грижливо бяха подредени десет уокмена. Тези, които вече бяха минавали през подобно изпитание, знаеха какво ще се случи след малко — факт, който не им помагаше да го понесат по-леко.

— Сега… — Стрикланд се усмихна садистично, — да видим как ще се разправяме с ония, които нарушават нашето правило „никакви уокмени“.

Нежно, почти с благоговение, той вдигна един от апаратите и го постави между челюстите на монтираното в ъгъла на чина дърводелско менгеме. После започна да ги затяга, докато уокменът се скърши наполовина със звук, наподобяващ трошенето на кости. Когато късчетата пластмаса и смачканите детайли се посипаха по пода, един ученик примигна, сякаш той самият бе изпитал болка. Стрикланд, който добре знаеше кой апарат чие притежание беше, се усмихна гадно на ужасения младеж.

— Хайде, Стивънсън — каза той. — Можеш да дойдеш и да си прибереш стереото.

Стивънсън стана и коленичи, за да събере разпръснатите останки от уокмена си.

С ликуваща преднамереност Стрикланд продължи хрущящата оргия. Апаратът на Марти щеше да бъде екзекутиран четвърти поред, но той бе по-загрижен за напредващото време, отколкото за съдбата на своя уокмен. Все още можеше да стигне навреме за прослушването, ако Стрикланд ги освободеше рано.

Няма никакъв шанс, помисли си. После, след момент на черно отчаяние, насили мозъка си да мисли. Трябва да има начин да излезе, някакъв план, достатъчно хитър, за да създаде паника или някаква предвидена от закона критична ситуация. Очите му огледаха стаята. Единствено пръскачната система предлагаше известни възможности, но не можеше да измисли работоспособен ход за атака.

— Това е твоят, нали, Макфлай? — прекъсна Стрикланд мислите на Марти. — Трети номер?

— Четвърти — рече спокойно Марти. Беше решил да не дава на мръсника да разбере колко много държи на своя уокмен.

С оживена усмивка Стрикланд се разправи със следващия апарат и посегна с нещо като подновено въодушевление към стереото на Марти. Челюстите на менгемето се впиха в него, изтръгвайки нисък скърцащ звук, сякаш апаратът изплака от болка. След това с особено гръмко изщракване разцепените останки на уокмена се разлетяха на всички страни от менгемето. Краткотрайна уплаха премина по чертите на Стрикланд, когато парченца пластмаса прелетяха покрай очите и главата му.

— На твое разположение е, Макфлай — рече Стрикланд, като бързо си възвърна присъствието на духа.

Марти се надигна да събере парчетиите от апарата си. При това на устните му се появи намек за усмивка, защото бе измислил смел план, който си струваше поне да опита. Прехвърли натрошената пластмаса в едната си ръка и направи отклонение по обратния път към мястото си. Като мина покрай автоматичния диапроектор върху страничната маса, се забави достатъчно дълго, за да се протегне и скришом да пъхне лещите му в джоба си. Твърде увлечен в екзекуцията на следващия уокмен, Стрикланд не забеляза бързото движение на Марти.

Като се върна на мястото си, Марти бръкна в отделението за моливи на своята папка и извади ластик и оформен като книжка кибрит. После бръкна в джоба си, разви късче дъвка и го задъвка. Челюстта му обаче не се движеше като на търсещ наслаждение човек, а по-скоро като при досадно задължение, което трябва да се изпълни колкото е възможно по-бързо.

След минута извади дъвката от устата си, отвори книжката кибрит и разстла меката лепкава дъвка на тънък слой върху гърба й. После „зареди“ книжката в ластика и зачака. Открай време беше точен стрелец с прашка, но никога нищо не бе зависело толкова много от неговата точност, както от изстрела, който сега планираше. Над него, отдалечен на около дванадесет стъпки бе свързаният с пръскачната система димен детектор. Беше малък и непривлекателен като цел, но Марти знаеше, че трябва да опита. Ако успееше, задачата на първата фаза от неговия съставен от две части план щеше да бъде постигната. Ако не уцелеше… е, щеше поне да е опитал. Ако Стрикланд го видеше, вероятно го очакваше оставане след часовете и след Великденската ваканция.

Пука ми, помисли си. Трябва да рискувам.

Изчака търпеливо Стрикланд да затегне в менгемето десетия и последен уокмен. Щом той се пръсна, Марти се прицели в клапана, опъна ластика до откат и стреля.

Кибритената книжка се извиси като ракета до тавана и увисна там на несигурно залепналата дъвка.

Чудеса, помисли Марти.

Втората фаза далеч не бе тъй драматична, но въпреки това криеше голяма възможност да бъде заловен. Като извади от джоба си лещите на автоматичния диапроектор, Марти ги нагласи така, че ярките коси лъчи на следобедното слънце ги огряха и се пречупиха към залепналия за тавана кибрит. Хвърляйки погледи нагоре, докато се преструваше, че чете учебника пред себе си, бе изумен колко добре се развиваше планът му досега. Един Остър бял бодил бе фокусиран върху кибрита. Само ако слънцето побързаше да свърши своята част от работата!

Сега часовникът показваше 3:52. Щеше да закъснее за прослушването, но само с няколко минути. Ръката му започна да се изморява, понеже трябваше да държи лещите, без да мърда, но не се осмеляваше да си даде и секунда почивка. Наистина ли видя струйка дим? Присви очи, решавайки, че си е въобразил.

Но тогава видя нещо, което положително не бе илюзия. Г-н Стрикланд стана, отиде в дъното на стаята и започна да пуска щорите.

— Не! — едва не извика Марти.

Обърна почти назад глава и забеляза, че последните три редици чинове бяха потънали в полумрак в резултат от действията на Стрикланд. Докато, гледаше, тъмен облак забули следващите три редици.

Обаче под кибрита вече определено се плъзгаше облаче дим.

— Хайде, хайде — прошепна Марти. — Запали се, задник такъв, запали се.

Две момчета до него вече бяха открили какво става. Със страхопочитание и учудване наблюдаваха как пушекът набира ярост, докато един червен полукръг пълзеше по ръба на кибрита към двата реда клечки в средата.

Стрикланд пусна шумно предпоследните щори.

— Пуф!

Точно когато последната ивица ярка слънчева светлина изчезна от класната стая, една миниатюрна огнена експлозия от кибрита отприщи верижната реакция. Димът, който се уви около детектора на тавана, незабавно задейства сирените и пръскачната система. Последва паника или нещо, което твърде много я наподобяваше.

— Пожар! — изпищя някой.

— Да се махаме оттук!

— Стой! Чакай! — гласът на г-н Стрикланд се извиси над шумотевицата. — Трябва да напуснем по цивилизован начин!

С вдигнати над главата ръце той се спусна към предната част на класната стая толкова бързо, колкото можеше. Но наоколо връхлитаха по-широки рамене и по-бързи и мускулести тела, които го завъртяха и запокитиха в стената.

— Чакайте! — изрева отново в мига, когато точно над главата му клапанът на пръскачката задейства и го заоблива със студена вода. Останалите му думи бяха неразбираеми.

Марти, подготвен за бъркотията по-добре от всеки друг, вече беше по средата на фоайето. Щом алармата зави и капките започнаха да падат, скочи на нозе и сграбчи скейта на Уийз.

— Взимам го назаем — викна през рамо на изумения ученик. — Утре ще ти го донеса.

След по-малко от минута той се пързаляше по стъпалата пред училището, описвайки широка дъга по пътя, който обграждаше градския площад. Като поглеждаше нервно вдясно, мина покрай стенния часовник-термометър на банката в Хил Вали точно когато цифрите се смениха от 3:57 на 3:58. За да избегне връхлитащата фигура, един мъж, който се пазареше пред „Версателър“, отскочи, препъна се и падна гърбом. После дойде ред на Марти да ахне, защото една кола се носеше тъй бързо към него, че трябваше да направи пирует като балерина, за да запази равновесие. Половината от следващия квартал премина без никакъв контрол над скейта, като размахваше ръце и накланяше тяло до 45 градуса, докато постепенно успее да се изправи.

Право насреща го призоваваше сградата на ИМКА. Наклони се напред, за да набере по-голяма скорост, извъртя се пред стълбите, сграбчи скейта и се втурна вътре.

Неговата група, известна като „Глупаците“, вече беше готова. Наблизо чакаше Дженифър и нервно гледаше часовника си. Той изтича на сцената, тя изпусна шумна въздишка на облекчение и Марти й намигна.

Един дебелак също погледна многозначително часовника си и се втренчи в Марти.

— Готов ли си? — попита го студено.

Марти кимна. Китарата му, усилвателят и микрофонът вече бяха нагласени. Марти бързо седна, пое дълбоко въздух и настрои китарата тъй бързо, колкото бе възможно. После докопа микрофона, погледна към журито и заговори с изпълнен с увереност глас.

— Готово — рече той — Ние сме Глупаците и сега ще ви покажем рок!

Групата подхвана едно диво парче. Пръстите на Марти танцуваха по струните и позициите в сложно соло. Клавишните, басът и барабаните го последваха, украсявайки тематичните му фигури и втвърдявайки ритъма в подготовка за преход към първата вариация на Марти.

— Чудесно — изгърмя един метален глас. — Достатъчно. Благодаря.

Марти не повярва на ушите си. Всъщност продължи да свири дори когато звуците, издавани от останалите „Глупаци“, изтъняха в объркано мълчание.

— Благодаря — повтори дебелакът. — Може ли да чуем следващата група?

Марти слезе зашеметен от сцената. За това ли беше изкарал такъв адски следобед?

— Какво стана? — попита той Дженифър.

— Не знам — промълви тя. — Свирехте страхотно. Може би търсят нещо друго. Нещо като Лорънс Уелк.

Десет минути по-късно, на път за дома, все още беше в шоково състояние. Дженифър го хвана под ръка.

— Марти — рече успокояващо, — едно отхвърляне не е краят на света. Ти си добър и някой ден ще успееш.

— Не знам — промърмори той. — Може би просто не ставам за музика.

— Ами! — настоя тя. — Ти си наистина добър, а и другите момчета също. Записът, дето го направихте за прослушването, наистина беше страхотен.

Тя му подаде касетата, която й беше дал преди няколко дни.

— Обещай ми, че ще я изпратиш на грамофонната фирма, преди да решиш да се откажеш.

— Ами ако им се види отвратителна? — въздъхна Марти. — Ако рекат: „Я се разкарай, момче, нямаш никакво бъдеще…“ Защо трябва да минавам през всичките тия неприятности?

Дженифър не отговори.

— Господи — каза накрая Марти. — Започвам да говоря като моя старец.

Дженифър странно го изгледа.

— Много е мек — обясни Марти. — Няма тупе. Хората винаги го използват.

— Е, казват, че всичките ни емоционални неуредици идвали от родителите ни — усмихна се тя. Дори на нея самата излезлите от устата й думи се сториха малко странни. Къде ли беше чула фразата? В час по обществознание? В списание „Пийпъл“? Не бе сигурна, но й звучаха убедително.

— В такъв случай още сега можеш да ми биеш дузпата — промърмори Марти.

— Предпочитам да те целуна — рече тя, като се надигна, за да докосне с устни бузата му.

Известно време вървяха ръка в ръка.

— Баща ти наистина ли е толкова тежък случай? — попита накрая Дженифър.

Марти сви рамене.

— Мисля, че дълбоко в себе си ми желае доброто. Само че при него просто не се получава.

Бяха стигнали до градския площад и присъствието на големия представителен магазин на „Тойота“ с блестящите му стъкла в нишите и безупречната му витрина накараха Дженифър да си мисли за по-приятни неща.

— Е, татенцето поне ти даде колата за утре вечер — усмихна се тя. — Може пък накрая да се получи.

Марти кимна.

Спряха до самото стъкло и погледаха как вътре продавачите кръжат около потенциалните купувачи като лъвове, които се канят да се нахвърлят върху по-дребна плячка.

— Защо ли няма продавачки? — попита Марти. — Аз никога не съм виждал жени да продават коли, а ти?

Дженифър завъртя отрицателно глава.

— Може би жените не умеят да лъжат толкова добре, колкото мъжете — предположи тя.

Марти се засмя и се вгледа в един изложен на витрината пикап куатро.

— Я виж това куатро — рече той. — Няма ли да е жестоко да се вдигнем с него до езерото утре вечер? Можем да сложим отзад спалните чували… и да пробваме под звездите.

— Ммммм — отговори Дженифър.

— Някой ден, Дженифър, някой ден — каза Марти.

Гледката на гладкия й профил и равните й бели зъби го караше да се почувства по-добре. В края на краищата може би музиката не беше всичко.

— Ами майка ти? — попита Дженифър, когато се извърнаха от витрината и продължиха разходката. — Знае ли, че ние с теб…

— Майтапиш ли се? Мисли си, че отивам на къмпинг с момчетата.

— Щеше ли да й бъде неприятно, ако знаеше истината?

— Аха — отвърна Марти. — Ако открие, че ще бъда с теб, ще пощурее.

— Толкова ли съм лоша, а?

— Не става въпрос за теб. Въпросът е на морал. Ще ми прочете стандартното конско как никога не се е държала по този начин, когато тя е била в гимназията. Бас държа, че е била истинска послушана.

— Че те тогава нали повечето са били? Имам предвид, по онова време, през петдесетте — преди хапчетата против забременяване или рокендрола, или сума ти други наистина хубави неща.

Марти кимна.

— Аха. Сигурно не е било лесно да израснеш в ония примитивни времена.

Бяха срещу бившата съдебна палата — на градския площад, който беше виждал и по-добри дни. Всъщност разцветът на тази част от града беше през петдесетте години. Тогава хората се събираха на градския площад, за да общуват, да правят сделки или просто да прекарат част от деня или вечерта. Тогава тук имаше бензиностанция на „Тексако“, млечен бар, цветарница, кино на „Есекс“, магазин за грамофонни плочи, кантора за продажба на недвижима собственост, дамска мода, комисионер на „Студебейкър“, бръснарница, екскурзионна агенция „Питай мистър Фостър“, книжарница за канцеларски принадлежности, Център за приспособления към „Уестърн Ауто“ и многобройни други дребни дюкянчета. Сега почти всички бяха изчезнали — жертви на прогреса и на липсата на съответстващи места за паркиране. Много от фасадите на сградите бяха обковани с дъски и покрити с прокъсани съобщения и надписи. Една поредица предизборни плакати гласеше:

ПРЕИЗБЕРЕТЕ ЗА КМЕТ „ЗЛАТНИЯ“ УИЛСЪН. ЧЕСТНОСТ, ПОЧТЕНОСТ, БЛАГОПРИЛИЧИЕ.

Под вдъхновяващите слова имаше снимка на петдесетинагодишен негър със златни предни зъби.

— Тук нейде се е мотала мама — каза Марти. — Имало е млечен бар.

— Предполагам, че на това място не е имало шанс да си навлечеш неприятности — усмихна се Дженифър. — Може би тя просто иска да си останеш все тъй достопочтен.

— Май не й се удава много, а? — засмя се Марти и плъзна ръката си зад гърба й.

— Ужасно…

— Чудесно…

Хълбоците им се допираха и те се канеха да се целунат…

— Спасете часовниковата кула! — внезапно заповяда един скърцащ глас и двамата отскочиха един от друг.

В същия миг между двамата тийнейджъри се появи касичка за пожертвувания. Тя дрънкаше на празно, сякаш вътре нямаше повече от две-три самотни монети.

— Спасете часовниковата кула! — повтори гласът.

Дженифър и Марти се обърнаха да изгледат човекът, който ги бе прекъснал. Бе жена на средна възраст с църковен вид и преждевременно изсинена коса. С леко отвращение Марти забеляза, че горната й устна беше покрита с достатъчно фини косъмчета, за да обезпечи някой амбициозен млад човек с прилични мустачки. Под мишница носеше десетки печатни листовки.

— Моля, дайте своята лепта за спасяването на часовниковата кула — рече жената отново и разтърси касичката.

— Госпожо, не виждате ли, че съм зает? — попита Марти. При друг случай щеше да бъде любезен с натрапницата, но събитията през тоя ден бяха разръфали нервите му.

Жената обаче не бе отблъсната от липсата на интерес. Като пристъпи между двамата младежи, тя се обърна към тях, въртейки глава.

— Кметът Уилсън финансира движение за спасяването или поправката на този часовник — пропя тя, сочейки спрелия часовник, монтиран върху кулата на старата съдебна палата. — Ние от обществото за запазване на Хил Вали мислим, че като част от нашата история и нашето наследство трябва да бъде запазен точно във вида, в който се намира. Преди тридесет години върху кулата падна гръм и оттогава часовникът не работи. Ние от Обществото чувстваме, че това е отличителен белег от научно значение, свидетелстващ за силата на Всемогъщия.

Марти пое дълбоко въздух, за да се подготви да прекъсне сладкодумното й слово, но то явно беше свършило. Бяха чули цялата реч.

— Добре, госпожо — каза Марти облекчен, че няма да им се наложи да изслушват още нещо. — Това е всичко, което имам в момента. Четвъртак. Стига ли?

— Ние се задоволяваме и с малко — жената се усмихна и оголи лошо оцветена зъбна протеза. — Добрата кауза може да спечели и с грошове, защото има поддръжката на хората. Лошата кауза, даже и да е подкрепена с милиони от дяволски източници, въпреки всичко е обречена на провал.

Марти кимна и се накани да потегли с Дженифър.

— Не забравяйте да си вземете листовка — настоя жената. — В нея е описана цялата история на часовниковата кула.

Марти взе листовката от ръката й.

— А ето и за вашата приятелка — продължи жената и му мушна още една листовка.

Нещо у Марти едва не се прекърши. За един дълъг момент обмисляше дали освен предложената листовка да не вземе още колкото може да носи, да каже на жената, че ще ги раздаде в училище, а после да се огледа за най-близката боклукчийска кофа и да ги хвърли вътре. За щастие в последния миг осъзна, че макар и да го дразнеше, жената всъщност не му желаеше злото.

— Благодаря — рече Марти, като взе листовката и я подаде на Дженифър. С насилена усмивка улови гаджето си за ръка и го поведе надалече от часовниковия кръстоносец толкова бързо, колкото можеше да върви, без да го обърне на бяг. Малко по-късно бяха в безопасност зад ъгъла.

— И… докъде бяхме стигнали? — каза той.

Дженифър се притисна по-плътно към него, озърна се и в двете посоки и повдигна лицето си към неговото.

— Ами точно дотук… — промълви тя.

Двамата се притиснаха. Марти душеше кожата й и чувстваше дъха й върху брадичката си. Постави бавно ръка на врата й точно зад ухото и се приведе да я целуне…

Автомобилен клаксон пръсна магическия миг. Дженифър погледна встрани и Марти видя раздразнение в очите й.

— Баща ми — рече тя.

— Как те е открил тука? — попита Марти.

— Късмет.

— Целия ден имам такъв късмет.

— Нищо не е вечно, даже лошият късмет.

Клаксонът бипна пак.

— Ще ти звънна довечера — обеща Марти.

— Ще бъда при баба — каза тя.

— Кой е номерът?

— 243–8480.

Марти повтори номера, като размести две цифри.

— Трябваше да запазиш едната листовка — рече Дженифър. После, като погледна ръката му, видя, че все още стиска пропагандния материал. Махна с ръка на баща си да почака, извади писалка, написа нещо на гърба и го тикна на Марти. После скочи в колата и замина. Марти помаха и я проследи с поглед, докато колата се виждаше.

Едва тогава погледна хартията. На нея бе записан телефонен номер и простата фраза: „Обичам те.“ Марти се усмихна.

Сгъна хартията, сложи я в джоба си и подкара скейта към къщи.

ВТОРА ГЛАВА

— Освен ако преди това не умра от инфаркт или инсулт — високо измърмори доктор Емит Браун.

Наближаваше часът да види как мечтата му се превръща в действителност. В това не се съмняваше. Всички научни и материални пречки бяха отстранени една по една. Дали днес щеше да бъде Денят с голямо Д?

— Не разчитай на тая работа — отговори си самичък. Няма нужда да се изхвърля толкова, разсъди той.

На шестдесет и пет беше един от най-талантливите и най-неизвестните изобретатели на нацията. Всъщност никой, освен Марти Макфлай, изобщо не знаеше за неговите постижения, ала това нямаше значение. Скоро всичко ще се промени. Изпълненият му с борба и подигравки живот изведнъж ще стане златен.

Огледа работилницата си, която представляваше просто един гараж, пълен с разкапващи се материали и натрупано за четиридесет години оборудване. В това число влизаха реактивен двигател, купчини превключватели, автомобилни детайли, достатъчни да се сглобят поне две коли, късовълново радио, джубокс „Сийбърг“, тезгях със заваръчна установка, останки от робот, действащ хладилник и дузини часовници. Той притежаваше всевъзможни модели — от цифрови до часовници с кукувичка — и всеки един от тях вървеше точ в точ с останалите.

Наличието на толкова много времеизмерващи уреди не бе случайно. Времето беше последното и може би окончателното от големите увлечения на Док Браун. През петдесетте беше опитвал да открие тайните на човешкия мозък чрез множество устройства за разчитане на мислите. Нито едно от тях не бе проработило. Около пет години преди това беше потресен от теорията, че всички бозайници имат общ език. Някои други планове се отнасяха до идеята, че може да се добива злато чрез прегряване на земната повърхност, или че продължителността на живота на всеки човек е предопределена и може да бъде изчислена, като се изследва съставът на ноктите му, а освен това беше публикувал статия, в която се твърдеше, че полът на бебетата може да се определи, преди да бъдат заченати. Фактът, че нито едно от заниманията на Док Браун не се бе увенчало с успех, не го беше обезкуражил, макар че би трябвало. През петдесетте, шестдесетте, седемдесетте и в началото на осемдесетте години продължи да експериментира, като си навлече постоянно презрение като лудия учен от Хил Вали.

Сега, на 25 октомври 1985 година, нещата бяха пред завършване. Бе разработил перфектно всеки елемент от своята теория за пътуване във времето. В края на столетието учени и историци ще използват неговото устройство, за да изследват бъдещето и миналото и чрез тези изследвания да работят за подобряване на настоящето. Схващането му за времето като измерение бе обобщено в простото обяснение, което даде веднъж на редактора на хилвелския вестник.

— Мисля, че времето е сферично и безкрайно — рече той. — Като портокалова кора. Ако се промени структурата й в която и да е точка, това ще се отрази на цялата кора. Бъдещето влияе на миналото и настоящето, точно както миналото и настоящето влияят на бъдещето.

— Но миналото е изтекло и с него е приключено — отговори редакторът. — Как може да му се влияе?

— Точно това е идеята ми — сопна се Док Браун. — Миналото не е изтекло и с него не е приключено. То все още си е тук. И веднъж да намерим начин да проникнем в него, ще можем да променяме нещата, които могат да се случат утре.

Редакторът не бе убеден, но все пак отпечата интервюто. Жителите на Хил Вали или пренебрегнаха материала или протестираха, че ценно място е било похабено за щуротиите на един луд.

Някога тази неблагоприятна известност го нараняваше, но сега бе оставил всичко това зад гърба си. „Ако всичко върви добре…“ — мърмореше, докато започваше подготовката за тазвечерната работа.

Изречението остана недовършено. Като си подсвиркваше тихичко, той бавно облече бял антирадиационен костюм, нахлузи качулката на главата си, за да пробва усещането, а после я свали и я разглади на гърба си. Провери отражението си в огледалото, разроши и без това чорлавата си бяла коса, може би извратено подсилвайки репутацията си на невероятен особняк. После отиде пред гаража, отвори задните врати на огромен фургон, от двете страни на който бе изписано ПРЕДПРИЯТИЕ Д-Р Е. БРАУН — 24-ЧАСОВО НАУЧНО ОБСЛУЖВАНЕ, и надзърна вътре.

Разбира се, автомобилът бе все още там. Даже на слабото осветление в гаража неръждаемият лъскав „ДеЛорън“ с отварящи се нагоре врати проблесна насреща му като гигантска играчка за коледна елха. Колко подходящо, помисли си, че превозното средство, което ще тласне човечеството в миналото и в бъдещето, се случи да бъде изключително красива машинария. Когато затвори вратите, не изпитваше никакви съмнения.

— Ще проработи — си каза тихо. — А аз ще се прочуя.

Оставаше само последното отмятане на дреболиите. Щеше да се справи с тях в няколкото часа до пристигането на Марти в „Двата бора“ и после двамата заедно щяха да направят една стъпка, тъй важна за човечеството, както кацането на Луната през 1969.

Вече се стъмваше, когато Марти взе последния завой пред къщи, но много преди това знаеше, че се е случило нещо лошо. Въртящите се светлини рядко са предвестници на радост, освен на Коледа, но този празник бе чак след два месеца. През дърветата, които закриваха неговия дом, успя да види, че светлините са жълти. Не е полицията, помисли си. Техните бяха червени и сини. Жълтото беше обичайният цвят на пътната помощ.

Беше напълно прав. Като се пързаляше към двора, разпозна застаналия като огромна богомолка влекач близо до алеята към гаража. В челюстите си държеше един „Плимут Рилайънт“ модел 1979 година, който с повдигнатия си от земята чифт колела изглеждаше съвсем безпомощен. Като наближи, Марти видя, че предницата му изцяло е смачкана сякаш някой я беше натресъл в тухлена стена. Отстрани стояха бащата на Марти и Биф Тенън, и мълчаливо гледаха как шофьорът на влекача откачва повреденото возило.

Джордж Макфлай беше на четиридесет и седем, но в очите на Марти изглеждаше много по-стар. Скучен човек, който винаги се бои да предприеме и най-малката стъпка, изискваща смелост, с непроменена от тридесет години прическа, той бе облечен в също така досаден костюм, закупен преди четири години от „Сиърс“. Мъжът до него контрастираше рязко и като десен на дрехата, и като маниери. По-възрастният само с година Биф Тенън стоеше с безсрамно провиснало над панталоните шкембе в поза, която правеше костюма от ярко шотландско каре, розовите пръстени и златните верижки да изглеждат още по-странни. Колкото Джордж Макфлай бе сдържан, толкова Биф бе шумен и противен — от онези хора, които говорят високо в киното или крещят обидни думи по играчите на стадиона. Накъсо казано, бе един заплашително държащ се простак, а никой не се плашеше по-лесно от неговия приятел и помощник Джордж.

Докато Марти се приближаваше на скейта, долови в гласа на Биф фамилиарния тон на възмущение, когато се обръщаше, към баща му.

— Не мога да повярвам, че го направи, Макфлай — грубо рече Биф. — Не мога да повярвам, че ми даде колата си, без да ми кажеш за сляпото петно. Можех да се претрепя.

Кажи му хубавичката, помисли Марти, че всички щяхме да се чувстваме по-добре, ако сега Биф Тенън лежеше с гипс и тежести на крайниците.

Джордж Макфлай, разбира се, не беше способен да удържи атаката на Биф. Вместо това отговори малодушно:

— Биф, никога досега не съм забелязал каквото и да е сляпо петно.

— Хайде де, Макфлай, да не си късоглед? Има! Как иначе можеш да обясниш цялата работа?

Кажи му, че шофьорът е скапан, помисли Марти. Да можеше баща му поне веднъж да се противопостави!

Джордж Макфлай погледна земята и не отговори пряко на ирационалния въпрос:

— Да смятам ли, че твоята застраховка ще плати това? — попита той. Въпросът звучеше по-скоро като молба.

— Моята застраховка? — разгорещено отвърна Биф. — Беше твоята кола с твоето сляпо петно. Твоята застраховка трябва да плати. Аз искам да знам кой ще плати.

Посочи лекьосания си костюм.

— Целият се полях с бира, когато тая кола ме удари — продължи Биф. — Кой ще плати сметката за чистенето? Това ми кажи, Макфлай.

Марти не можеше да издържи и минута повече.

— Може би като чуе, че си пил по време на шофиране, съдията ще плати сметката — намеси се синът.

Биф присви очи и нареди:

— Кажи на хлапето си да не се бърка, Макфлай.

Джордж не издаде такава заповед, но със същия успех можеше и да го направи. Като извади портфейла си, издърпа една двадесетдоларова банкнота и я подаде на Биф.

— Това ще стигне ли? — попита смирено.

Биф сграбчи двайсетачката от пръстите на Джордж и хвърли къс триумфиращ поглед към Марти.

— Като за начало.

— За толкова сигурно можеш да си купиш два такива костюма — отвърна Марти.

Биф пламна и рече:

— Трай!

И като се обърна към първоначалната си мишена, каза на бащата на Марти:

— Къде са ти отчетите?

Лицето на Джордж Макфлай стана по-бледо дори от обичайния си светлосив рибешки цвят.

— Ами аз още не съм ги довършил — заизвинява се той. — Направих си сметка, че всъщност не ти трябват преди понеделник…

Биф пристъпи напред и почука с юмрук по челото на Джордж, като че ли чукаше на врата.

— Хей — каза, — има ли някой вкъщи? Мисли, Макфлай, мисли! Трябва да имам време за преписване на машина. Ако дам отчетите, както си ги написал на ръка, ще ме уволнят.

Марти се вбеси от баща си. „Кажи му сам да си напише отчетите“, помисли си.

Баща му отново отстъпи.

— Окей — каза той. — Довечера ще ги привърша и ако това те устройва, първата ми работа утре заран ще е да ти ги дам.

— Не много рано — промърмори Биф. — В събота си отспивам.

Марти се извърна. Искрено си мислеше да зареже всичко. Не стига, че Биф се държеше безчовечно с баща му, но и осъзна, че при тая повредена кола срещата му с Дженифър отива на кино. Това беше най-лошият от всички възможни дни.

Биф Тенън обаче още не бе приключил. Както се бе обърнал да си ходи, погледна към земята.

— Абе, Макфлай — каза сякаш между другото, — обувката ти се е развързала.

— А? — рече Макфлай и се излъга да погледне надолу в краката си.

В същия миг ръката на Биф полетя нагоре и удари Джордж по брадичката. Дразнещ слуха кикот разцепи въздуха. Биф Тенън беше реализирал идеята си за страхотна шега.

— Много си лековерен, Макфлай! — извика. — А бе, момче, за трийсет години нищо не си научил.

С мълчанието си Джордж призна правотата на обвинението, като само леко се усмихна.

Без да съзнава факта, че Марти го гледа с отвращение, Биф посочи блестящия нов „Кадилак“ наблизо и намигна.

— Ей, хлапе — каза, като че ли не си бяха разменили тежки думи. — Харесва ли ти как съм я боядисал?

Марти сви рамене.

След миг Биф и прясно боядисаната му кола се отдалечаваха към пътя. Джордж Макфлай се запъти към къщи. Марти застана пред него.

Като вдигна ръце, Джордж направи крачка встрани.

— Зная какво ще ми кажеш, синко, и си прав — промърмори. — Абсолютно си прав. Само че ми е бригадир, а пък аз се опасявам, че не ме бива много и сблъсъците.

— Сблъсъци ли? — изстреля Марти. — Че ти дори не се защищаваш.

Джордж не отговори.

— Татко, виж колата — настоя Марти. — Виж какво я е направил. Без малко не й е видял сметката. А после съчини някаква глупост за сляпо петно. Обвини теб за катастрофата, а ти мълчиш като риба.

— С човек като него не може да се спори — рече кротко Джордж.

— Виж — продължи Марти. — Купчина ламарина. А аз разчитах утре вечер да я използвам. Имаш ли представа колко важно беше за мен, татко? Имаш ли изобщо някаква представа?

Без да знае за плановете на Марти да откара Дженифър с колата, за Джордж Макфлай не бе възможно да разбере какво наистина означава това пътуване за него.

— Съжалявам, сине — промърмори той. — Мога да кажа само, че много съжалявам.

За Марти това не бе достатъчно, а досадните събития през деня го караха да продължи.

— Татко, случвало ли се е поне веднъж да кажеш „не“, когато хората започнат да те разиграват? Толкова ли е трудно?

— Зная, че ти мъчно ще го разбереш, сине — с влудяващо спокойствие каза Макфлай, — но работата е там, че аз просто не съм боец.

— Опитай веднъж, татко — предизвика го Марти. — Само веднъж. Кажи „не“. Н-Е. „Не“. Не боли толкова, колкото си мислиш.

Джордж Макфлай му обърна гръб, защото беше по-лесно да гледа смачканата предница на колата си, отколкото обвиняващите и разочаровани очи на Марти. Завиждаше на другите мъже — на мъжкарите, които учеха децата си как да се бият, окуражаваха ги да са борбени и да защищават правата си. Те неизменно насърчаваха мъжките си отрочета към организираните спортове, хвалеха се, щом момчетата им спечелеха някоя важна среща и ги пердашеха с бейзболните бати по раменете, когато изпуснеха последния удар в играта. Джордж Макфлай пък тайничко беше доволен, когато синовете му Марти и Дейв отказваха да участват в състезания, защото си спестяваше неприятните емоции.

Понеже се тревожеше заради липсата на твърдост, Джордж Макфлай често изпадаше в настроение за тих самоанализ и бе успял да направи дисекция на душата си. Мислеше, че всичко бе започнало от една случка в началното училище, когато побойникът на класа се бе обърнал към него. Побойникът току-що бе ударил приятеля му Били Стокхаузен и за част от секундата Джордж бе така ядосан, че пред очите му падна оная кървава пелена, за която всеки говори и пише. Като пристъпи към побойника, замахна с юмрук…

И не можа да удари. Побойникът се захили самодоволно и го отмина. Тридесет и пет години оттогава Джордж се чудеше какво ли щеше да се случи, ако бе надмогнал себе си. В най-щастливата си фантазия с един удар просваше побойника в безсъзнание. Но дори ако оня беше отвърнал на удара му, а той се бе научил да разменя юмруци в боя, нямаше ли това да бъде по-хубаво от страхливото влизане в архивата, от тоя начин на мислене, който не му позволяваше да поема никакви рискове и в който Джордж сам се беше впримчил през всичките тези години?

Въздъхна. Защо ли да се връща към този момент… Защо си дава труд да обяснява на Марти или комуто и да било защо е такъв треперушко? Той самият едва можеше да приеме и най-благоприятното обяснение.

Сякаш за да подчертае предизвикателното държане на Марти отпреди малко, един глас от прозореца на съседната къща го повика. Беше гласът на съседа му Хауърд, четиридесетгодишен, шкембелия, като цяло неприятен тип, който, подобно на Биф Тенън, говореше с Джордж само когато имаше нужда от нещо или да наругае някого.

В този момент гласът му бе по-слабо обагрен с презрение, очевидно защото се искаше помощ от Джордж.

— Хей, Макфлай! — викна той надолу. — Мойта щерка продава сладки за момичетата скаути. Казах й, че ще вземеш една кутия.

— Една кутия? — отговори Джордж. — Колко има вътре?

— Има ли значение? — войнствено отвърна Хауърд. — Дванайсет. Двайсет и четири. Трийсет и шест. Нали е за добро дело? Или искаш да кажа на щерка ми, че си скръндза?

— Просто… — започна Джордж, но безпомощно отпусна рамене. — Няма значение. Разбира се. Кажи й, че ще взема една кутия, каквато ще да е.

Марти поклати глава и влезе вкъщи.

Сестра му, брат му и майка му вече бяха седнали на масата за вечеря; никой не вдигна очи, когато Марти влезе и се стовари на стола си. Този път Марти беше доволен, загдето всички са така погълнати от собствения си живот, че не се сещат да го попитат какво е станало с музикалното прослушване. Не беше на кеф да обяснява защо е загубил, нито пък да наблюдава гримаси на фалшиво съчувствие.

— Пак руло Стефани — констатира той.

Критицизмът му не попречи на работата на челюстите. Двадесет и двегодишният негов брат Дейв, облечен в униформата на „Бургер Кинг“, седеше срещу него. С едно око гледаше стенния часовник, а с другото — храната си, която лапаше по вълчи на големи залъци и я гълташе шумно като изгладняло животно. Отляво на Марти седеше деветнадесетгодишната Линда, която беше хубавичка по малко просташки начин, отчасти защото винаги си слагаше прекалено големи сенки. Марти се опита да си спомни кога за последен път я е виждал без пурпурни или зелени клепачи и накрая се отказа. Отдясно бе скъпата му поовехтяла мама, която някога ще да е била много привлекателна и жизнена. Сега, на четиридесет и седем, теглото й бе наднормено, пиеше повече, отколкото й е полезно, а в чинията си имаше много повече храна от когото и да било другиго. Менюто, освен вечното руло Стефани, включваше макарони „Крафт“ със сирене, смесена салата марка „Бърд ай“ и френско разтворимо доматено пюре.

Последен седна баща му, който превключи телевизора на повторението на една стара серия на „Младоженците“ и вместо храна постави пред себе си листове хартия. Марти забеляза с гняв, че той вече бе започнал „домашното“, така дървеняшки зададено му от Биф Тенън.

Няколко минути Марти и Дейв се забавляваха, като рецитираха репликите от „Младоженците“ с един такт преди телевизионните актьори — забавление, което най-накрая раздразни майка им.

— Много умно — рече. — Знаем, че сте го гледали поне сто пъти. Но баща ви иска да го види пак, нали? Оставете го да му се наслаждава в мир.

Марти и Дейв свиха рамене.

За една минута се възцари мълчание, а после мама погледна Марти, усмихна се и каза:

— Е, Марти, как мина прослушването?

Марти уморено изпуфтя.

— Провалихме се — обясни накъсо.

Всички се опитаха да измислят нещо или поне всички се престориха, че мислят.

— Сигурно е било нагласена работа — рече накрая Дейв. Повърхностното му съждение изненадващо ободри Марти. Всъщност и той си мислеше същото, откакто фалшифицираното състезание бе свършило.

— Може би — сви рамене.

— Сигурно са си знаели кой трябва да спечели — кимна Дейв. — Останалите са били само за парлама.

— Гроздето е кисело — меко рече Линда, без да вдига очи от десерта си — разтворим шоколадов пудинг „Джел-О“, полят с разтворим разбит каймак от същата марка.

— Много лошо — въздъхна мама. — Мисля, че вашата група е много добра. Просто не виждам как може да имат по-добра група.

Бащата вдигна очи от домашното си.

— Повярвай, синко — осмели се да се вмъкне в разговора, — че за вас е по-добре да не си усложнявате живота с този бал на ИМКА.

— Какво има да му усложняваме? — попита студено Марти.

— Ами, щяхте да се чудите как да замъкнете цялата си уредба там…

— Правили сме го сума ти пъти — прекъсна го Марти. — Това не е проблем.

— Щеше да ви се наложи да планирате различни евентуалности, например, че някой се разболее продължи баща му.

— Никой никога не е боледувал.

— Това само показва, че може би му е дошло времето — подкара старият по-нататък. — После трябваше да си осигурите заплащането, да прецените кой какъв дял да получи, да се уговорите със съюза на музикантите…

— Леле, леле — промърмори Марти. — Сигурно можеш да намериш цял куп причини нищо да не правим.

Това не забави баща му и половин секунда.

— Ами ако се бяхте оказали толкова добри, че и други да искат да ви наемат? — продължи той. — Тогава пък щяхте да се чудите как да съгласувате работата си с учебната програма.

— Прав си, татко. Май ще е най-добре направо да ида да си легна. Колкото по-дълго съм жив, толкова повече проблеми ще си имам.

— Повярвай ми, синко, по-добре, че си се отървал от всичките тези главоболия — заключи баща му.

— Марти, той е прав — сардонично добави Дейв, за да се помайтапи със „стария“. — Ако има нещо, дето съвсем не ти трябва, е да си имаш главоболия.

Марти накрая престана да спори, макар че това го накара да се почувства донякъде като баща си.

Лорейн Макфлай прехвърли вниманието си към Линда, която довършваше пудинга си.

— Няма защо да ядеш това, нали знаеш? — каза. — Има кейк.

Линда вдигна вежди и попита:

— Какъв кейк?

Лорейн посочи трислойния кейк върху кухненския шкаф. Отгоре беше написано ДОБРЕ ДОШЪЛ ВКЪЩИ ВУЙЧО ДЖОУИ. Над буквите имаше малък кос, излитащ през прозорец с решетки. Не беше много тактично, но и положението на вуйчо Джоуи не беше тайна.

— Май пак ще трябва сами да си ядем този кейк — усмихна се тъжно Лорейн. — Не са пуснали вуйчо Джоуи.

— Може би просто трябваше да пробваме да подадем някакви документи — предположи Джордж.

— Не ги е срам — продължи Лорейн. — Почти му бяха обещали, че тоя път ще го пуснат. После дойде тая бъркотия с управлението на затвора. Мисля, че най-засегнатият е той. Всеки от ония е дърпал чергата към себе си.

— Сигурно така е по-добре — каза Марти. — Ако беше излязъл, щеше да му се наложи да взима куп решения. Щеше да трябва да си търси работа, да попълва формуляри.

— Точно тъй — заприглася му Дейв. — Щеше да му се наложи да ходи от едно място на друго, да се чуди къде да си разваля парите, за да има за телефон… Сигурно е по-добре да си стои на топло.

Лорейн се намръщи и ги изгледа свирепо. Джордж Макфлай не вдигна очи от домашното си.

— Бих желала да показвате малко по-голямо уважение — рече Лорейн. — Знаете, че ми е брат.

— Е, мисля, че е доста неприятно да имаш вуйчо затворник — промърмори Линда.

— В живота си всеки прави грешки, детето ми — философски рече Лорейн.

— Да, ама вуйчо Джоуи ги прави една след друга — ухили се Дейв. — И то докато е в градски отпуск. Това вече не е просто грешка, това направо е тъпо.

Лорейн не отговори. Вместо това си сипа още домати.

Дейв погледна отново стенния часовник, изтри уста и бутна стола си назад.

— Майната му — рече той. — Пак ще закъснея.

— Моля те, дръж приличен език — предупреди го майка му.

— Добре, по дяволите — каза Дейв, като стана и се отправи към входната врата. След малко се чу как колата му запали и изгърмя по улицата. Марти искаше да си има собствена кола, дори и да е барака като на Дейв. Поне ще бъде независим; станеше ли нещо с колата му, щеше да вини само себе си.

— Между другото — рече Лорейн, — обади се оная, Дженифър… искаше да й звъннеш.

Марти кимна.

— Струва ми се, че фамилията й е Паркър.

— Знам фамилното й име, мамо.

— Но нали можеше да бъде някоя друга Дженифър?

— Да, но точно сега не познавам друга Дженифър.

— Извинявай — каза майка му и отопи остатъците от доматите със залък хляб. — Във всеки случай не съм убедена, че ми харесва. Момиче, което звъни на момчетата, си търси белята.

Марти и Линда размениха многозначителни погледи. Да не би майка им да си е загубила акъла?

— О, мамо — измърмори Линда, — какво лошо има да звъннеш на някое момче?

— Аз пък мисля, че е ужасно — настоя Лорейн. — Момичета да задирят момчета — кой е чувал за такова чудо? Когато бях на твоята възраст, никога не съм задиряла момчета. Никога не съм звъняла на някое, не съм молила за среща, не съм седяла в някоя паркирана кола с момче…

„Ама че тъпо детство“ — помисли Марти.

— Защото ако се държиш така, момчетата няма да те уважават, Линда. Ще си мислят, че си много лесна.

Линда завъртя очи. Беше го слушала вече няколкостотин пъти, ала й се струваше, че е било поне милион.

— Тогава как се предполага, че можеш да срещнеш някого? — попита тя.

— Просто се случва — усмихна се Лорейн. — Точно както аз срещнах баща ви.

— Но то е било тъй тъпо? — простена Линда. — Дядо го е блъснал с колата.

— Така е трябвало да стане.

— Може би трябва да се навърташ около отделенията за спешна помощ — предложи Марти.

— Това няма да помогне — каза Лорейн, без да съзнава сарказма му. — Виждаш ли, ще се срещнеш с господин Прекрасни по начин, който сама не можеш да определиш. Нито пък ще можеш да го избегнеш. Просто ще е писано да стане, както е писано утре сутрин да изгрее слънцето.

Цялата тази метафизика не впечатли Линда.

— Аз все още не мога да разбера какво е правил татко насред улицата — каза тя.

Таткото, глух за разговора, не вдигна очи от домашното си и мама повиши глас, за да привлече вниманието му.

— Какво правеше, Джордж? — попита тя. — Какво правеше там — птичките ли гледаше?

Джордж разклати глава като човек, който излиза от кома.

— А? — промърмори с дебел глас. — Рече ли нещо, Лорейн?

— Няма значение.

— Сигурно е нямал никакъв опит като стопаджия — предположи Марти. Сега не беше особено заинтересован да слуша как са се срещнали родителите му.

Лорейн обаче беше заинтересована да разкаже историята.

— Както и да е — продължи тя, — дядо ви го блъсна с колата и го донесе вкъщи. Беше в безсъзнание.

— Като сега — намеси се Марти.

Лорейн го стрелна смразяващо.

— Изглеждаше тъй безпомощен… като малко загубено кученце. И изведнъж плени сърцето ми.

— Да, мамо — усмихна се Линда. — Казвала си ни го един милион пъти. Било е като „Флорънс Найтингейл идва на помощ“.

Лорейн се облегна на облегалката на стола си, а очите й бяха премрежени от носталгични мисли и картини.

— И точно на следващия уикенд — продължи тя — отидохме на първата си среща. На училищния бал „Магия под морето“.

— Под морето? — намеси се пак Марти. — Искаш да кажеш, че всички бяха облечени като миди и стриди?

Майката не му обърна внимание.

— Никога няма да го забравя — каза тя. — Беше през нощта на онази ужасна гръмотевична буря. Спомняш ли си, Джордж?

— За какво, скъпа? — измънка Джордж Макфлай.

— Нощта на първата ни среща.

— Ммм. Валеше.

— Най-ужасната гръмотевична буря дотогава и насетне — додаде Лорейн. — Хората още говорят за нея. Както и да е, баща ви ме целуна за пръв път на дансинга… и тогава разбрах, че ще прекарам остатъка от живота си с него.

— Гръмотевичната буря трябва наистина да си я е бивало — усмихна се Марти.

— Не мога да повярвам, че татко е събрал толкова кураж, та да те целуне на публично място — каза Линда.

Лорейн се изчерви.

— Е — свенливо рече тя, — може би аз го поокуражих малко…

— Бас държа, че е трябвало да му скочиш върху краката — предположи Марти.

С тези думи той привърши яденето, отказа се от парчето кейк в чест на неявилия се затворник, избърса уста и стана.

Лорейн бе тъй потънала в мислите си, че едва ли го забеляза.

— Като си мисля сега за това — припомни си тя, — така беше. Всъщност ми се наложи да…

Тъй като не желаеше да държи „неприличен език“, тя остави втората част от изречението да замре в гърлото й. Във всеки случай краят беше подходящ. Марти почти беше излязъл от кухнята, Линда гледаше през прозореца какво става пред вратата на съседите, а Джордж бе потънал в листовете си. Лорейн сви рамене и посегна към най-близкия нож. Ако никой не възнамерява да си вземе парче от кейка за вуйчо Джоуи, тя ще го пробва.

Предвкусвайки с усмивка удоволствието, тя си отряза десетина сантиметров триъгълник, сложи го на кафената си чинийка и започна атаката. Както замразеният крем се разтопи в устата й, така се изпариха всякакви мисли, че последните тридесет години може да са били нещо друго, освен прекрасни.

ТРЕТА ГЛАВА

Док Браун укроти вехтия си фургон на паркинга на „Двата бора“ малко след полунощ. Там имаше повече коли, отколкото бе очаквал, така че го закара към по-далечния край на асфалтираното пространство и зачака.

— Филмът ще да е бая дълъг — си каза.

Айнщайн — голямото куче, свито на пасажерската седалка — скочи веднага, щом фургонът спря, и лепна влажния си нос на стъклото.

— Не, Айнщайн — промърмори Док Браун. — Още не. Има няколко минути, тъй че пак се настани удобно.

Айнщайн се прозина, прибра обратно език в устата си и се опита да се почеше под нашийника, който носеше. Прикрепеният към него цифров електронен часовник се разлюля на лунната светлина, смени цифрите си от 00:07 на 00:08 и после се успокои, понеже кучето или задоволи сърбежа си, или се отказа да се чеше там, където не можеше да стигне.

След няколко минути от вътрешността на търговската зона едновременно се появиха няколко дузини души и се запътиха към колите си. Каскада от стартиращи двигатели, мигащи светлини и пищящи гуми за няколко минути оживи огромното голо пространство. После отново настъпи тишина. Слаба миризма на бензинови пари увисна в застоялия въздух, докато малките светлинки изчезнаха в тъмнината на нощта. Отново останал относително сам, Док Браун се почувства по-добре. Хората го караха да се усеща смътно несигурен.

Той сънливо предвкусваше публичната реакция на наближаващия експеримент, когато изведнъж осъзна, че е забравил един от най-важните инструменти, които трябваше да използва.

— По дяволите — промърмори.

За щастие беше в 1985 година, а не в ония времена, когато щеше да бъде принуден да търси обществена телефонна кабина някъде из зоната. Пресегна се под таблото, извади телефона си и започна да набира.

Марти не беше заспал. Донякъде защото имаше твърдото намерение да се срещне с Док Браун и донякъде защото умът му бе пълен с мрачни неспокойни мисли. Доколкото се отнасяше до Дженифър, разбира се, белята беше направена. Бе забравил да й се обади. Погледна часовника си и реши, че е прекалено късно да й звъни особено когато не знаеше дали все още е у баба си, или се е прибрала у дома. Вероятно това беше благовидно оправдание за прекаления му мързел. Във всеки случай отпусна китката си на гърдите и пак затвори очи.

В светлината на единствената лампа можеше да се види, че обитателят на стаята се увлича здравата от рокмузика, коли и звуковъзпроизвеждащи устройства. Постери на рокзвезди и нови коли, особено на „Тойота“ куатро, покриваха стените. Магнетофон, преносим домашен синтезатор и солидна купчина нотни листове бяха струпани в единия ъгъл, докато в другия се бяха разпрострели бас китара и усилвател.

Макар да беше уморен от всичкото това търчане, Марти не можеше да заспи. Продължаваше да си мисли за просташкото отношение към него от страна на журито и започваше да се чуди дали един ден ще стигне донякъде в звукозаписния бизнес. След двадесет минути стана и отиде до разположеното до леглото му бюро. Извади формуляра за кандидатстване с титулка R & G RECORDS, прочете го отново и го сложи в плика заедно със своята демонстрационна касета.

Струва си да опиташ, помисли си. Просто я изпрати.

И тогава по-мрачната му страна се поколеба. За какво да я изпраща? За ново отхвърляне? Да плати пощенските разноски, за да може да живее с надежди още няколко седмици, преди сапуненият мехур да се пръсне още веднъж?

Като сви рамене, той пусна касетата и писмото в кошчето за боклук и се просна обратно в леглото. Обзетият му от потискащи мисли мозък го потопи в дълбок сън, който свърши малко след полунощ.

Бийп. Бийп-бийп.

Марти разтърси глава и посегна към безжичния телефон до леглото му.

— Ало.

— Нали не си заспал? — попита Док Браун от другия край.

— А, не. Разбира се, че не съм.

— Гласът ти е като че ли току-що си се събудил.

— Мислех си — рече Марти. — Какво има? Няма защо да тръгвам толкова рано.

— Аха — отговори Браун. — Просто се чудех. Забравих си видеокамерата. Би ли могъл пътьом да се отбиеш вкъщи и да я вземеш?

— Няма проблеми, Док. Ключът все още ли е на старото място?

— Точно така. Под саксията.

— Мястото не е много добро — каза Марти. — Първото, където някой крадец ще погледне.

— Все още не са ме обирали. Във всеки случай мястото изглежда като вехтошарница. Никой и не би заподозрял, че вътре има изследвания за един милиард долара.

— Окей, Док. Ще се видим след половин час.

— Добре.

Марти затвори, обу си пак обувките и награби якето, скейта и новия си уокмен. После се върна по следите си към леглото и напъха няколко допълнителни възглавници под завивките, за да изглежда, че там лежи някой здравата заспал. Докато правеше това, се зачуди защо си дава този труд. В края на краищата това не беше затвор. Няма пазачи, които да минават всеки час и да броят хората. Но някак си му се стори, че когато излиза късно през нощта от къщи, това е най-наложителното нещо, което трябва да свърши.

Като си подсвиркваше тихичко, затвори леко вратата зад себе си и слезе на пръсти по стълбите.

Излезе от входа и измина пеша половин квартал, преди да постави скейта на земята и да се качи на него. Веднъж, за голямо свое разочарование, бе открил какъв шум може да вдигне с него в някоя тиха вечер. Тогава, преди две години, тъкмо се бе измъкнал навън, за да се срещне с приятели, когато майка му чу дрънченето и тръгна с колата подире му.

Тази вечер провалът не се повтори. Без да има опасност да го чуят, той забръмча бързо по задните улички и завоите, докато не наближи порутения гараж, обитаван от Док Браун.

Ключът си беше на мястото. Марти го сграбчи, влезе и включи осветлението.

Беше на половината път към тезгяха, където Док държеше своето видеооборудване, когато внезапна какофония го накара да подскочи против волята си. Точно нагласените часовници, които разполагаха с някакво приспособление за известяване на времето — музикални сигнали, кукувички, електронни бибипкания, се включиха едновременно. За десет секунди Марти замръзна, ослушвайки се кога ще замлъкне и последният предвестник на точния час. Лицето му разцъфна в усмивка, защото никога не му омръзваше да слуша тази странна симфония, аранжирана и оркестрирана от най-фанатичния хронометрист в света — Док Браун.

— Трябва да е един часът — тихо си каза Марти, както беше в действителност.

Бързо отиде до тезгяха, откри видеокамерата, сложи я в куфарчето й и излезе на скейта от гаража на Док Браун. След десетина минути наближи двата бора, с които започваше редицата дървета, бележеща входа на търговската зона. Щом сви зад ъгъла, забеляза познатия фургон и се отправи към него. Въздухът, осветен от обвитите във фина мъгла натриеви лампи, бе подходящо мистериозен за голям научен експеримент.

— Док — рече Марти, като наближи камиона.

Отговор нямаше. Айнщайн, кучето на Док, гледаше към него от прозореца до пасажерската седалка и големите му тъмни очи бяха приятелски, но не казваха нищо.

— Здраво, Айнщайн — каза все пак Марти. — Къде е Док? Къде е Док, момчето ми?

Няколко секунди по-късно чу как един мотор припали и тихичко забръмча. Изглежда звукът идваше от вътрешността на камиона, но не приличаше на неговия двигател. Преди всичко беше прекалено назад и излизаше не изпод капака, а нейде от средата на каросерията.

Марти тръгна към задницата на фургона.

Точно когато стигна до задната броня, чу остър скърцащ звук, хлопване и видя как задните врати драматично се отвориха. Накланящата се платформа полегна до земята и нещо огромно и святкащо се спусна на паркинга. Беше неръждаемият „ДеЛорън“, преобразен с намотки и някакви злокобно изглеждащи предмети върху задния двигател.

Марти се ококори от учудване.

ДеЛорънът припълзя към него и спря. Отварящата се нагоре врата се повдигна, за да открие усмихнатото лице на Док Браун.

Марти обаче почти не забелязваше приятеля си. Той продължаваше да поглъща с очи колата, която не приличате на нищо виждано по-рано. Предната част на модернистичното возило от предното стъкло до бронята представляваше един гладък склон — прекрасен, но едва ли изненадващ. Обаче назад от шофьорската седалка колата бе тъй променена, че напомняше нещо, което може да се види само в атомна електроцентрала. На мястото на задната седалка и багажника имаше огромен ядрен реактор, зад който се издуваха два широки вентилатора с по осем отвора. Около вентилатора и реактора имаше шестинчова намотка, която изчезваше под задната броня само за да се появи по-късно и да се увие отгоре около себе си. Над мястото за пътници висеше кръгла издутина приблизително осемнадесет инча в диаметър, за която по-късно Марти разбра, че е радар. По цялата дължина на колата, от двигателя до предните колела, минаваха мощни кабели и подсилваха мистериозния й вид.

Док Браун позволи на протежето си да гледа странното возило цяла минута преди да заговори.

— Добър вечер, Марти — каза с официална усмивка. — Добре дошъл на последния ми експеримент. Той е най-големият. За него съм работил и съм го очаквал цял живот.

Марти бе по-слабо заинтересован от експеримента, отколкото от ДеЛоръна. Обикаляше в кръг около него и поглъщаше всяка линия и скрит шев.

— Това е ДеЛорън — рече. — Но какво си направил с него?

— Само някои изменения — усмихна се Док Браун.

С тези думи Док Браун излезе от колата и се разкри в цялото си научнофантастично великолепие. Мислеше си, че ще наподобява Майкъл Рени, когато стъпва за пръв път на Земята в „Денят, когато Земята спря“.

— За какво ти е този маскараден костюм? — попита Марти.

Никакво уважение, помисли си Док Браун. Толкова грижи, за да приготви подходящо за случая облекло, а този младеж да го нарича маскараден костюм.

— Бъди търпелив към мен, Марти — отвърна. — На всички твои въпроси ще бъде отговорено в подходящия момент. Сега ако завъртиш лентата, ще продължим.

Марти извади видеокамерата от куфарчето й, постави я на триножника и я насочи към Док Браун. Вдигна ръката си, после я пусна и включи бутона.

С официален глас като диктор на документален филм Док Браун започна да говори:

— Добър вечер — проточи глас. — Аз съм доктор Емит Браун. Намирам се на паркинга пред търговската зона „Двата бора“. Сега е събота сутрин, 26 октомври 1985. Часът е 1:19 след полунощ и това е темпорален експеримент номер едно.

Погледна надолу към Айнщайн, който беше изскочил от фургона и нервно тупаше с лапи до ДеЛоръна, и добави:

— Хайде, Айнщайн. Влез вътре, момчето ми.

Кучето послушно скочи в колата и царствено се разположи в средата на шофьорската седалка. Док Браун се пресегна и го препаса с предпазния колан. После, като се обърна към Марти, камерата и невидимата аудитория, продължи словото си.

— Моля, отбележете, че часовникът на Айнщайн е в пълен синхрон с моя контролен часовник.

С тези думи вдигна цифровия си часовник до часовника на кучешкия нашийник. Като действаше с вариообектива, Марти хвана отблизо двата уреда — наистина бяха абсолютно синхронизирани.

— Сега — каза Док Браун, — ако можем да покажем отново цялата кола, ще забележите, че кучето е само в нея и че неговият часовник показва същото време като часовника на китката ми. Първата част от нашия експеримент ще включва само субекта куче. Не се предвижда никакъв риск, но по осветената от времето традиция в най-напредничавите научни експерименти ние оставяме животните да потеглят първи.

Като потупа кучето по главата, каза: „Късмет, Айни“, протегна се и включи запалването. Двигателят на ДеЛоръна още веднъж се събуди за живот. Браун включи фаровете и спусна вратата. Над стъклото се виждаше само най-горната част от главата на Айнщайн.

Док Браун отстъпи заднишком няколко стъпки и продължи научния коментар.

— Сега ще шофирам с този пулт за дистанционно управление.

Той го наклони към камерата, а Марти проследи движението му. Пултът за дистанционно управление беше като на радиоуправляемите коли играчки. Имаше бутони с надпис „Газ“ и „Спирачки“, а също и джойстик и светодиоден цифров индикатор, надписан „Мили в час“. Изглеждаше елементарен, но правеше впечатление. Марти не се съмняваше, че Док Браун ще може да управлява с него колата, но в момента нямаше и представа какъв може да бъде крайният резултат. Вместо да се опитва да го отгатва, реши просто да се наслаждава на спектакъла като оператор и член на аудиторията.

Браун натисна включвателя и с джойстика и бутона за газта изпрати ревящия ДеЛорън към оттатъшния край на паркинга. Там той бързо го спря и го обърна тъй, че да бъде насочен към тях. Като видя пушека от гумите, който се вдигна при обръщането, Марти се помоли наблизо да няма полицай. И за полицая, и за тях щеше да бъде много мъчително, ако му се наложеше да арестува едно неразумно шофиращо куче.

Трийсетина секунди колата стоеше и мъркаше на празен ход. Марти я оприличи на гигантска котка, готвеща се да се хвърли върху неподозиращата жертва.

— Можем да продължим — каза Док Браун. — Ако изчисленията ми са верни, щом колата чукне осемдесет и осем мили в час, ще видите една голяма дрисня.

Като осъзна изведнъж, че видеокамерата още работи, Док потръпна от разговорния си начин на изразяване. Добави бързо и по-официално:

— Когато бъде достигната скорост осемдесет и осем мили в час, в тази фаза на темпорален експеримент номер едно ще започнат да се случват необичайни неща.

По-късно, разсъди той, винаги би могъл да използва по-приемливия вариант.

Пое дълбоко въздух и натисна бутона на газта. Беше избрал паркинга на „Двата бора“ заради изключителната му дължина — почти една трета миля, — но със затихването на ръмженето на носещия се към далечния край на черната ивица нов ДеЛорън започна да се чуди дали бе достатъчно дълъг. ДеЛорънът стартира като състезателен автомобил, автоматично сменяше скоростите и спидометърът бързо отмина 30, а после и 40. Когато достигна 60, вече изглеждаше, че колата се движи опасно бързо. Марти я следеше в окуляра, като веднъж или два пъти почти й позволи да излезе от зрителното му поле, когато внезапно ускорение я изстрелваше напред.

— Шейсет — обяви Док Браун. — Шейсет и пет… седемдесет… седемдесет и пет…

Марти се зачуди как ли се чувства Айнщайн — пленен в седалката си и втренчен в уредите и проблясващите на черното небе светлинки на инструментите.

— Осемдесет.

Като накара колата да опише широка дъга, Док Браун я насочи тъй, че сега приближаваше към тях с пълна мощност. Понеже за обратния път оставаше почти цялата дължина на паркинга, сега газта бе натискана без никакви угризения. Индикаторът на спидометъра подскочи до 85, 86, 87 и накрая до 88, където замря за една дълга секунда, а стрелката галеше магическото число, сякаш да подчертае неговото значение.

Док Браун зачака. Трябва да стане сега, помисли си, трябва да стане точно в тая сек…

Вместо да бъде завършена, мисълта му бе погълната от зашеметяваща ума гледка.

Насред необмисления си бяг към центъра на паркинга ДеЛорънът внезапно бе всмукан от ослепително бяло сияние. За част от секундата силуетът на колата, заобиколен от светлинно хало, наподобяваше слънчево затъмнение. После ударна вълна и звукова експлозия удариха Марти и Док Браун точно когато колата изчезна в огромна огнена следа. Тя остави живи въглени — големи отначало и постепенно намаляващи, докато накрая само розовееща цепнатина в атмосферата напомняше за случилото се. Слаб метален звук с тенекиен оттенък звънна и отекна из паркинга. Виждаше се сянката на нещо подвижно, нещо съвсем дребно. С треперещи пръсти Марти насочи камерата към предмета.

Беше регистрационният номер на ДеЛоръна, суетен номер с надпис ИЗВЪН ВРЕМЕ.

— Какво ти казвах? — извика Док Браун с приповдигнат тон. — Осемдесет и осем мили в час! Точно както го изчислих — Погледна часовника си. — Темпоралното изместване се осъществи точно в 1:20 и нула секунди след полунощ.

Марти поклати невярващо глава.

— Боже Всемогъщи! — викна. — Ти дезинтегрира Айнщайн!

— Не — с равен глас каза Док Браун.

— Но от колата, кучето и всичко друго остана само регистрационният номер!

— Успокой се, Марти. Нищо не съм дезинтегрирал. Молекулните структури и на Айнщайн, и на колата са абсолютно незасегнати.

— Тогава къде са, по дяволите? — настоя Марти.

Док Браун го погледна с влудяващо спокойствие.

— Не къде — отвърна — Кога.

— Не разбирам.

— Подходящият въпрос — поправи го Док Браун — не е къде са, а кога, по дяволите, са те? Разбираш ли, Айнщайн току-що стана първият в света пътешественик във времето. Аз го изпратих в бъдещето — по-точно една минута в бъдещето. Точно в 1:21 и нула секунди ние ще го настигнем… заедно с машината на времето.

Марти все още не схващаше.

— Това записваш ли го? — попита Док Браун. — Защото ако записваш, може би ще е по-подходящо да насочиш камерата към мен или към мястото, където беше колата, отколкото към земята пред теб.

Марти тръсна глава, като забеляза, че от изненада и възбуда е оставил видеокамерата да се насочи надолу. Вдигна я и хвана Док Браун в рамката на окуляра.

— Много добре — каза Док със снизходителна усмивка. — Имаме още няколко секунди.

— Няколко секунди до какво?

— Ще видиш.

— Да не искаш да ми кажеш, че си направил машина на времето от тоя ДеЛорън? — настоя Марти.

Док Браун скромно се усмихна.

— Според мен — отговори, — ако си решил да построиш машина на времето, защо да не го направиш с малко повече стил и въображение? Освен това има и практическа полза. Корпусът на ДеЛоръна е от неръждаема стомана и разсейването на енергийния поток…

Електронният му часовник записука и той млъкна.

— Десет секунди — рече Док Браун. — Нека лентата да се върти, Марти.

— Че тя не е спирала.

— Пет секунди. Подготви се за внезапен въздушен тласък.

Марти прихвана по-здраво камерата и я насочи към мястото, където бе изчезнал ДеЛорънът.

— Четири… три… две… едно… — броеше Док Браун, а гласът му бе пълен с очакване.

Точно по разписание ги блъсна рязък порив, последван от оглушителен гръм, от който косите им се изправиха. Още преди да усетят шока, ДеЛорънът се появи отново на същото място, където го видяха за последен път. Но той не стоеше. Движеше се с огромната си предишна скорост.

— Осемдесет и осем мили в час! — надвика Док Браун гърмящия поток въздух.

Погледна надолу към устройството за дистанционно управление, натисна бутона на спирачките и накара колата да спре с пищене. От корпуса й се вдигаше дим.

Док Браун незабавно се втурна към автомобила. Марти спря камерата и го последва. Стигна до ДеЛоръна няколко секунди след Браун, който внимателно се приближаваше. Като даде знак на Марти, че трябва да изчака, докато обследва колата, той леко докосна бравата на вратата. За свое и на Марти учудване дръпна ръката си с вик на болка.

— Гореща ли е? — попита Марти.

— Не. Студена е. Дяволски ледена — рече Браун, тръскайки пръсти.

Изчака още няколко секунди и повдигна вратата откъм шофьорската седалка. Айнщайн ги погледна и размаха опашка по облегалката. Марти с облекчение видя, че очевидно нищо лошо не му се е случило. Док също беше доволен, че любимецът му е в добро състояние, макар настройката му да бе по-научна.

Вместо да потупа кучето, пресегна се надолу и обърна нашийника така, че да може да види монтирания върху него електронен часовник.

Показваше 1:20:10. Док Браун го погледна и се усмихна. Неговият собствен часовник сочеше 1:21:10.

— Точно една минута разлика — произнесе триумфално. — И часовникът на Айнщайн продължава да работи. Не е спрял.

— А наред ли е? — попита Марти.

— Според мен е чудесно.

Браун откопча предпазния ремък. Айнщайн изскочи от колата игрив и щастлив. Док Браун бръкна в джоба си и му даде крехък кокал за награда.

— Ниска цена за тъй безценно изследване — каза.

— Сигурен ли си, че е наред?

— Да — отговори Браун. — И абсолютно не съзнава, че нещо е станало. От негова гледна точка пътуването е било моментално. По тази причина неговият часовник изостава една минута от моя. Той е „прескочил“ онази минута, за да пристигне мигновено в тази…

Като видя как се мръщи Марти, Док Браун му махна да се приближи до ДеЛоръна.

— Ела да ти покажа как работи — предложи, и мушна глава в колата.

Марти приближи плътно и погледна все още мигащите редици циферблати и уреди.

Като дете, което се хвали с новата си играчка, Док Браун започна да щрака ключовете и същевременно да говори.

— Първо включваш веригите за време — рече. С натискането на бутона се включи една цветна редица индикаторни светлини.

— Това екранче показва къде отиваш, това — къде си сега, а това — къде си бил.

Марти погледна отблизо екранчетата. Бяха наименувани ВРЕМЕ-ЦЕЛ, НАСТОЯЩО ВРЕМЕ И ОТПРАВНО ВРЕМЕ.

Без да чака да разбере дали Марти има някакви въпроси, Браун продължи в скороговорка.

— Набираш времето, където искаш да отидеш с тази клавиатура — каза. — Искаш ли да видиш подписването на Декларацията за независимост?

Марти го гледаше неразбиращо, главата му бучеше. Шегуваше ли се? Можеше ли тази машина, колкото и да бе сложна, да върши такива чудеса?

Отново без да чака отговор, Док Браун набра една дата на екранчето за желаното време: 7-4-1776.

— Сега всичко, което трябва да направим, е да идем до Филаделфия. Или може би искаш да присъствуваш на раждането на Христос.

Промени цифрите така, че на екрана се изписа 12-25-0.

— Разбира се — добави дидактично, — за тази дата има известен спор. Някои учени казват, че Христос е роден четири години по-рано и че някой през тази мрачна епоха е объркал годината. Но ако предположим, че 12-25-0 е точната дата, ни остава само да стигнем до Витлеем.

— Колко му е — рече Марти.

Напълно погълнат от описанието на механичната част на системата си, Док Браун промени ВРЕМЕ-ЦЕЛ на 11-5-1955.

— Ето още една отбелязана с червени цифри дата в историята на науката и прогреса — продължи той. — Пети ноември 1955. Май беше събота. Да, като си мисля сега за това, съм сигурен, че беше събота. Времето беше доста мрачно.

— Какво се е случило тогава? — попита Марти. Това беше повече от десетилетие преди неговото раждане, така че можеше само да предполага. — Ваксината на Солк или нещо подобно? — попита, като си припомни от уроците по история на науката, че лекарството против полиомиелит е изобретено горе-долу по това време.

— Не — продължи Док Браун. — За тази важна дата в историята на науката никой не знае. Засега. Никой, освен мен. На този ден аз измислих пътуването във времето…

— А днес какво беше? — прекъсна го Марти.

— Днес беше осъществяването, изпълнението — усмихна се Браун. — Пети ноември 1955 беше идеята, моментът, когато всичко се свърза в теория, която аз знаех, че е работоспособна — Облегна се на блестящата рамка на ДеЛоръна с очи, замъглени от щастлива носталгия. — Спомням си много ясно — рече. — Бях стъпил на ръба на клозетната чиния и закачвах часовник. Порцеланът беше влажен. Подхлъзнах се и си ударих главата в мивката отляво. И като се свестих, имах прозрение — видение, което бе абсолютно точно — мислена картина за всичко, което трябва да направя, и за начина, по който мога да го направя.

Махна с ръка към колата.

— Ако щеш вярвай, видях това — продължи. — Моят сън или халюцинация, или каквото беше, съдържаше картина от ей това тук.

— Страхотно — рече Марти с искреност, блестяща в погледа му. Чувството му беше познато. Веднъж се бе събудил посред нощ буквално от думите и мелодията на нова песен в главата си. Оставаше му само да намери лист хартия, за да запише всичко. В сравнение с такъв научен подвиг като изобретяването на пътуването във времето това бяха дреболии, но емоционалното сътресение бе сходно.

Като се приведе в ДеЛоръна, Док Браун посочи един особен предмет.

— Заснеми го — каза.

Марти насочи камерата към странния предмет. Като измести главата си към него, така че хем да се вижда на камерата, хем действието му да бъде обяснявано в същото време, Док Браун продължи с професионалния си тон.

— Ето, това прави пътуването във времето възможно — кондензаторът на потока.

— Кондензатор на потока? — повтори Марти. — Това истинското му име ли е, или ти си го измисли?

— Това е логическото наименование, което му дадох, когато реших да опиша функцията му с една-две думи. Всеки блестящ учен би стигнал до приблизително същото название, ако му се бе наложило.

Марти се изхили вътрешно за липсата му на скромност, обаче не го упрекна за това. Всъщност я намираше очарователно освежаваща.

— Почти тридесет години и цялото ми семейно наследство отидоха, за да въплътя видението си от деня, когато паднах от чинията… Господи, толкова дълго ли е било? Работил съм за това точно…

Бръкна в джоба си, за да извади калкулатор. Като натискаше бързо бутоните, каза:

— Работил съм за това в продължение на двадесет и девет години, единадесет месеца и 355 дни. Като се изключат почивките, разбира се, и няколко седмици за дребни заболявания. Само си помисли. Почти тридесет години. Невероятно. Оттогава нещата здравата са се променили. Това тук, докъдето ти виждат очите, беше ферма.

Погледна към хоризонта, сега скрит от огромните магазини на търговската зона и натриевите лампи, които рамкираха гледката като грозни орнаменти.

— Не мога да повярвам, че ги няма — промърмори.

— Кое?

— Фермата… годините…

Изведнъж видът му стана много тъжен.

Марти се опита да го измъкне от това настроение. Потупа ДеЛоръна и рече:

— Голяма работа, Док. Наистина съм шашардисан.

Комплиментът предизвика смяна в настроението на Док Браун. Очите му се обърнаха към настоящето — незамъглени и станали мигом по-ярки и остри.

— Да, гордея се с нея — усмихна се той.

— И май гори обикновен безоловен бензин? — попита Марти.

Док поклати глава и се ухили.

— За жалост не — бе отговорът. — В началото опитах. Беше мечта, която просто не се сбъдна — това устройство да се движи евтино и просто. Може би в бъдещето и това ще стане, но за момента му трябва нещо по-яко.

— Имаш предвид атомна енергия? — предположи Марти.

Като кимна, Док Браун посочи един контейнер с изписани на него пурпурни знаци за радиоактивност.

— Плутоний? Искаш да кажеш, че тая джаджа е атомна?

— В основата си е електрическа — отговори Док Браун. — Но за да получа тия 1,21 гигавата електричество, които са ми нужни, ми трябва ядрен реактор. Кондензаторът на потока ги натрупва и после ги освобождава за миг, като огромна светкавица. Много е ефективен.

— Задръж малко, Док — каза Марти. — Плутоният е незаконен. Задигна ли го?

— Разбира се. Как иначе един обикновен гражданин ще си държи плутоний в мазето?

— И ти направо го открадна?

— Така да се каже. Тоест едни хора го откраднаха за мен. Не, не е точно тъй. Едни хора, които вече го бяха откраднали, ми го дадоха.

— Да ти го дадат? — изрепчи се Марти. — Искаш да ме убедиш, че някои си просто са ти го подарили?

— Ти какво, да не си федерален агент? — усмихна се Док Браун. — Слушай, не ми се ще да знаеш прекалено много. Може да бъде зле за теб. Мога да ти кажа само, че тези хора притежаваха плутония и ми го дадоха за друг проект. Прецених, че този друг проект е не само по-маловажен от моя, но и всъщност е опасен за бъдещето на обществото. Тъй че с един куршум убих два заека, като прехвърлих плутония от техния злонамерен проект за моя прогресивен и благодетелен проект.

— Нали не си прецакал нашата космическа програма?

— Няма такова нещо — отвърна тържествено Док. — Смятам, че завоюването на космоса е благородна схема. Може би схема не е най-добрата дума, но останалото показва, че аз изцяло съм за нея. Сега те моля да не настояваш повече. В твой интерес е да не знаеш повече подробности.

— Добре — промърмори Марти.

— А сега, преди да продължим, трябва да те предпазим — каза Док.

Отиде до фургона и извади жълт противорадиационен костюм.

— Облечи го.

Марти спря видеокамерата и пъхна крак в костюма. Нощта застудяваше и беше приятно да навлечеш един допълнителен слой облекло. Като нахлупи качулката, се почувства напълно откъснат от останалия свят, подобно водолаз на дъното на океан.

С бавни движения Док Браун извади един четириинчов цилиндър от фургона, като го държеше изключително внимателно. Марти знаеше, че в капсулата трябва да има заобиколен от вода плутониев прът — нов източник на енергия за машината на времето. Като придвижи ДеЛоръна по-близо до камиона, за да не бъде плутоният пренасян надалеч, Марти се върна при видеокамерата и я включи, когато Док Браун пристъпи към задната част на колата и постави плутониевия цилиндър в пружинния изтласквач. После заключи изтласквача и отхвърли назад качулката на противорадиационния си костюм.

— Сега вече няма опасност — усмихна се експериментаторът. — Всичко е изолирано с олово.

Марти свали своята качулка и зачака нови инструкции от Док Браун.

— Внимавай, трябва да хванеш моето заминаване — усмихна се Док Браун. — Голям резил ще бъде, ако само това не излезе на записа.

— Къде отиваш?

— В бъдещето.

— Колко далеч?

— Хоп — промърмори Браун и щракна с пръсти. — Едва не си забравих багажа.

Притича обратно до фургона, хвана един куфар и се върна при ДеЛоръна.

— Знам ли дали в бъдещето ще носят памучно бельо? — рече. — Алергичен съм към всякаква синтетика. Твърде неприятно ще бъде да се озова в бъдещето със страхотни обриви.

— Сигурен ли си, че е безопасно? — попита Марти.

— Машината ми работи — озъби се Док Браун. — Току-що го видя, нали?

— Имах предвид дали си сигурен, че бъдещето е безопасно. Предположи, че се набухаш право в бомбата. Или в някое общество от роботи, които ще те тикнат в затвора. За миналото поне знаеш, че е безопасно. Там никой не е по-добре екипиран от теб. Обаче бъдещето…

Док Браун се усмихна, трогнат от загрижеността на младежа за неговата безопасност.

— Това, дето го казваш, е много разумно — призна той. — Доста мислих, докато реша къде първо да ида. Само че винаги съм си мечтал повече за бъдещето, отколкото да предъвквам миналото. Бих желал да видя накъде се е запътило човечеството — нагоре или надолу. И освен това — добави с хитро изхихикване, — ако отпердаша по пътя четвърт столетие, ще мога да разбера кой през следващите двайсет и пет години ще спечели футболните и бейзболните първенства. Как мислиш, не е ли ценна информация за стари години?

Марти кимна.

— Добре, моля те, постарай се да ме потърсиш, щом попаднеш там и аз ще ти разправя с подробности какво се е случило — каза той.

— Готово.

Док се прокашля и отново придоби по-сериозен вид, като се обръщаше към камерата.

— Аз, доктор Емит Браун — започна той, — се каня да се отправя на историческо пътешествие…

Айнщайн яростно се разлая.

Браун спря насред думата. Какво ли беше — пазачът на зоната, котка, или нещо по-лошо?

Чу звука на мотора, преди да види светлините. После един внезапен завой на превозното средство запокити светлините право срещу тях — две блестящи кръгчета се вдигаха и падаха, когато колата подскачаше на асфалтовите гърбици, разпрострели се почти на половин миля по пътя към зоната. Може би бяха тийнейджъри, откраднали чужда кола, ала нещо в стремителното отчаяние и целенасоченост на колата подсказа на Док Браун, че се е случило най-лошото.

Марти спря да работи с камерата и премести поглед от визьора към Док Браун. Неговото лице беше посивяло, устата му — отворена; дишаше учестено и на пресекулки. Всъщност демонстрираше всички симптоми на изпадане в шок, с изключение на тенденцията към припадък, а и той може би се задаваше. Като изключи камерата, Марти тръгна напред, готов да помогне с каквото може на Док Браун.

— Какво има? — прошепна.

Док изглежда не го чуваше. Неговите пронизващи очи продължаваха да следят машината, която общо взето напредваше към тях. Един лек завой показа, че това не е обикновена кола, нито пък полицейска. Целият квадратен, с изключение на дългия наклонен капак на двигателя, това бе един зловещ фургон, с тъмен цвят и прозорци, които изглеждаха черни — било защото бяха боядисани, било защото имаха тъмни завеси.

— Прав си, Айни… — каза накрая Док Браун и потупа кучето по главата. — Те са.

— Кои? — попита Марти.

Док Браун изглежда не го чу.

— Открили са ме — измърмори. — Не знам как, но са ме открили.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

На 26 октомври 1985 година малко след три часа следобед мургавият мъж, известен единствено като Сам, получи шифрованото съобщение от прекия си началник. При четенето гневът му нарастваше, докато мрачните му черни очи не заблестяха отмъстително.

— Изработили са ни — рече на четиримата мъже и младата жена, които седяха в мръсната стая на мотела и очакваха инструкции.

При тези думи блъсна обратно затвора на своя Калашников, постави оръжието на масата до себе си и започна да ровичка в куфарчето си.

— Винаги ни изработват — каза младата жена. — Не сме достатъчно безмилостни. Ако светът знаеше, че вместо да преговаряме и увъртаме, убиваме хората, които ни се противопоставят, нямаше да има кой да ни спре. А сега ни третират като клоуни с пищови.

Сам беше чувал това и по-рано. Неговата собствена кариера като международен терорист бе започнала преди близо тридесет години и винаги бе имало един член от организацията, който да не иска нищо друго, освен да се убива. Понякога беше най-младият — от силно желание да покаже на другите колко е твърд, сега пък беше Уранда, двадесет и пет годишна, бивша манекенка от Дамаск, която се възбуждаше, като пълнеше с куршуми телата на другите хора.

— Не се безпокой — дрезгаво рече Сам. — Довечера няма да го увъртаме. Ще има само един труп, но затова пък когато си тръгнем, ще бъде много, много мъртъв.

Извади страниците от куфарчето си. Папката съдържаше цветен грос на Док Браун, десет машинописни страници с минимална разредка, даващи в резюме предишната му дейност и навици, план на къщата и работилницата му. Сам бе получил папката преди седмица, когато се бе оказало, че на този Браун изглежда не може да се разчита толкова, колкото се бе надявала организацията. Тази сутрин дойде потвърждение за двойствеността на Док Браун, последвано от решението да бъде елиминиран.

Сам сложи цветната снимка на масичката за кафе и даде знак на другите да я разучат.

— Какво е направил? — попита Уранда. — Не че има значение. Изглежда като евреин.

— Наехме го да направи атомна бомба.

Очите на младата жена заблестяха от вълнение.

— Откраднахме плутоний и му го дадохме. Той отлагаше колкото можеше и ни даде оръжието едва след като го заплашихме.

— И? — попита някой друг от групата.

— Бомбата излезе просто корпус, пълен с парчета от стари комарджийски машини — каза Сам.

Уранда завъртя очи нагоре, но след миг чертите й се озариха от израз на щастливо предчувствие.

— Ще го убием нощес — продължи Сам. — Главният щаб е решил, че не си заслужава да го вземаме за разпит. Вие двамата ще го следите през останалата част от деня. Вероятно ще свърши в гаража, който използва като канцелария, или в търговската зона „Двата бора“. Напоследък там прекарва много време, обикновено късно през нощта.

— Носи ли някакво оръжие?

— Най-много револвер. Стар, 45-и калибър. Може и да не работи.

Сега Марти гледаше как черният фургон фучи към тях. Беше напълно ужасѐн, макар да нямаше и представа кой или какво приближава. В този неподходящ момент нещо ужасно извратено се размърда в него — реши да научи, ако туй бе наближаващата смърт, кой стои зад нея.

— Кой е в този камион? — извика.

Док Браун нямаше време за подробни разяснения. Ръката на Марти тъй здраво сграбчи ръкава му, че трябваше да се извърти като пумпал, за да се отскубне. Щом го направи, викна през рамото си:

— Либийците, които обрах!

Марти не разбра, но знаеше, че малкото либийци, за които бе чувал до днес, бяха въвлечени само в тъмни и опасни деяния. Ефектът беше като че ли някой е извикал „Пожар!“ в препълнен театър. Марти повярва и прие, че е в беда, без по-нататъшни въпроси. Метна се встрани и се огледа за най-близкия твърд предмет, който би могъл да послужи като укритие. Трябваше да избира между фургона на Док и ДеЛоръна.

Док Браун вече се носеше към фургона.

— Бягай, Марти! — извика той. — Аз ще привлека огъня им!

В същия миг се шмугна в камиона и секунда по-късно се появи с револвера. Страничната врата на черния фургон се бе плъзнала назад и един смугъл тип, напомнящ Ясер Арафат, се бе подал навън. Вдигна своя Калашников и откри огън.

Никога по-рано не бяха стреляли по Марти, макар веднъж по време на бейзболен мач да го бяха ударили с топка по главата. Имаше смътно сходство. Изглеждаше като че ли се движи на забавен каданс — безпомощна фигура в стая, където отекваше остър вибриращ звук. Хоризонтът заедно с познатите предмети — стълбове, лампи, магазини — сякаш бе изчезнал и го бе оставил уловен в топка черна течност.

Единствените два звука — автоматичната стрелба и собственото му дишане — се надпреварваха, всеки от тях изкривено и метално усилен от паниката.

Видя как Док Браун насочи револвера към фургона и натисна спусъка. Нямаше обаче нито звук, нито блясък от изстрел, затова пък пред краката на Док и по стените на фургона му заплющяха куршуми. Накрая, захвърлил револвера, Док спринтира да се спасява към зоната — отстояща на цели петстотин ярда.

Фургонът спря с нищене, върна се и потегли след Браун. Док не беше доближил и с петдесет ярда най-близкото здание, когато черният фургон стартира след него на ниска предавка.

— Не! — викна Марти. — Док! Чакай!

Още докато произнасяше думите, Марти си знаеше, че съветът му е лош. Възнамеряваха ли тези отчаяни либийци наистина да се покажат милостиви, ако Док Браун изведнъж се предадеше и помолеше да му пощадят живота? В най-добрия случай изглеждаше малко вероятно, ала нещо вътре в Марти го караше да вика за невъзможното.

За един дълъг момент застана неподвижно, а очите му се стрелкаха насам-натам и отчаяно търсеха нещо, което би могло да помогне на приятеля му. После, докато още гледаше, нова канонада от автоматична стрелба и един писък му казаха, че вече няма смисъл. Обърна се навреме, за да види как Док Браун се хваща за гърдите, рязко се свива и тежко пада напред.

— Копелета! — чу се Марти да крещи. Гласът сякаш идваше някъде зад него и отекваше над огромния празен паркинг.

Черният фургон направи обратен завой и се насочи към Марти. Док лежеше неподвижен, левият му глезен бе извит под странен ъгъл. Марти не се съмняваше, че е мъртъв.

И той ще го последва също, ако не направи нещо. За миг си помисли да тръгне към фургона на Док. Беше голям и бавен, и тромав, но поне знаеше как да го управлява. Мозъкът му, който сега работеше бързо, отхвърли това като самоубийствено убежище. С този туткав камион никога нямаше да стигне до началото на зоната. По-добре да умре, ако така му е писано, в блясъка на славата или поне в една неподвижна кола от висока класа.

Като хвана видеокамерата — в случай че има нужда от доказателство относно смъртта на Док, — Марти я хвърли в ДеЛоръна, после скочи вътре и смъкна вратата. Огледа се объркано. Навсякъде около него мигаха светлинки, но никъде не се виждаше стартов механизъм. Междувременно, докато се колебаеше, черният фургон изръмжа и мина на не повече от десет фута вдясно. В очертанията на вратата стоеше мургавият либиец с автомата. На Марти му се стори, че вижда призрака на усмивката, когато онзи насочи оръжието към него и натисна спусъка.

Не се чу никакъв звук. Марти, свил се като ембрион, примигна и погледна през прозореца. Фургонът вече бе на двадесет фута и намаляваше скоростта, либиецът псуваше и удряше с юмрук по автомата, който очевидно бе засякъл. Тирада от яростно ломотене, без съмнение либийски проклятия, се изсипа в нощта.

— Старт! — изкрещя Марти.

С уплашено удивление погледна редицата ключове и уреди на таблото. Какъв ли беше секретът? Бутон? Нещо, скрито с цифров код? Очите му се мятаха напред и назад, като се опитваха да открият решението на загадката.

Когато най-накрая реши проблема, отговорът се оказа толкова лесен, че почти се засмя. На кормилната колона, както на всяка друга обикновена и елементарна кола, имаше ключ за запалване.

— Проклет да съм! — промърмори Марти.

Щом проговори и посегна към ключа, чу пищене на гуми, което му каза, че черният фургон е тръгнал обратно към него. Като запали ДеЛоръна, Марти го включи на скорост и натисна газта до пода. Реакцията на колата надмина дори надеждите му. Хвърли се напред, като че ли я бяха ритнали отзад. За миг видя либийския фургон като черна маса от лявата си страна, после се смали тъй бързо, че се зачуди дали присъствието й не е било мираж, породен от собствения му страх.

Всъщност, ако либийският шофьор не бе обърнал в погрешна посока, когато направи обратния завой, Марти щеше да се окаже лесна мишена за автоматчика. Но вместо да обърне надясно, шофьорът бе завил наляво и те се бяха озовали досами ДеЛоръна с отворената врата от обратната страна. Докато грешката бъде отстранена, ДеЛорънът беше вече на висока предавка и на границата да се отскубне бързо от преследвача си.

Марти погледна в огледалото за обратно виждане точно когато автоматчикът го взе на прицел. Като зави отчаяно, Марти видя как куршумите изровиха дупки в асфалта отляво и отзад, но не му остана време да се поздрави. Пред него беше краят на паркинга и щеше да го връхлети със седемдесет и пет мили в час. Фаровете му осветиха предпазната релса и му подсказаха, че след по-малко от две или три секунди ще скочи през бариерата и над високата шкарпа. Отзад подскачащите светлини на черния фургон следваха всяко негово колебание.

Марти прихвана по-здраво волана, направи се, че ще завие наляво, и като мина бързо на ниска предавка, рязко завъртя надясно. Гумите изпищяха, обсипаха с камъчета предпазната релса и предното стъкло, но удържаха, като завършиха завоя и позволиха на Марти да се отдалечи от занеслия фургон.

Отново даде газ до ламарината и видя как стрелката на спидометъра спазматично подскочи от 50 на 75. Но и либийският шофьор си го биваше. Въпреки че разполагаше с по-малка мощност и маневреност, се изхитри бързо да завие обратно и да ускори до положение, в което се оказа само на двадесет ярда зад лъскавия ДеЛорън.

— Окей — прошепна Марти. — Отсега нататък само скоростта ще ми е на помощ.

Погледна спидометъра, когато ДеЛорънът профуча край неподвижното тяло на Док Браун. Показваше 80. Отмина фургона с 85, а либийците не даваха никакви признаци, че ще се откажат.

— Добре бе, копелета — изсъска Марти. — Я да ви видя на деветдесет!

Зад него автоматът заграка и изпрати напред няколко куршума, които накараха пътя да пламне и късчета асфалт да затрополят по капака. Това отвлече вниманието му и Марти погледна вдясно прекалено късно. За част от секундата бе имал възможността да завие нататък, да се шмугне през входния портал и вероятно да избяга от фургона на магистралата. Сега тази част от секундата бе отминала. Насреща бе противоположният край на паркинга, друга предпазна релса и както сега забеляза, по-малко пространство за обръщане.

Дали не трябва да опита сега? Това би дало по-добър ъгъл на либийците, по пък и би му позволило да завие към изхода.

Докато умуваше над дилемата, Марти погледна спидометъра.

Сочеше 88.

Измерителните уреди и индикаторите над главата му засвяткаха, на арматурното табло започнаха да се появяват и изчезват поредици от цифри, зазвуча нещо като сирена. Какво бе направил? Да е гръмнал някой бушон? Да е насилил двигателя над възможностите му? Да е пипнал нещо, което не е трябвало да докосва?

Очите му пробягаха бързо по арматурното табло, търсейки ключ към загадката. В това време изведнъж осъзна, че пред него се издига нещо голямо, нещо, което миг по-рано не бе в полезрението му. Като дръпна рязко нагоре глава, видя не предпазната релса и халогенните лампи на търговската зона „Двата бора“, а лицето на едно плашило!

— Какво, по дяволите…

Плашилото изчезна тъй внезапно, както се бе появило; грубо изработената му глава се удари в предното стъкло и падна встрани сред дъжд от сламки. После се зададе нов обект — голяма квадратна постройка. В същото време колата започна да се друса и клати, сякаш внезапно бе свила от гладък на чакълест път или на разорано поле.

Почти изхвърлен на пасажерската седалка и треснал веднъж глава в покрива, Марти нямаше какво друго да стори, освен да държи волана колкото може по-здраво. Междувременно постройката отсреща изпълни по-светлото от нея небе, докато всичко отпред не стана само черно и сиво. В единствения миг, когато можеше да маневрира, Марти насочи ДеЛоръна в един по-светъл квадрат и се прегърна с ръце в очакване на удара, който не дойде. Вместо това от всички страни го погълна тъмнина, сякаш бе паднал в кладенец. Скочи на спирачките и усети как колата забавя ход, докато не се тресна в нещо, и това нещо не хвърли Марти върху арматурното табло. В същия миг нещо падна на покрива със силно издумкване.

Въздухът около неподвижния ДеЛорън бе наситен с плуващ жълт прах. Марти примигна и се опита да се ориентира в новата среда, която изглежда го бе откъснала от паркинга на търговската зона. Постепенно предметите започнаха да придобиват форма — вертикални дъски, бали слама, вила за сено. Всичко просветваше и се затъмняваше, което здравата озадачи Марти, докато не осъзна, че са включени аварийните светлини на ДеЛоръна. Нейде отдалеч се чу лай на куче.

— По дяволите — бавно каза Марти. — Аз съм в някакъв плевник. Как съм се натикал в плевник?

За Отис Пийбоди вечерта не беше от приятните. На своите четиридесет и пет години се връщаше след цял ден работа на фермата обикновено смъртно уморен и съвсем неподготвен за критики и оплаквания от страна на жена му и децата. Искаше му се най-вече да седне и да се отпусне след добро похапване, да прочете сутрешния вестник и после да се оттегли да спи.

Първата лоша новина, която го посрещна при влизането му, бе, че акумулаторът на колата се е скапал.

— Можем да го презаредим — каза късо и се отправи към масата за вечеря.

Елси, за която бе женен от седемнадесет години, поклати глава.

— Март Питърсън каза, че е свършил — отговори тя. — Божичко, служи ни отпреди шест години, когато взехме колата, така че му е време да се развали.

— Колко струва един нов акумулатор? — каза Пийбоди.

— Ами неговите са скъпи — рече Елси, — но Сиърс ги разпродават. Акумулатор с четиригодишна гаранция струва 14 долара и 95 цента.

— Смехория — изфъфли Пийбоди. — Това е твърде много. Чудя се колко ли пък струват тия, дето не се разпродават.

— Е? — попита Елси. — Ще оставиш ли утре пари, та да го взема?

Пийбоди кимна, въздъхна и се накани да седне.

Марта, четиринадесетгодишната му дъщеря, и единадесетгодишният Шерман избраха този момент, за да добавят исканията си за деня. Всъщност близо от месец додяваха на баща си да вземе телевизор. Изглежда всички други в околията освен тях имаха.

— Можеш ли да купиш телевизор? — усмихна се Марта. — Моля те, татенце. И без друго ще ходим до Сиърс за акумулатор.

— Не — безцеремонно отсече Пийбоди.

Децата бяха подготвени за отрицателна реакция.

Вместо да мирясат, те се разбъбриха за прекрасните програми, които можеха да се видят — Ед Съливан, Клубът на Мики Маус, Един час с вариете Коулгейт, Хлапето Киско, Ози и Хариет — един безкраен празник.

— Всички са боклуци — каза баща им.

— Не е честно — извика Марта. — Някои учители ни дават за домашно да гледаме телевизия.

Пийбоди я погледна скептично.

— Наистина. Пеги Ан Маквей си е взимала бележки за сърдечния пристъп на президента Айзенхауер и от тях е съставила цял доклад. Получи шестица.

— Можеш да използваш вестниците. Същата разлика — отговори Пийбоди.

— Не — настоя Марта. — Учителите могат да мърморят, когато си преписал от вестника, но не и от телевизията. Във всеки случай, когато учителят поиска да гледаш Едуард Р. Мъроу, как ще го видиш във вестника?

— Ще имаме телевизор, щом можем да си го позволим, и нито ден по-рано.

— Искам да гледам футболните мачове — добави Шерман и се нацупи.

Пийбоди започна да пълни чинията си, като реши да игнорира децата, докато те не престанат да го тормозят. Като цяло вечерята бе мълчалива и мрачна и щом свърши, всички се разотидоха към различните части на къщата и си легнаха.

Няколко часа по-късно обектът удари плевнята.

Шерман, който се бе свил в леглото и четеше последния брой на комикса „Разкази от космоса“, пръв видя бързо движещото се возило. По формата и мигащите светлини незабавно разбра, че това не е обикновена земна машина. Всъщност току-що бе привършил четенето на една история със заглавие „Космическите зомбита от Плутон“, в която се разправяше за извънземни в противорадиационни костюми. Те заробваха човешки жени и пътуваха в модернистични коли с отварящи се като криле на пеперуда врати. Това може би го бе направило по-възприемчив от обичайното, макар че Шерман въобще си беше извънземен. Космосът беше неговото хоби, а сега хобито му като че ли се сбъдваше. Като сграбчи комикса, втурна се надолу по стълбите.

Майка му, баща му и сестра му вече бяха на задната врата и се кокореха към плевнята. В оскъдната светлина можеха да видят къде е пропаднал покривът, ала не туй бе най-страшното нещо. Задницата на неръждаемия ДеЛорън бе обърната към тях, а лъчите на фаровете му светеха през праха и носещите се късчета слама. Със заровените си в развалините колела и мигащите си кехлибарени аварийни светлини нещото изглеждаше точно като летящите чинийки, за които слушаха от близо десет години.

— Какво е това, татко? — попита г-жа Пийбоди.

— Изглежда като аероплан… без криле — внимателно каза Пийбоди.

— Аероплан? — прошепна Шерман. — Това е летяща чинийка, татко. От космоса!

Четиримата Пийбоди се спогледаха поразени. Макар да не бе логично, те бавно тръгнаха към обекта. В ръката на татко Пийбоди имаше бейзболна бата, която бе докопал от приземния килер мигове след като возилото заора в плевнята. Водени от него, останалите членове на семейството пресякоха ливадата и покрития с трошляк път към плевнята. По-близката гледна точка не им даде нови ключове за самоличността на техния посетител.

Накрая Шерман проговори.

— Във филмите и комиксите — рече — хората от Земята винаги се опитват да бъдат миролюбиви към чуждоземните. Само че това обикновено не върши работа.

— Тихо — нареди Пийбоди.

Очите му бяха вторачени във вратата, която се открехна и започна да се повдига нагоре. Семейството наблюдаваше изчаквателно и напрегнато; по лицата им се четеше любопитство, примесено със страх.

— Нещо излиза — прошепна Марта.

— Не се паникьосвай — предупреди Шерман, като забеляза, че нозете й изпълняват малък танц. — Внезапните движения може да ги предизвикат.

Вътре в спряния ДеЛорън Марти не съзнаваше, че е наблюдаван. Имаше си свои собствени проблеми, главният от които беше пълната дезориентация за местонахождението. Дали не беше припаднал по време на гонитбата? Ако да, как бе съумял да попадне от паркинга на търговската зона в плевник, който очевидно изобщо не беше близо до Хил Вали? Ако не беше припаднал, какво се бе случило с предпазната релса? Къде бяха либийците? Дали точно в този момент към него не бе насочено някакво оръжие, за да го довърши?

Разтърси глава. Въпреки рисковете изглежда беше най-добре да излезе навън и да види къде, по дяволите, бе попаднал.

Като посегна за бравата, накрая откри как да отвори странната врата и как да се измъкне. Прашен дъждец падна на раменете и качулката на противорадиационния му костюм, когато горната част от тялото му започна да излиза от колата.

— Чуждоземно — прошепна Шерман Пийбоди.

И наистина появяващата се фигура изглеждаше да е точно това. Татко Пийбоди се облещи в нея, прикован на място; бейзболната бата бе все още в ръката му. Да използва такова крехко оръжие против един извънземен и дума не можеше да става. И логиката, и моралът диктуваха това, ала основната му мотивация беше страхът. Мозъкът на бедния татко Пийбоди бе станал на пихтия и единственото, за което можеше да мисли, бе самосъхранението.

— Бягайте, деца! — изрева. — Бягайте, спасявайте се!

После им показа какво точно е имал предвид, като се втурна към безопасността на къщата. Беше си спомнил за пушката, която пазеше под леглото си, в случай, че посред нощ открие крадец. Настоящото събитие бе квалифицирано като достатъчно заплашващо живота, за да наложи използването на пушката.

Когато Шерман видя как баща му изчезна в къщата, проумя, че от него като мъж и временен водач в тези обстоятелства зависи да намери начин да предотврати нещастието. Понеже се бе начел за човешкото поведение при сблъсъци с космически създания, не бе оптимист относно способността си да се справи с чуждоземното — независимо дали със сила, или с добро. В комиксите и филмите никой от двата метода нямаше много добър успех. Спомни си точно на място сцената от „Война на световете“, когато свещеникът кротко вървеше към марсианския космически кораб, за да бъде унищожен заради старанието си.

Въпреки това бързата оценка на положението силно внушаваше, че хуманният подход ще бъде по-подходящ от войнствения. Не притежаваше оръжие, с което да заплаши или атакува чуждоземното; а страхът вероятно личеше в очите му, ако не и на цялото му лице. Така че за предпочитане бе да се остави на милостта на пришълеца.

Протегна предпазливо ръка.

— Мир — промърмори.

Чуждоземното вече почти беше излязло от космическото превозно средство. Беше двукрако, с ръце и като цяло очертанията на тялото му наподобяваха човешко телосложение. Шерман се зачуди как ли изглежда под качулката и дали може да издава звуци, които да са разбираеми.

— Хей — рече чуждоземното на перфектен английски. — Здрасти. Къде се намирам?

То направи няколко крачки към тях. Шерман, Марта и майка им бавно отстъпиха пред него.

— Извинете — каза създанието. — Кои сте вие? Къде съм? Това Хил Вали ли е?

По стъпалата на портика се чуха стъпките на татко Пийбоди. Все още облечен в бельото си от червено трико, той препусна към тях, като държеше пушката почти на височината на раменете си.

Като огледа създанието отблизо, Шерман прие едно мигновено решение, основано на анализа на поведението на чуждоземните в комиксите и филмите.

— Застреляй го, татко! — изпищя. — Вече е мутирало в човешка форма! Застреляй го!

Колкото и да беше нервен и несигурен, татко вдигна оръжието към рамото си и се прицели.

Марти, чието полезрение бе ограничено от качулката, вървеше право към тримата, неподозирайки за татко Пийбоди. Посегна да свали качулката.

— Татко, внимавай! — викна Шерман. — Иска да направи нещо!

— На ти, мутирал кучи сине! — изпищя татко и натисна спусъка на пушката.

Сноп едри сачми изсвистя покрай ухото на Марти и удари стената на плевнята зад него.

Насърчен, ала още доста нервен, татко натисна и втория спусък. Изстрелът вдигна прах пред чуждоземеца, като изобщо не го уцели, но го накара да се обърне и да побегне обратно в плевнята.

Успокоен от факта, че нашественикът изпитва страх, татко препъна пушката и започна да я презарежда. Тръгна предпазливо напред и се взря в плевнята.

— Внимателно, татко — предупреди Шерман. — Не го доближавай много, че ще овладее мозъка ти.

— За какво, по дяволите, говориш, момче?

Шерман още държеше в ръка комикса и го отвори на историята за космическите зомбита от Плутон.

— Тук всичко пише, татко — каза той. — Прочети го.

— Кой ти има сега време за четене? — не без логика попита баща му.

Междувременно Марти беше прибягал обратно до ДеЛоръна и се бе хвърлил вътре.

— Проклет шашав фермер! — изпъхтя, докато посягаше към стартера. Двигателят ревна и потегли на заден ход, без да погледне дали няма някой зад него. Навсякъде се разхвърча слама, но имаше достатъчно видимост, за да обърне и да потегли към вратата на плевнята. Четиримата се пръснаха като пилци пред него. Беше набрал твърде висока скорост, така че не успя да завие и да избегне удара в малката ограда от колчета около двете скоро посадени борчета. ДеЛорънът пречупи едното, преди Марти да го изкара на калния вътрешен път.

— Космическо копеле такова! — крещеше татко Пийбоди след него. — Уби ми борчето!

Като вдигна рязко пушката към рамото си, изпразни и двете цеви по отдалечаващото се возило. Изстрелите отидоха встрани, удариха пощенската кутия и я направиха на трески.

— Уф! — въздъхна Марти, докато гледаше дребните фигурки отзад, едната от които все още яростно размахваше юмрук.

Беше оцелял, но нямаше представа, къде се намира. Хората поне говореха английски… но нещо в дрехите им изглеждаше по̀ така. Като се върна наум към сцената, Марти се концентрира върху одеянията им. Роклите на жените изглеждаха старомодни. Може би бяха много стари подарени дрехи. После и прическите им. В тях също имаше нещо различно, но Марти не можеше да каже какво точно е то. Беше виждал и по-рано тези хора — или техните типажи. Изглеждаха като извадени от някой стар черно-бял филм.

— Сигурно си въобразявам — размишляваше, осъзнавайки, че е изплашен и объркан. Сблъсъкът му с либийците го бе разстроил повече, отколкото смееше да си признае.

По време на пътуването по калния път направи съзнателно усилие да си върне присъствието на духа.

— Окей, Марти, я се овладей — каза на глас. — Трябва да има някакво обяснение за тая работа. Вероятно всичко е сън, един много напрегнат кошмар. Всичко ще се оправи от само себе си…

Щом сви зад ъгъла, светлините попаднаха върху един предмет, който накара ченето му да увисне.

— Лайно светено! — прошепна той.

Като спря рязко ДеЛоръна, почти със завъртане, върна го назад така, че фаровете му отново да осветят къщата. Изучаваше я, примигвайки, и се опитваше да намери нещо, което да бъде различно, дребна подробност, която да върне разсъдъка му.

Но къщата си беше същата. Беше неговата къща… къщата, която сега бе обитавана от семейство Макфлай. Стоеше си там, насред нищото и изглеждаше по-нова, отколкото Марти някога я бе виждал, ала структурата й определено бе нейната.

Парченцата от мозайката бавно се събраха в цялостна картина. Пред неговия дом имаше надпис КЪЩА ОБРАЗЕЦ… на лекия нощен ветрец лениво се повяваха знаменца… а до сградата имаше голям плакат с художествена интерпретация на идилична постройка, сгушена между величествени дъбове, и типично четиричленно американско семейство, застанало до един кадилак… Един много стар блестящ кадилак… Под рисунката с огромни главни букви имаше обещание за изпълнен блян:

ЖИВЕЙТЕ В ДОМА НА БЪДЕЩЕТО… ДНЕС! ОГРОМНИ ИМЕНИЯ. ЗАВЪРШВАНЕ ПО РАЗПИСАНИЕ ТАЗИ ЗИМА.

— Това си е моята къща, само че чистак нова — прошепна Марти.

Седейки насред тъмната околност, бавно погледна арматурното табло на ДеЛоръна.

ВРЕМЕ-ЦЕЛ показваше 11-5-1955.

НАСТОЯЩО ВРЕМЕ показваше 11-5-1955.

— Хиляда деветстотин петдесет и пета! — извика той. — Не мога да повярвам!

Но освен показанията на таблото доказателствата го заобикаляха отвсякъде. Така би трябвало да изглежда околността, когато къщите не са били издигнати. Гънките на земята бяха същите, а на заден план имаше някои познати обекти. Някак си бе влязъл в един свят, който нямаше и да чуе за него още тринадесет години.

— Ама че пътуване… — промърмори той.

Очите му отново попаднаха на екранчетата на таблото. Едно от тях особено привлече вниманието му. Беше поставено точно под камерата за плутония. Мигаща светлинка, която непрекъснато проблясваше ПРАЗНО.

Като включи на скорост и потегли напред, Марти разбра, че това не означава, че не може да се движи. Това просто означаваше…

— Господи! — каза той. — Какво ли означава това? Че не мога да се върна обратно?

Тъй като нямаше къде другаде да иде, той се върна на алеята към новия си дом и седя замислен доста време. От нямане какво да прави включи радиото.

Въпреки че беше ранно утро, някои станции все още работеха, ала до една свиреха абсолютно ужасна музика. Едната представяше някой си Еди Фишер, който пееше песните на Джеръм Кърн, друга пускаше парчета на оркестъра на Мич Милър и на чернокож певец на име Гай Мичел, а пък водещите до един звучаха така уморено.

— Пълна щуротия! — направи гримаса Марти и завъртя копчето.

Спря на новините. „Президентът Айзенхауер предвижда, че през 1955 ще започне увеличение на домостроителството“ — произнесе мъжът.

— Айзенхауер? — повтори Марти. — Ами да. Учили сме го по история. Доста готин тип, който не е направил кой знае какво, освен дето е дал шанс на Никсън.

Новините продължиха, като повечето звучаха точно както през 1985. „Дипломатическите представители на Голямата четворка се отказаха от разговори по разоръжаването — каза говорителят. — Руснаците отхвърлиха плана на Съединените щати, който би забранил ядрените оръжия… На първата конференция по смога в Лос Анжелос официални лица казаха, че смогът може да прогони промишлеността от градовете, които страдат от тази форма на замърсяване на въздуха… Междувременно преброителите на населението предвиждат, че след няколко години Лос Анжелос ще надмине Чикаго и ще стане втората по големина метрополия в Съединените щати… В разбунения Среден Изток Съединените щати са изложили нови правила пред Египет и Израел…“

От предаването можеха да се чуят много странно звучащи теми и някои, които бяха слабо познати. „В колежанския футбол защитникът Джон Броуди от Стенфорд продължава да води…“ (Същият джентълмен на средна възраст, който понякога се появява по футболните предавания?) „Най-добрият изпълнител на наказателни удари от УКЛА2 Джим Декър…“ (Джим кой?!) „Сензационният защитник на Тексас Крисчън Джим Суинк…“ (Суинк? Майтапи ли се този?)

Марти превключи радиото и се облегна назад в плюшената седалка на ДеЛоръна. Направо се наслаждаваше на това пътуване през собствения си тунел във времето. Сега говорителят четеше нови съобщения от областта на клюките и забавленията. „Актрисата Джоан Крофорд и новият й съпруг — шефът в производството на безалкохолни напитки Алфред Стийл, отпразнуваха първото полугодие от сватбата си… Съобщават, че Джек Уеб и жена му, актрисата Дороти Таун, имат семейни проблеми… Веднага след това ще чуете нещо от Нортуест Форд.“

Друг говорител се впусна в търговска реклама, която се видя на Марти не само неустоима, но и хумористична. „Можете да се сдобиете с нов Форд пикап само за 1454 долара — рече. — Чухте вярно — 1454 долара за Форд модел 1956 година. Това е така, защото ние търгуваме на едро…“

Разпознал очертанията на полицейска кола, Марти бързо изгаси светлините и изключи радиото. Нямаше да му се отрази добре, разбира се, ако полицията го заловеше. Даже ако се остави настрани фактът, че току-що бе пристигнал от друго време, щеше да има огромни трудности, за да обясни липсата на необходимите регистрационни документи за ДеЛоръна, както и на шофьорска книжка от 1955 година. Зачуди се какво ли ще кажат полицаите, ако им покаже книжката си от 1985 година!

— Ниско по тревата — промърмори. — Засега това е най-доброто, което мога да направя.

Плъзна се надолу в седалката и изгледа как с мъркане отмина патрулната кола. После стана, отиде до гаражната врата и се опита да я отвори. Беше заключена:

— По дяволите — изръмжа.

По някаква приумица бръкна в джоба на панталоните си и извади връзката ключове. Тридесет години са много време, за да остане работоспособна една ключалка, но си струваше да опита…

Тихо подсвирна, щом ключът се плъзна в патрона и се завъртя.

— Това е друга работа — рече. — Бях почнал да си мисля, че днес не ми върви.

Отвори гаража, влезе в ДеЛоръна и на заден ход го намести на девствената бетонна плоча. Малко по-късно, облечен във всекидневните си дрехи, излезе от къщата и тръгна по пътя към Хил Вали.

Някъде в града под него бе ключът, който можеше да го върне обратно в 1985. Където и да беше, налагаше се да го намери.

ПЕТА ГЛАВА

През 1955 повечето улици около неговия дом не бяха още прокарани, но въпреки това Марти намери пътя от къщи към Хил Вали относително лесно. Чувството му за посока бе добро, а и доста местни забележителности го насочваха през горичките и парцелите, които по-късно се бяха превърнали в улици и жилищни квартали. Опрости задачата си, държейки под око съдебната палата, а и с приближаването към центъра на града улиците и оградите бяха по-малко променени от годините.

Поне така изглеждаше отдалече. Като доближи, Марти разбра, че между 1955 и 1985 на практика всяка сграда бе променила вида си. Като цяло районът сега изглеждаше по-чист, изпълнен с живот, кипящ от работа и вълнение. Хората наоколо като че ли се познаваха един друг и бяха по-дружелюбни. Но ако това бе вярно спрямо тях, то се оказваше във вреда на един чужденец, какъвто бе Марти. Няколко пъти забеляза как хората го наблюдаваха, взирайки се подозрително в дрехите му. Той почти можеше да ги чуе как се питат: кой е този младеж? Защо носи зелени обувки? Да не е някаква лъжехитровата фукня от Ню Йорк?

Този начин на мислене разтревожи Марти само за кратко. Щом наближи градския площад, бе напълно завладян да наблюдава истинската история — на живо и в оригиналните й цветове. Фактът, че никой тук вероятно не може да сподели удивлението му, я правеше още по-очарователна. За околните нещата бяха обикновени и може би досадни. Минаващият край тях парад на хора и стилове бе нещо, което виждаха всеки ден и приемаха за нормално. За Марти това бе музей — сто процента точен и пулсиращ от живот.

Първото нещо, което привлече погледа му, бе големият плакат на ъгъла на площада между Втора и Главната улица ДОБРЕ ДОШЛИ В ХИЛ ВАЛИ. ПРЕКРАСНО МЯСТО ЗА ЖИВЕЕНЕ, ШОФИРАЙТЕ ВНИМАТЕЛНО. Символите на Джейситата, Оптимистите, и Бъдещите американски фермери, украсяваха плаката като медали върху гърдите на стар войник.

Марти сви надясно по Главната и мина край „Кафенето на Лу“ — „млечния бар“, който свързваше с младежките години на майка си и баща си. Заведението бе боядисано в гадно резедаво и почти празно, вероятно поради все още твърде ранния утринен час. Марти обаче можеше да си го представи пълно с младежи, поръчващи коли и малцове, съндита и бургери — точно както майка му беше описвала сцената. Сега кафенето бе населено само от един продавач и един-двама постоянни посетители на чашка кафе.

Като обърна гръб на млечния бар, Марти продължи разходката си край „Плочите на Рой“, друго любимо място за тийнейджърите от Хил Вали. Отпред имаше плакат, който гласеше: ТОКУ-ЩО ПРИСТИГНАЛИ — БАЛАДАТА ЗА ДЕЙВИ КРОКЕТ, 16 ТОНА И МНОГО ДРУГИ… Цветните плакати на витрините показваха четири певици, които се наричаха Кордето, други рекламираха „Пети Пейдж в страната Хай Фи“, „Айди в Диксиленд“ и „Незабравимите песни на Нат Кинг Коул“. Не се забелязваше и най-малкият намек, че рокендролът съществува или поне се задава.

До Рой имаше бензиностанция на „Тексако“ с голям надпис на ръка, който обявяваше: ВОЕННОВРЕМЕННА ЦЕНА 19 1/2 цента за галон. Марти се изхили вътрешно и приближи двете помпи. Едната — в зелено и сребристо — съдържаше Скай Чийф „супер“ бензин за 21,9 цента, червената предлагаше обикновен бензин само за 19,9 цента за галон. Автоматът за цигари пред сградата рекламираше цигари за „всички марки — по 20 цента пакета“, докато автоматът за безалкохолни предлагаше пепси-кола за десетаче.

Марти продължи към края на квартала и се оказа пред „Есекс“ — кинотеатър, който никога по-рано не бе виждал, но чувстваше, че го познава отблизо. Според майка му и баща му — особено когато няколко питиета развържеха устните им — „Есекс“ е бил местният салон за натискане в съботните вечери в началото и средата на петдесетте. Тук, на балкона или в дълбоките пазви на задните редове, се бяха пръкнали много горещи и прекрасни взаимоотношения. Понякога хората отиваха там дори за да видят някой филм, ако и старите посетители като мама и татко никога да не си спомняха какво се е прожектирало на екрана. Сега големи червени букви рекламираха КРАЛИЦАТА НА ГОВЕДАТА ОТ МОНТАНА с Барбара Стенуик и Роналд Рейгън. Под навеса се развяваше флагче с надпис КЛИМАТИЧНА ИНСТАЛАЦИЯ.

Като погледна оттатък тревистата ивица насред площада, Марти забеляза, че часовникът на бежовата сграда на съдебната палата наистина работи. Кога ли мълнията бе паднала върху му и го бе спряла завинаги? Опита се да си спомни какво бе казала госпожата с листовките по-рано този ден…

По-рано този ден? По-скоро след тридесет години в бъдещето, помисли Марти. Във всеки случай си спомни, че часовникът е спрял някъде през 1955. „Горе-долу сега — замисли се той. — Може би съм пристигнал точно навреме.“

Усмихна се. Големите исторически събития на другите градове бяха битки или паметни природни катастрофи; претенциите на Хил Вали за слава не съдържаха нищо по-вълнуващо от спирането на един часовник. Е, добре, най-малкото ще има какво да разправя на внуците си, ако те не го разпитват прекалено внимателно как се е получило, че самият той е присъствал на забележителното събитие тринадесет години преди да бъде роден.

Пресече края на площада и сви вдясно по Втора улица, която свързваше 395-о Западно и 295-о Източно шосе. До Банк ъф Америка — едно от малкото действащи и през 1985 учреждения, което беше тук и сега — бе екскурзионната агенция „Питай мистър Фостър“. Рекламираше „прекрасни десетдневни почивки в Куба“. Марти се изхили отново. Наслаждаваше се доста на познаването на малките тайни на историята, която още не бе настъпила.

До екскурзионната агенция бе долепена кантората за недвижимо имущество на Дж. Д. Армстронг.

На прозореца й имаше цветна реклама за Лъвските имения, неговият по-раншен и сегашен дом. Общата цена 17 500 долара включваше къща с три спални и гараж за две коли, оборудвана с „изцяло електрическа кухня“. Друга реклама предлагаше бомбени скривалища на също тъй разумни цени.

Продължи покрай „Бижутерията на Зал“, единственият магазин за канцеларски принадлежности в Хил Вали, бръснарницата, където се предлагаше подстригване за седемдесет и пет цента, мотела „Блубърд“ с неговите стаи за пет долара („и нагоре“, разбира се), магазинът на „Уестърн Ауто“, където се продаваше почти всичко — от въздушни пушки „Дейзи“ до „най-малкото радио в света“, което бе дълго около един фут. След „Дамска мода на Рут“ и нейните четиридесетдоларови рокли от Париж беше мястото на бъдещия представителен магазин на „Тойота“, сега известно като „Статлърс Мотърс Студебейкър“.

Това бе най-интересната историческа особеност на Хил Вали, поне в очите на Марти. Обичаше колите — стари и нови — и студебейкърът заемаше отделно кътче в сърцето му, защото също като „Едсел“ бе избуял и изчезнал повече или по-малко през живота на Марти.

Няколко мига разглежда изложбеното помещение, а после разучи колите втора ръка на съседния паркинг.

— Тия доста ще струват през 1985 — промърмори, — дори и тенекията вдясно.

Цените на четирите изложени за продан стари автомобили варираха от 950 до най-ниската — 395 долара. Всички изглеждаха чистички и имаха по една къса хвалба, написана с бяло, на предното си стъкло: „Бърз, чист“, „Малък пробег“, „Страхотна сделка за 450 долара“ и „Върви добре“ за тенекията. На Марти му се прищя да направи по едно кръгче с тях, но си знаеше, че никой продавач не би позволил това на един тийнейджър, особено по това време и на неговата възраст.

Като продължи покрай паркинга на „Студебейкър“, спря пред Градския театър — великолепно типично изпълнение в арт деко от тридесетте години. Боядисаната в светлокафяво кула се извисяваше над купола и покрития с червени плочки вход, обрамчен със снимки от сегашната си атракция, „Атомното хлапе“ с Мики Руни и Робърт Строс.

Марти не знаеше за какво се разправя в „Атомното хлапе“, но му хрумна, че би могъл да назове себе си с тази титла. Бе използвал малко количество плутоний и бе успял да се върне назад във времето — нещо, което никой друг никога не бе правил. Мисълта го поласка, но в същото време му дойде още една.

— И после? — попита на глас. — Колко ще продължи тая работа? Как ще се върна?

За пръв път му хрумна, че пътуването във времето може да не е обратим процес. Обстоятелствата, при които то бе станало например бяха съвсем научни, като по време на експеримента ученият бе убит, а пътешественикът във времето — преследван. Сега изглеждаше, че плутоният е бил достатъчен само за еднопосочно пътуване. Дали е така, размишляваше мрачно Марти.

Кой би могъл да му помогне? Кой би могъл да отговори на въпросите му? Вероятно никой през 1955 — една епоха, която все още се заглавичкваше с пътувания в космоса. Освен…

— Разбира се! — рече Марти и щракна с пръсти. — Док Браун трябва да е тук някъде.

Бързо се върна назад към млечния бар, където бе сигурен, че трябва да има телефонна будка. Понеже бе събота, мястото сега бе твърде пусто. Едно хлапе с вид на мухльо седеше на бара, ядеше оризови хрупанки и четеше комикс. То не вдигна поглед при влизането на Марти. Зад бара имаше надписи „Хамбургер — 25 цента“, „Шунка със сирене — 30 цента“, „Шоколадово сънди — 15 цента“. Цените очароваха Марти. Сигурно се бе захласнал по тях достатъчно дълго, за да убеди продавача, че това не е желателно.

— Каквото и да продаваш, момче, не го щем — рече рязко той.

— Нищо не продавам — отговори Марти. — Просто искам да използвам телефона.

Марти кимна и тръгна към будката отзад. Хвана указателя и запрелиства страниците, докато стигна до познатото име. „Браун Емит Л.“. Следваше думата „учен“, адресът на Браун и неговият номер.

Марти се усмихна и извади от джоба си петаче.

Телефонът звънеше ли, звънеше. Никой не вдигна.

— По дяволите — промърмори Марти и окачи слушалката. — Днес просто не ми върви.

Откъсна страницата от указателя и бавно се върна към бара.

— Можете ли да ми кажете къде е Ривърсайд Драйв 1640? — попита, когато най-накрая продавачът погледна към него.

— Ще поръчаш ли нещо, момче?

Марти сви рамене. Защо не, помисли си, ако това му донесе повече информация.

— Мм, разбира се. Дайте ми една „Сметка“.

Продавачът шумно въздъхна и го погледна въпросително.

— Ще я получиш по-късно.

— Какво?

— Не мога да ти дам сметката, преди да поръчаш нещо — изръмжа продавачът.

Марти не схвана, но реши да се извърти.

— Тогава ми дайте „Пепси Фри“.

— Момче — каза продавачът, без да се старае да прикрие нарастващото си раздразнение, — ако искаш пепси, ще трябва да си платиш.

Май бавно загрявам, помисли си Марти, като разбра, че се е опитвал да купи стоки, които още не са изобретени.

Продължиха да го гледат изпод рошавите вежди.

— Ъъ, ами дайте ми нещо за пиене, дето да не съдържа захар.

Мъжът кимна, излезе и се върна след миг с чаша вода и чашка шварц кафе. Марти не обичаше шварц.

— Имате ли Суитънлоу? — попита и после бързо добави: — Или нещо подобно?

— Кажи ми какво е това Суитънлоу — рече продавачът с подчертано спокоен глас.

— Изкуствен заместител на захарта без калории — каза Марти.

— Нямаме нищо такова.

Средните векове, помисли си Марти.

— Може би е по-добре да платите веднага — казаха отсреща, като гледаха подозрително Марти.

— Разбира се.

Бръкна в джоба си и откри само чифт петачета и едно десетаче. Сигурно няма да стигнат. Най-дребната пара в портфейла му беше една двадесетдоларова банкнота. Извади я и я подаде на човека.

— Двайсетак? — рече оня ужасѐн. — Да не си мислиш, че тук е банка? Не мога да развалям двайсет долара за една десетцентова чаша кафе, момче.

— О, то струва само десет цента? — усмихна се облекчено Марти. — Съжалявам. Мислех, че ще бъде много повече.

— Колко много повече?

— Е, поне петдесет цента.

— Слава Богу, нещата не са стигнали чак дотам — отговори продавачът, като взе монетата. После присви очи. — Я ми кажи, за какво му е на момче като теб двадесетдоларова банкнота?

Имаше само две възможности и доколкото едната беше свързана с незаконни действия, Марти реше да се признае виновен в другата.

— Аз съм разглезен богат хлапак. Отскоро съм в града.

Това прозвуча задоволително.

— Кажи на твоя старец, че за теб ще е много по-добре да си намериш работа и да научиш цената на парите, вместо да ти се дава всичко.

— Благодаря. Ще му кажа.

Продавачът се отдалечи.

Марти надигна кафето, отпи глътка, направи гримаса и го остави долу.

— Хей, Макфлай! — извика внезапно нечий глас.

Марти едва не разля кафето. Завъртя се на стола си и погледна в посоката, откъдето дойде гласът.

Четирима младежи на около седемнадесет години вървяха от входа на бара към мухльото, който седеше през няколко столчета. Лицето на предводителя му се видя смътно познато. Малките очички, извитите в презрителна усмивка устни и масивната челюст представляваха няколко предизвикателни ключа, но Марти не можеше да реши загадката. Другите трима също го затрудняваха като неописани типажи от този период. Единият жвакаше кибритена клечка и очевидно си мислеше, че това го прави да изглежда или непукист, или опасен, или и двете заедно; косата на втория, почти на границата на плешивостта, бе подстригана като канадска ливада; третият гледаше на света през очила за стереокино — с едно зелено и едно червено стъкло.

— Отговаряй, като ти говоря, Макфлай — рече водачът.

Господарският тон на гласа запълни и последното парче от мозайката на Марти. Разбира се! Тоя боклук бе просто по-младият вариант на най-големия от всички боклуци, Биф Тенън. А мухльото…

Марти го погледна внимателно. Нямаше съмнение, че мухльото е Джордж Макфлай, баща му. Същият ужасѐн израз в очите при приближаването на Биф Тенън, същите нервни маниери и телодвижения, които говореха всекиму, че би желал да бъде където и да е, само да не е близо до своя мъчител. За нещастие се забелязваше и същата страхливост, която го приковаваше на мястото като безпомощен роб.

— Здраво, Биф, как я караш? — попита младият Макфлай, като се опитваше да говори естествено, но не го докарваше много добре. В гласа му ясно се различаваше подмазваческия тон.

— К’во имаш предвид? — изстреля в отговор Биф, а кохортата му се разсмя. — Коя да карам?

— Ъъъ… такава е думата — промърмори Джордж. — Аз… просто исках да се уверя, че с тебе всичко е наред.

— Всичко? — повтори Биф. — Интересуваш се от всичко, свързано с мен? Това са много работи. Искаш да кажеш, че се интересуваш какво съм закусил, дали съм се оригнал след туй или не…

Приятелите му завиха от възторг, а Джордж се насили да се усмихне и млъкна.

Все същият боксов чувал, помисли Марти, като гледаше бъдещия си баща.

— Написа ли ми домашното, Макфлай? — попита Биф. — А, ирландска гнидо?

Очите на Джордж избегнаха очите на неговото наказание свише.

— Ами, не — промърмори кротко. — Направих си сметка, че то не ти трябва преди понеделник…

Биф се пресегна и три пъти почука с юмрук главата на Джордж.

— Ало — рече високо. — Има ли някой вкъщи?

Приятелите му още веднъж се разсмяха автоматично, подражавайки перфектно кучето на Павлов.

— Мисли, Макфлай — продължи Биф Тенън. — Мисли! Трябва да имам време да го препиша, нали? Можеш ли да си представиш какво ще стане, ако дам моето домашно с твоя почерк? Ще ме изхвърлят от училище.

— Аха — усмихна се Джордж. — Струва ми се, че не съм помислил за това. Съжалявам.

Марти въздъхна и поклати глава. Беше почти болезнено за гледане — това начало на тридесетгодишния мъчителен тест, на който баща му продължаваше да се проваля.

— Какво гледаш бе, рогач?

Марти внезапно осъзна, че думите бяха отправени към него, а не към баща му. Но вместо да отмести очи от достойната за съжаление драма, която се разиграваше пред него, продължи да гледа втренчено и с отвращение Тенън и Джордж Макфлай. За негово задоволство Биф погледна встрани.

— И какво ще стане с моето домашно, Макфлай? — попита, удължавайки времето, предназначено за тормоз.

Джордж сви рамене с жест, показващ донейде покорство, донейде уважение.

— Ъъъ, окей, Биф — рече. — Ще го напиша довечера и първата ми работа утре заран ще е да ти го донеса.

Биф хладно кимна.

— Не прекалено рано — каза. — В събота си отспивам. Ако ме събудиш, ще се наложи да ти посмачкам муцуната.

Приятелите му отново се закикотиха, което докара доволна усмивка на лицето на Биф. Джордж седеше като залепен на стола и всяка извивка на тялото му показваше, че не желае нищо повече от това днес вече да не вижда Биф Тенън.

Радостта му от оттеглянето на Биф обаче трябваше да бъде отложена за малко. Както се канеше да си тръгне, Биф внезапно се извъртя, погледна към краката на Джордж и рече:

— Хей, Макфлай, обувката ти се е развързала.

— А?

Когато Джордж сведе поглед надолу, Биф вдигна юмрук и го чукна по върха на брадичката. Ударът бе по-скоро объркващ, отколкото болезнен.

— Пак ли се хвана, Макфлай? — разсмя се Биф. — Абе, момче, ако някой поиска да те приспи, няма да има никакви трудности.

— Сигурно — промърмори Джордж.

— Хайде, момчета, да вървим — обяви Биф и ги поведе навън.

Джордж и Марти гледаха как излизат.

— Не мога да повярвам — каза накрая Марти. — Ти си младият Джордж Макфлай…

Неговият бъдещ баща го изгледа озадачено.

— Разбира се, че съм млад — каза той. — Познавам ли те отнякъде? Не ми се виждаш познат.

— Не — отговори Марти. — Но аз те познавам.

— Не от училище.

Марти поклати отрицателно глава.

— Тогава не можеш да ме познаваш — рече Джордж.

— Ами, знам те… Роден си на осемнадесети август и майка ти се казва Силвия. Вярно ли е?

Джордж поклати глава не защото информацията бе погрешна, а защото беше учуден. Да не би тоя приятел да е докопал училищните досиета или да е прегледал портфейла му? Младо ченге ли беше, що ли?

— Е? — продължи Марти. — Не е ли вярно? А не е ли вярно, че баща ти се е записал доброволец в Първата световна война на шестнадесет години, че са го изпратили във Франция, преди да открият това, и че го качили обратно на кораба, без да даде и изстрел?

Джордж едва не се задави с пепсито. Някой би могъл да събере другите сведения, като погледне някой въпросник, но историята за татко му бе известна само в собственото му семейство. Откъде я знае този младеж?

— Аха — отговори Джордж. — Всичко е вярно. Откъде го научи и кой си ти?

Както се забавляваше да удивлява и обърква младия Джордж Макфлай, Марти изведнъж осъзна, че няма правдоподобен отговор на въпроса. Не можеше, разбира се, да му каже истината. Тя не само не бе правдоподобна, но и можеше да предизвика нова канонада от въпроси.

В отговор се усмихна и се опита да бъде загадъчен.

— Нека речем, че съм твоят ангел-пазител — каза. — Само че цялата тая работа за твоето семейство всъщност не е важна. Важното е, че не трябва да позволяваш на тази отрепка Биф Тенън да те предизвиква.

— Това си е факт, човече.

Отговорът на обвинението на Марти — тъй бърз и прям — не дойде от Джордж Макфлай, а от Златния Уилсън, черния помощник, който метеше на няколко фута встрани. Като спря работата си, Златния отвърна на погледите им със своя собствен напрегнат и почти хипнотичен взор.

— Кажи де, защо оставяш това момче да те предизвиква? — попита.

Джордж примигна, удивен от обичайно тихия негър.

— Това не е за първи път, когато виждам да се отнася така с теб — продължи Златния. — Сума ти боклук съм изчистил тук, но от нищо не ми се повдига тъй, както когато го видя буквално да плюе върху теб. Защо не му се опънеш?

— Ами, ъъъ, по-голям е от мен — запелтечи Джордж с изтънял и безпомощно звучащ глас.

— Всеки е по-голям от теб, когато си застанал на колене — отговори Златния. — Слушай, ако искаш да успееш в този свят, трябва да се самоуважаваш. Ако сега оставиш хората да те тъпчат, ще те тъпчат през целия ти живот. Искаш да бъдеш изтривалка, хората да си изтриват краката в теб, докато умреш?

Джордж поклати глава. Жестът не бе много решителен.

— Човекът е прав — каза Марти. — А има много повече причини от теб да се свие и да умре.

— Това си е факт — кимна Златния. — Погледни ме. Повечето хора си мислят, че съм нищо, но аз знам, че съм нещо. Мислиш, че се каня да изкарам остатъка от живота си зад метлата в това скапано заведение?

Продавачът, привлечен от високите гласове, се появи на сцената. Сега гледаше Златния с крива усмивка.

— Внимавай, Златен — рече многозначително.

Златния не трепна.

— Не, господине! — каза той на Джордж. — Няма да свърша тук. Ще направя нещо от себе си! Ще изкарам вечерно училище. Всяка вечер в седмицата. Имам намерение да бъда някой!

— Златен? — намеси се Марти, защото нещо внезапно прищрака в мозъка му. — Да не би случайно Златния Уилсън?

Златния кимна.

— Аз съм — каза. — И ти можеш просто да запомниш това име, защото, както казах, то някой ден нещо ще означава.

Продавачът захихика.

— Прав е — рече Марти. — Всъщност някой ден той ще стане кмет на Хил Вали.

Златния се намръщи и изгледа внимателно Марти, като търсеше намек за сарказъм, който нормално би придружавал подобна забележка от страна на бял човек. Но изглежда измама нямаше. Този приятел или беше искрен, или беше най-добрият актьор в света. Златния реши и в двата случая да не се отклонява от коментара, а да го приеме като предизвикателство.

— Кмет? — каза. — Това е добра идея. Мога да покажа на народа как трябва да се управлява тоя град. Няма да бъда евтин политик, който непрекъснато търси лична изгода за чужда сметка. Ще бъда честен и ефективен — после, гледайки Марти, рече: — Да нямаш кристална топка или нещо такова? Откъде знаеш, че ще стана кмет?

— Просто знам и толкоз.

— Кога ще стане това?

Марти въздъхна. Отново се бе натикал в дълбокото с това свое знание за бъдещето.

— Наистина ли искаш да знаеш? — го контрира.

— Разбира се, човече. Кажи ми. Защо да не искам да знам кога ще стане?

— Защото е много далеч. Може да не пожелаеш да чакаш толкова дълго.

— Не, всичко е наред. Такова нещо си заслужава чакането. Освен това ще зная, че между сега и тогава нищо няма да ми се случи, нали?

Марти кимна.

— Ще бъдеш избран в края на седемдесетте — му рече.

— Моите седемдесет или хиляда деветстотин и седемдесетте? — усмихна се Златния.

— Хиляда деветстотин и седемдесетте.

— Пука ми! Това не е твърде много за чакане. Майка ми работи четиридесет години и нищо не постигна. Така че си мисля: мога да поработя още двадесет или двадесет и пет години за такава цел…

Докато Златния говореше, нервността на Джордж Макфлай се усили почти до непоносимост. Причината не беше в ситуацията или в думите на Златния. По-скоро се криеше в този млад човек, който претендираше, че знае всичко. Изглеждаше едва ли не от друг свят — тъй сигурен, спокоен, различен от всички други тийнейджъри, които Джордж познаваше. Бе облечен странно, прическата му също бе необичайна. Джордж не беше религиозен, но бе суеверен. Окултното, непознатото го тревожеха повече от твърдите обещания и структури на официалната религия. Ами ако този човек може да вижда бъдещето? Други на негово място биха приели това като благословия, като начин да забогатеят и да избегнат клопките на живота, но не и Джордж. Не искаше да знае какво лежи пред него или пред когото и да било другиго. По-добре да остане в неведение, отколкото да бъде принуден да мисли за някоя неизбежна трагедия или борба. Ако този младеж по някакъв начин знаеше всичко в миналото и бъдещето, Джордж би желал да се измъкне от него колкото е възможно по-скоро.

Щом стигна до това заключение, той се възползва от разговора между Златния и Марти, за да се примъкне малко по малко към вратата. След няколко секунди се шмугна зад ъгъла и тръпна бързо към колелото си.

Междувременно продавачът, който слушаше речите на Златния с нарастващо безпокойство, накрая успя да се намеси.

— Кмет — каза. — Ха! Черен кмет за този град. Ама че ден ще бъде!

— Почакай и ще видиш! — отвърна Златния. — Както рече този човек тука, някой ден ще стана кмет.

— Не съм много впечатлен от този човек тука — озъби се продавачът. — А ти просто продължавай да метеш.

Златния плъзна ръце нагоре по дръжката на метлата, но не почна веднага да работи.

— Кметът Златния Уилсън — каза тихо. — Харесва ми как звучи.

Марти се усмихна твърде доволен от себе си, задето бе вдъхновил Златния Уилсън или поне му беше дал надежда. Миг по-късно, когато разбра, че Джордж Макфлай вече не е в бара, усмивката му изчезна.

— Хей… — викна, като мярна гърба на Джордж, който подкара колелото.

Изтича вън от бара, размахвайки ръце.

— Джордж! — извика след отдалечаващата се фигура. — Хей, Джордж! Искам да говоря с теб!

Дали че не разбра, понеже не можеше да го чуе, или пък не желаеше да продължава разговора, Джордж Макфлай потегли, без дори да хвърли един поглед през рамо. Марти хукна след него, но после изведнъж си спомни, че баща му е израсъл на Сикаморовата улица близо до Втора. Веднъж семейството бе минало оттам с кола и му бяха посочили мястото. Уверен, че сега ще успее да намери къщата, Джордж забави тичането си и мина към бързо ходене.

Не бе много сигурен докъде би желал да стигнат взаимоотношенията му с младия Макфлай. Въпреки провалите си човекът все пак бе оцелял през следващите тридесет години. Това значеше нещо. Марти почувства непреодолим импулс поне веднъж да си поговори от сърце с него. Може би, ако не друго, би могъл да каже нещо, което да освободи Джордж Макфлай от потисничеството на Биф Тенън през следващите три десетилетия.

— Няма ли това да бъде прекрасен подарък? — каза на глас Марти, докато вървеше. Като си припомняше сцената, бе донякъде изненадан да открие такива топли чувства към бъдещия си баща. Дали защото сега имаха известна връзка? Никога по-рано не бе мислил за баща си като за млад човек. Но сега той бе тук, на годините на Марти. Би било голям майтап, разбира се, да види реакцията на баща си, като му каже кой е, но това беше невъзможно. В добавка това можеше да побърка Джордж така че Марти бързо се отърва от идеята си.

Чувството му за посока го изведе на Сикаморовата улица. Бе украсена от солидни къщи, изградени през двадесетте и тридесетте години. Навсякъде имаше огради от колове, които отделяха вчесаните полянки от добросъвестно оформените пътечки към вратите. Кварталът наоколо бе много по-приличен, отколкото го помнеше Марти, защото беше западнал в началото на седемдесетте.

Колелото на Джордж бе подпряно на едно надвиснало над Сикаморовата улица дърво, ала самият Джордж не се виждаше никъде. Марти спря за малко, като се чудеше дали да влезе в къщата. По всяка вероятност баба му ще бъде там, без съмнение много по-млада, отколкото някога я бе виждал. Марти не бе сигурен, че му се иска да мине през това изпитание. Беше му много близка и усещаше, че тази близост ще го издаде. Чувстваше, че макар по това време Марти още да не е бил роден, би усетила кой е и ужасно би се изплашила.

Вътрешният спор продължи само минута. Като погледна нагоре, през клоните на дървото Марти мерна Джордж. Бе се изкачил на близо двадесет фута и се бе курдисал несигурно върху дебел клон, който стърчеше далеч над улицата.

— Не мога да повярвам — въздъхна Марти. — Това е най-смелото нещо, което някога съм виждал да прави.

Скоро откри защо Джордж е поел такъв риск. В ръцете му имаше бинокъл и младежът го бе насочил към един прозорец на втория етаж на къщата отсреща. От равнището на улицата можеше да се видят женска глава в профил и чифт рамене. Марти можеше да си представи гледката от двадесет фута по-високо.

— Да пукна — промърмори с усмивка. — Татко бил царят на зяпачите.

Бързо се случиха две неща. Докато се опитваше да стигне до още по-добра позиция, Джордж внезапно загуби равновесие. Плъзна се встрани около дебелия клон, пресегна се отчаяно към него, не успя и после падна надолу към улицата. При падането тялото му се удари в няколко по-малки клона, които намалиха скоростта на спускането и вероятно му спестиха някоя счупена кост. Приземил се на хълбок и ударил леко глава, лежеше отпуснат и унесен насред пътя.

Точно в този момент една кола зави иззад ъгъла с голяма скорост и се насочи право към тялото на младежа.

Марти нямаше време да нададе предупредителен вик. Инстинктивно се хвърли към Джордж и умело го блъсна в кръста, като по тоя начин го отстрани от автомобила. Самият той обаче не бе такъв късметлия. Шофьорът натисна спирачките и зави, за да избегне двамата пубери, но успя да се размине само с Джордж. Чу се силно издумкване и калникът удари рамото и главата на Марти.

— Щури хлапета! — извика шофьорът не от гняв, а от ужас. — Не ми дадоха никаква възможност!

Едва не плачеше, когато се приведе над младежа, който бе спасил живота на другия.

— Моля те, Господи — замоли се. — Нека всичко да му е наред. Не мога да си позволя да ме съдят.

ШЕСТА ГЛАВА

Първото, което Марти видя след блестящия калник на колата, бе нежна бяла дантела, малко извън фокус, която се спускаше от ръба на една маса. Той примигна и огледа спалнята. Никога по-рано не я беше виждал. Най-далечната стена бе украсена с непознати картини и знаменца; вдясно от тях имаше прозорец, през който една улична лампа лееше остра и дразнеща светлина. Отново затвори очи.

Главата му бе студена и усещаше натиска на нещо сложено върху нея.

— Мисля, че ще се оправи напълно чу мек женски глас. Гласът беше познат.

— Мамо? Ти ли си? — прошепна Марти.

Грижливи ръце махнаха студения предмет от челото му и докоснаха бузите му.

— Шшт. Всичко ще е окей.

Беше майка му. Въпреки болката Марти отвори очи, но успя да види само някакъв силует. Гласът обаче не можеше да се сбърка.

— Боже, какъв ужасен кошмар — каза той. Сънувах, че съм се върнал назад във времето…

— Време за какво? — попита гласът.

Наистина бе майка му. Винаги тъй успокояващо прозаична. Марти се засили да седне, но отново полегна назад, защото усети леко замайване.

— Спокойно, спокойно — продължи гласът. — Спиш вече от девет часа. По-добре да не скачаш веднага от леглото. По-добре стани бавно.

— Беше гадно — продължи Марти. — Попаднах на едно ужасно място. Музиката беше отвратителна — нямаха Хю Луис. Околността още не бе застроена, освен една-единствена къща. Всичко изглеждаше тъй особено и хората се държаха така странно.

— Разбирам… Сънувал си, че си се върнал назад в друга епоха.

— Аха.

— Преди колко години?

— Тридесет.

— В дните на мухогонките? Трябва да е било интересно. Няма защо да се безпокоиш. Сега си здрав и читав, обратно в своето време, в добрата стара хиляда деветстотин петдесет и пета.

— Хиляда деветстотин петдесет и пета!

Като забрави болежката, Марти седна и включи нощната лампа.

— О, Господи! — рече той.

Младата жена бе същата, която Джордж Макфлай бе шпионирал. Но това бе само едната страна на проблема.

— Какво има? — попита загрижено тя.

— Ти си моята… моята м… — започна Марти.

— Твоята какво?

— Нищо. Не обръщай внимание.

Главата му падна назад върху възглавницата.

— Казвам се Лорейн — рече момичето. — Лорейн…

— Бейнс — продължи Марти.

Тя се усмихна.

— Откъде знаеш?

Той сви рамене.

— Поразпитах — каза загадъчно.

Лорейн вдигна стария компрес.

— Ще ти сложа нов лед.

Щом стана, за да излезе, от изненада Марти неволно пое въздух и това я накара да го изгледа внимателно.

— Добре ли си?

— Аха.

— Тогава какъв беше тоя звук?

— Просто си тъй слаба — отговори Марти.

— Предполагам, че трябва да ти благодаря — му каза. — Винаги съм си била слаба — и потупа плоския си корем. — Нали не си мислиш, че съм прекалено слаба?

— Не. Така е чудесно — искрено рече Марти.

— Благодаря, Калвин — и се усмихна.

— Калвин?

— Да. Не се ли казваш тъй?

— Не.

Намръщи се.

— Много странно. Бях сигурна. Твоето име не е Калвин Клайн?

— Не. Казвам се Марти.

— Тогава защо твоето бе…

Тя се изчерви и погледна встрани.

Марти изведнъж забеляза, че панталоните му са преметнати на стола в отсрещния ъгъл. Като се пресегна под завивката, разбра, че е само по бельо.

— Свалихме ги, когато те сложихме да легнеш — каза леко смутената Лорейн. — Никога по-рано не съм виждала виолетово бельо, още по-малко пък виолетово бельо с името на притежателя, изписано върху него.

— О — отговори Марти. — Това не е моето име. Калвин Клайн се казва производителят.

— А ти се казваш Марти?

— Да.

— Е, радвам се, че се запознахме, Марти — каза момичето и седна на леглото до него. Държането й сега изглеждаше различно — много по-малко майчинско и по-прелъстително. — А как ти е фамилията? — и се усмихна.

Думата „Макфлай“ се оформи на устните на Марти, но той съумя да не я произнесе. Тъй като Макфлай бе твърде рядко срещано име, щеше да бъде много трудно да се обясни съвпадението. Вместо да се нагърби с това, Марти присви очи, сякаш бе поразен от внезапна болка.

— О, бедното момче — прошепна Лорейн. Посегна да го докосне, но той се дръпна.

— Наред ли си?

— Да — и въздъхна, сякаш болката го бе отпуснала.

— Преча ли, като седя тук?

Марти преглътна.

— Не, разбира се — отговори, но още докато го казваше, неволно се премести колкото може по-далеч от нея. Бе усукал здравата одеялото около кръста си, очите му бяха неспокойни. Лорейн продължи да го гледа омаяно, очевидно без да съзнава нервността му.

— Тая цицина е доста голяма — рече накрая и посегна към челото му. Той се подчини с измъчена усмивка, докато тя не започна да прокарва пръсти през косата му. Щом започна да го прави, Марти се усети как малко по малко се отдръпва, докато…

Бух. Изведнъж се озова на пода, съвсем гол, ако не се смята бельото. Посегна за одеялото. Лорейн се изхили невъзпитано.

— Лорейн! Горе ли си!

Гласът бе придружен от звука на тежки стъпки по външните стъпала.

— Да, майко — рече Лорейн.

Сграбчи панталоните на Марти от стола и му ги хвърли. Легнал по гръб, той се напъха в тях, докато стъпките приближаваха.

— Как е пациентът? — попита Стела Бейнс с влизането си в стаята. После се огледа и добави: — Къде е той?

Марти погледна над ръба на леглото. Стела Бейнс, четиридесетгодишна, бъдеща негова баба, го изгледа. Беше бременна и изглеждаше ужасно млада. Ако Марти си спомняше правилно, би трябвало да е бременна с последното си дете, родено след вуйчо Джоуи пандизчията. Имаше същите хубави очи, както когато беше по-стара, много светлосини и малко тъжни.

— Марти, това е майка ми — каза Лорейн, като му подхвърли и ризата.

Облече я седнал.

— Здравейте — и се усмихна.

— Искаш ли да хапнеш нещо?

Марти кимна.

— Тогава слез долу.

Марти намери обувките си, обу ги и излезе след нея. Докато минаваха през хола, Стела Бейнс го дари с полуусмивка.

— Хайде, Марти, кажи ми откога си с цирка?

Марти успя само да се облещи. Лорейн издаде звук, който бе наполовина въздишка, наполовина яростно изсумтяване.

— Майко — рече, — как можа да го кажеш?

— Цирка ли? — измърмори Марти. — Аз не съм с цирка. Какво имате предвид?

— Дрехите ти изглеждат тъй необикновени — заяви Стела. — Помислихме, че може би участваш в някоя от пътуващите трупи.

Марти се усмихна и сви рамене. За хората от 1955 зелените обувки и ризата с факсимилето на Американското патентно бюро вероятно изглеждаха необичайни. Вместо да обяснява, че тия дрехи ще бъдат съвсем нормални през осемдесетте години, той рече:

— Изглежда харесвам странното облекло, госпожо. Съжалявам.

— Няма защо да се извиняваш. Просто бяхме малко заинтригувани.

Влязоха в дневната, където си почиваха четири деца и Сам Бейнс, бъдещият дядо на Марти. Сам — груб четиридесет и петгодишен мъж стоеше до черно-белия телевизор и нагласяше вътрешната антена. Не погледна към тях, докато изображението не се стабилизира.

— Сам, това е младежът, когото блъсна с колата — каза делово Стела. — Слава Богу, съвсем е здрав.

— Какво правеше насред улицата? — попита студено Сам. — Хлапе на твоята възраст…

— Той падна… — започна Марти. После реши да не казва, че баща му е паднал от дървото. Това можеше да доведе до смущаващи разкрития или най-малкото, до подозрения. — Той падна… на пътя — продължи Марти. Там беше другото момче. Аз се втурнах да го изблъскам от пътя ви. Не го ли видяхте, господине?

— Татко нищо не вижда, когато кара — рече Лорейн.

— Какви ги дрънкаш? — отсече баща й. — Аз съм страхотен шофьор. Само че когато хлапетата започнат да изскачат отпреди ти и най-добрият шофьор нищо не може да стори.

— Особено ако е взел завоя на две колела — прибави Лорейн.

— Между другото — намеси се Марти, — какво стана с другото момче?

— Просто стана и изчезна — каза Сам.

— Сигурно не е искал да се замесва — промърмори Марти, като си мислеше колко МНОГО е в стила на Макфлай тази постъпка.

— Във всеки случай — рече Сам, като пак се обърна към вътрешната антена, — пешеходците нямат право да вършат дивотии насред улицата. Всеки съдия ще ти го каже.

— О, не му обръщай внимание — каза Стела. Пак са го прихванали. — Поведе Марти към трапезарията и викна през рамо на Сам: — Стига си си губил времето с това нещо. Време е за вечеря.

Сам преднамерено не й обърна внимание и продължи да регулира вътрешната антена, докато картината изобщо не можеше да се гледа.

Трапезарията вече бе наполовина пълна с народ. Готови да се захванат за работа, на масата бяха: дванадесетгодишният Милтън, който носеше шапка от миеща се мечка като на Дейви Крокет; шестгодишната Сали; четиригодишният Тоби и — в кошарката на пода — единадесетмесечният Джоуи.

Стела ги представи. Марти беше абсолютно очарован да види лелите и вуйчовците си тъй различни. Джоуи, който се канеше да направи първите стъпки в дългия си злощастен живот, тропаше по пръчките на кошарката и се лигавеше с все сила. Марти го погледна и поклати глава. Значи ти си моят вуйчо Джоуи, помисли си, свиквай с тия пръчки, дете.

— Изглежда му харесва да е там — каза на Стела. — Сякаш там му е мястото.

— О, да — отговори тя, без да съзнава лекия сарказъм на Марти. — Малкият Джоуи обича кошарката си. Щом го извадиш от нея, започва да реве. Така че повечето време го държим там. Изглежда това го прави щастлив и със сигурност го успокоява.

„Вече са го настанили в изправително заведение“, — помисли си Марти, като се смееше вътрешно.

— Надявам се, че обичаш руло Стефани, Марти — каза Стела.

„Някои неща никога не се променят“, — помисли Марти.

— О, да — рече той.

— Седни тук, Марти — предложи Лорейн, като издърпа стола до нейния.

— Благодаря.

Марти седна и забеляза, че чинията пред него вече е напълнена с руло Стефани, доматено пюре, мешани зеленчуци и макарони със сирене. Всъщност вечерята беше точно копие на вечерята, която бе изял предната вечер през 1985 година.

Всички се включиха, дори Лорейн, която бърникаше в храната си. Марти се зачуди кога ли е направила прехода от взискателен злоядко към машина за лапане.

Докато семейството се хранеше, Стела раздаваше нареждания и критики, насочени към всекиго освен към Марти. „Милтън, не яж тъй бързо! Лорейн, не ядеш достатъчно. Вземи си малко доматено пюре… Сали, не дръж така вилицата. Изглеждаш като че ли току-що си излязъл от качето с туршията… Не бутай всичко по масата, Тоби… Божичко… Сам, ще престанеш ли да си губиш времето с тоя телевизор? Ела да ядеш…“

Съпругът й обаче нямаше никакво намерение да се откаже от гледане по време на вечеря. Като излезе с големи крачки от дневната, скоро се появи с чисто нова вътрешна антена, поставена на шперплатова количка.

— Я вижте — провъзгласи гордо. — Сам направих количката, за да можем да я вкарваме в трапезарията и да гледаме Джеки Глисън, докато ядем.

— Ихаа! — възкликна Милтън.

Г-жа Бейнс уморено въздъхна. Може би единственият период, когато тя се разпореждаше с вниманието на другите, бе през часа за вечеря. Сега Сам бе намерил начин да й го отнеме. Беше обаче достатъчно мъдра, за да разбере, че ме може да се пребори.

Сам си поигра с новата антена и накрая успя да докара доста мъгливо изображение на реклама за цигари.

Марти гледаше като омагьосан как един хирург излезе от операционната, запали цигара и заговори на публиката. „След напрежението от три поредни белодробни операции обичам да се отпускам, като запаля «Сър Уолтър Рандолф». Зная, че финият вкус на тютюна ще успокои нервите ми и ще подобри кръвообращението ми…“

— Това е невероятно! — каза Марти, без да се усети. Никога не беше виждал реклама на цигари по телевизията и не можеше напълно да проумее цялото й безочие.

Сам Бейнс помисли, че младежът коментира прекрасната настройка, която бе постигнал. Той просия и рече:

— Аха. Виж само какъв образ… Кристалночист. Имаш право, момче, невероятен е.

— Имах предвид рекламата за цигари — отговори Марти.

— Какво й е толкоз невероятното? — попита Лорейн.

— Начинът, по който я прави докторът. Пушенето на цигари предизвиква рак на белите дробове. Как може да прави белодробни операции и после да пафка цигара? Това е идиотщина!

— Хайде де — промърмори Сам. — Нищо още не са доказали. Не виждам защо един доктор да не може да рекламира цигари, ако желае.

— Защото е аморално.

— Я не бъди глупав.

Самодоволният тон на Сам раздразни Марти.

— Е добре — каза, — някой ден ще го забранят. Защото глупавото е това…

Като се изключат най-малките, които не разбираха, останалата част от семейството зяпна Марти с удивление. Да кажеш, че някой ден по американската телевизия няма да се излъчват реклами за цигари, бе равносилно да речеш, че някой ден Коледа ще минава и без Дядо Коледа. Единствено Лорейн гледаше, като че ли в изявлението на Марти можеше да има някакво рационално зърно.

— Е — внимателно рече тя, — може и да не стане, но аз мисля, че е добра идея. Твърде много младежи гледат тия реклами по телевизията и си мислят, че това е най-хитрото нещо, което могат да направят.

Сам всъщност не бе в състояние да спори истински на тая тема, затова реши да насочи разговора в друга посока.

— Защо да искаш да ходиш на кино, когато можеш да гледаш безплатно това у дома си? — превъзнесе се той.

— Имате ли телевизор? — попита Лорейн, гледайки топло Марти.

— Да — отговори той. — Два.

— Еее! Сигурно сте богати! — възкликна Милтън.

— И освен това са цветни — добави Марти, преди да се усети, че това не е най-умното нещо което можеше да каже на едно семейство от 1955.

Очите на Милтън се разшириха.

— Ха-ха — подигра се Сам Бейнс.

Стела се усмихна снизходително.

— Той те дразни, Милтън — рече тя. — Никой все още няма два телевизора… цветни.

Тя погледна за потвърждение към Марти.

— Да, така е — кимна. — Просто те будалках, Милти.

Рекламите свършиха и започна „Младоженците“. Марти незабавно разпозна серията — класическата „Човекът от космоса“. Почти без да съзнава какво прави, започна да изрича репликите част от секундата преди актьорите. Всички на масата го наблюдаваха с различна степен на удивление. Лорейн се смееше на всяка реплика, баща й се намръщи.

— Откъде знаеш репликите? — попита Милтън.

— Тая серия вече съм я гледал — отговори той.

— Как така си я гледал? — попита Милтън. — Абсолютно нова е.

— Гледах повторението.

— Какво повторение?

— Ще разбереш.

— Окей, умнико — настоя Милтън. — Разправи ми какво ще стане.

— Добре — рече Марти. — Тази си я бива. Ралф се преоблича като „човек от космоса“.

— Тишина! — заповяда Сам. — Искам да гледам!

Семейството замлъкна може би за минута. После Стела изгледа внимателно Марти.

— Знаеш ли, много ми напомняш за някого — каза. — Познавам ли майка ти?

Марти не сдържа усмивката си.

— Да, мисля, че я познавате — отговори, като хвърли косо бърз поглед към Лорейн и леко се усмихна.

— Искам да й звънна — каза Стела. — Нали разбираш, за да й кажа, че с теб всичко е наред.

— Няма да можете — изтърси Марти.

— Защо?

— Ами… Тя още не си е вкъщи. Вкъщи няма никого.

— Работи ли?

— Не точно — изклинчи Марти. — И двамата ми родители са един вид надалече.

— Не разбирам…

— Всичко е наред, госпожо Бейнс — увери я Марти. — Мама е свикнала да се прибирам късно. Даже няма да й липсвам.

— Сигурен ли си?

— Да, госпожо. Може да ме няма през следващите тринадесет години и тя дори няма да забележи.

Отговорът очевидно достави удоволствие на Милтън, защото се засмя достатъчно силно, за да изсипе част от храната си.

— Никой ли не гледа тоя филм? — измърмори раздразнено Сам.

Последва още една минута мълчание. После, точно когато започна нова серия реклами, Марти се сети, че искаше да види Док Браун.

— Ъъ, може ли някой да ми каже къде е „Ривърсайд Драйв 5?“ — попита.

— „Ривърсайд“? — отговори Сам. — Разбира се. В източната част на града веднага след „Мейпъл“.

— Веднага след Мейпъл? — повтори озадачено Марти. — Но това е „Джей Еф Кей Драйв“…

— Джей Еф какво?

— „Джон Ф. Кенеди Драйв“.

— Кой, по дяволите, е Джон Ф. Кенеди? — запита Сам.

— Ъъ, няма значение.

— Просто продължаваш все на изток, докато стигнеш „Мейпъл“ — рече Сам. — Следващата е „Ривърсайд“.

— Благодаря.

— Майко — рече Лорейн. — Щом родителите на Марти ги няма, не мислиш ли, че ще е по-добре да прекара нощта тук? Не бих желала нещо да му се случи с тая цицина на главата. Може да припадне или нещо друго да стане…

Тя отправи към Марти леко флиртуваща усмивка, а той слабо се усмихна в отговор.

— Марти, може би Лорейн е права. Може би ще е по-добре да прекараш нощта тук. Все пак точно татко те блъсна. Това значи, че сме отговорни за теб…

— Юридически не сме — разгорещено я прекъсна Сам.

— Може би, но морално сме отговорни — остро отвърна Стела. Погледна към Марти за отговор.

— Не зная… — поколеба се да вземе бързо решение.

— Можеш да спиш в моята стая — предложи Лорейн.

— Лори е лапнала — подразни я Милтън. — Лори е лапнала…

Лорейн се изправи на стола си и царствено изгледа по-малкия си брат.

— Просто се опитвам да бъда гостоприемна.

Никой не й повярва, най-малко пък Марти. Той погледна часовника си и бутна настрани чинията.

— Ъъ… нали ще ме извините, но наистина трябва да си ходя.

— Но има и пай… — запротестира Стела.

— Наистина съжалявам — заяви Марти. — Имам среща с този човек…

Стана и кимна на Сам и децата, които продължаваха да ядат.

— Благодаря ви за всичко. Ще се видим по-нататък. Доста по-нататък.

След миг беше излязъл.

Лорейн въздъхна:

— Чудя се какво ли казахме, че направи така.

— Той е много странен младеж — промърмори Стела. — Повечето време е твърде приятен, но понякога сякаш се отнася в друг свят.

— Той е един идиот — коригира я Сам Бейнс. — Това се дължи на възпитанието му. Вероятно и родителите му са идиоти, а може би и прародителите. Няма да се учудя, ако цялото семейство са луди. Мрачно погледна Лорейн. — Ако някога имаш дете, което да се държи така, ще те лиша от наследство. Това се отнася и за всички вас.

След като по този начин възвърна господството у дома си, натовари вилицата си с огромна хапка разтворимо пюре и пак насочи внимание към Джеки Глисън.

СЕДМА ГЛАВА

Док Браун нагласи инструмента на главата си, разбърка колодата и изтегли още една карта. Остави я с гърба нагоре върху масата и завъртя няколко телефонни шайби, които задействаха приспособлението на главата му. Стаята се изпълни с тракане и пред очите на Браун бързо премина образът на вале пика.

— Отлично! — извика.

Обърна картата. Беше тройка каро.

— По дяволите — промърмори.

Опита отново и отново не успя да идентифицира вярната карта.

Като остави на главата последното си изобретение, стана и се заразхожда. Къде бе грешката му? В машината или в самия него? Леко пробождане в главата му напомни, че грешката може би се корени в собствения му мозък. Тази сутрин, докато окачваше един часовник в банята, бе паднал от клозетната чиния и бе получил страхотен удар по черепа. Тъй като мозъкът е сложна плетеница от електрически импулси и енергии, наистина бе възможно ударът да е причинил такова мощно късо съединение, че експериментите да станат невалидни. Но денят не бе изцяло загубен. Падането породи в мозъка му нещо, което го подбуди да пише в продължение на няколко часа. Когато свърши и препрочете написаното, бе сигурен, че в областта на пътуването във времето е постигнат пробив. Вълнението от този нов проект също би могло да повлияе при експериментите му за увеличаване на мозъчните способности.

Докато крачеше, се зърна в огледалото и това го накара да се усмихне. Колко ексцентричен изглеждаше с тоя конгломерат от електронни помпи, реостати, измерителни уреди, жици и антени на главата. Склонен бе да признае, че отговаря на идеалния стереотипен образ на лудия изобретател. Голяма работа. Ако устройството се окажеше годно да чете мисли, нямаше да има значение как изглежда.

Докато се самоизучаваше, чудейки се дали да продължи още да работи или не, Коперник започна да лае. Кучето, което беше третият поред любимец, наречен на някой прочут учен, се втурна от кухнята в дневната и пристигна точно когато се почука.

Без да маха приспособлението — беше тъй трудно да си го слага на главата, — Док Браун отиде до вратата и я отвори. Там имаше младеж на може би седемнадесет години. Появяването му едва не накара Браун да плесне с ръце от абсолютно удоволствие, защото младежът носеше риза, украсена с увеличеното изображение на входящ номер от патентното бюро. Лесно можете да си представите как зарадва това сърцето на отхвърляния, пренебрегван и навикнал на лошо отношение изобретател.

При такова щастливо разположение на духа Док Браун реши да продължи експеримента си. Щракна ключа, почака да загрее, насочи пръст към младежа и каза:

— Не казвай нито дума.

Младежът се подчини и затвори уста, преди да успее да каже нещо.

— Сега ще позная как се казваш — рече Док Браун. Мисли за името си.

Марти го послуша. Беше щастлив, като видя, че Док Браун си е все същият образ, с много по-младежки вид, разбира се, но със същите маниери и изрази. Беше му приятно пак да го види, макар да се бяха разделили само преди един ден.

— Питър Данфорт — каза Док Браун.

— Не.

— Ивън Уентуърт… младши!

— Не, господине. Съжалявам.

— Малвин Петручи.

Марти поклати глава.

— Но първото ми име започва с „м“ — добави окуражително.

— Това не е достатъчно добре — промърмори Док Браун. — Може би не е достатъчно добър със собствените имена — и като щракна друг ключ на своя „Анализатор на мозъчни вълни“, притвори очи и отново се замисли дълбоко…

— Я да видим сега — рече накрая. — Идваш отдалече…

— Да!

— … защото искаш… да се абонирам за „Сатърди Ивнинг Поуст“.

— Не…

— „Колиърс…“

— Не. Аз…

— Не ми казвай! — Отхвърли глава назад и се замисли за малко. — Печени фъстъци! — направо изкрещя. — Продаваш печени фъстъци за бойскаутите! Колко съм глупав, че не го казах веднага!

— Не.

Док Браун оклюма. Марти би желал да можеше да му съобщи по-добри вести, но лъжите изобщо нямаше да са от полза за неговия приятел.

— Да не би да си дошъл, защото искаш да използваш банята? — попита Браун доста по-унило.

— Не, Док Браун — отговори Марти, — но съм тук за нещо, което е много важно и за двама ни.

— Какво продаваш? — попита Док. — Всички търговски агенти започват по тоя начин.

— Нищо не продавам. Слушай, аз съм от бъдещето. Дойдох тук с машината на времето, която ти изобрети и сега имам нужда от твоята помощ, за да се върна обратно.

— Къде обратно?

— Хиляда деветстотин осемдесет и пета.

— Невероятно — изпуфтя Док Браун. — Господи, знаеш ли какво означава това?

Замълча драматично и започна да откача усложненото приспособление от главата си.

— Какво означава?

— Означава, че тая проклета работа въобще не работи! — викна, като запокити машинарията на пода. Строши се на няколко парчета; навсякъде се разхвърчаха стъкла и пластмаса. — Шест месеца работа на вятъра! Къде ли съм сбъркал?

— Моля те, Док — настоя Марти. — Забрави за устройството за четене на мисли. Никога няма да го накараш да проработи.

— Кой ти каза?

— Аз ти казвам. Слушай, голямото ти постижение ще бъде машината за пътуване във времето. Вместо да си губиш времето с разни други устройства, трябва да измислиш как ще действа машината на времето… Защото се нуждая от твоята помощ. Ти ме остави да заседна тук, в петдесет и пета година.

Док Браун сви вежди и потърка превръзката на главата си.

— За каква машина за пътуване във времето говориш? — попита. — Не съм измислил никаква такава машина.

— Не, но ще измислиш — рече Марти. — И аз ще бъда първият, който ще я използва, като се изключи твоето куче Айнщайн.

— Моето куче се казва Коперник.

Марти кимна.

— Това съвпада. Ти кръщаваш любимците си на велики учени. Не е ли логично някое от бъдещите ти кучета да се казва Айнщайн?

— Има някакъв смисъл — призна Браун. — Но откъде да знам, че си от бъдещето? Наоколо има сума ти хора, които си мислят, че съм чудак и досадник. Може да са те пратили като някакъв кофти номер.

— Аз не съм номер — отвърна Марти. — И мога да ти го докажа.

Бръкна в джоба и извади портфейла си.

— Виж — каза. — Това е шофьорската ми книжка. Погледни датите на нея.

Подаде я на Док Браун.

— Видя ли докога е валидна? — каза Марти. — Хиляда деветстотин осемдесет и седма. Видя ли кога съм роден? Хиляда деветстотин шейсет и осма.

— Искаш да кажеш, че още не си роден? — попита Док Браун. Огледа книжката от всички страни. — Наистина изглежда оригинална — промълви.

— Оригинална е.

Като порови още в портфейла си, Марти извади карта за библиотеката, чийто срок изтичаше през 1986, нова банкнота и семейна снимка. Една по една ги подаде на Док Браун за изследване.

— Погледни тая двадесетдоларова банкнота — рече. — Отпечатана през 1981… А тук сме снимани със сестра ми и брат ми…

— Е, и?

— Е, и погледни фланелата на сестра ми. Пише, че е от класа на 84-а, нали?

Док Браун кимна, после сви рамене.

— Доста посредствена фалшификация — каза. — Изглежда сякаш са отрязали главата на брат ти.

С нарастващо раздразнение Марти натика снимката обратно в портфейла си, без да я погледне. Ако Док Браун не вярваше на разказа му, кой друг би повярвал?

Беше едновременно иронично и вбесяващо, че човекът, който стоеше в дъното на неговия проблем, не вярваше в собствения си успех.

— Моля те, Док — рече развълнувано. — Трябва да ми повярваш! Говоря ти истината.

Док го огледа с присвити очи.

— Добре, Момче от бъдещето — и му се усмихна. — Ще ти дам един малък тест. Кой ще спечели бейзболния шампионат през петдесет и шеста?

За нещастие Марти нямаше енциклопедични познания за спортните събития, макар и да се интересуваше от тях, както и повечето юноши на неговата възраст.

— Не знам — призна си той. — Това е било преди почти тридесет години.

— Не, това е само след една година — бързо рече Док Браун, преди да осъзнае, че те разглеждат една и съща дата от различни гледни точки. — Добре — продължи — аз съм от „Бруклин“. Колко пъти ще спечелят шампионата и флага през шейсетте и седемдесетте години?

— Мисля, че нито веднъж — отговори Марти. — „Бруклин“ даже не са в лигата.

Док Браун се изсмя подигравателно.

— Не са в лигата? — рече, като поклащаше глава. — „Бруклин“? Не вярвам.

— Това е истината.

— Това са глупости. Тогава кой ще спечели флаговете?

— „Миракъл Метс“ спечелиха един страхотен шампионат през шейсет и девета — каза Марти. — Но аз съм от „Сан Диего Падре“. И „Чарджърс“ също ми харесват.

— „Метс“ — повтори Док. — Кои са тия „Миракъл Метс“? А „Сан Диего“? Будалкаш ли ме?

— Не. Отборите непрекъснато се сменят.

— Да, но не чак толкова — промърмори Док. — Не познавам нито един отбор от тия, който спомена. Кои са големите футболни отбори?

— „Ел Ей Рейдърс“… „Маями Долфинс“… „Далас Каубойс“… „Сан Франциско Фортинайнърс“.

— Най-накрая — рече Док Браун. — Разпознах един отбор. Невероятно. А какво ще кажеш за това: кой ще е президент на Съединените щати през 1985?

— Роналд Рейгън.

— Роналд Рейгън актьорът? — попита Док Браун, като тръскаше глава.

Марти кимна малко обезсърчено. Предпочиташе Док Браун да бе задал друг въпрос.

— Това е най-безумното нещо, което някога съм чувал — промърмори Док Браун. — Сигурно би могъл да измислиш и по-добър отговор.

Като вдигна своя „Анализатор на мозъчни вълни“, Док Браун се запъти към гаража. Що се отнасяше до него, майтапът беше приключил. Нямаше идея какво са целели с това, но ако някой е успял да се посмее на негова сметка, халал да му е. Марти го последва.

— Моля те, остави ме на мира — рече през рамо Док Браун на излизане от стаята.

Марти, който трескаво мислеше какво може да каже, за да го убеди, изведнъж си спомни кея е днешната дата — събота, пети ноември 1955. Не беше ли това денят, когато Док се бе подхлъзнал на тоалетната чиния и…?

Разбира се възкликна Марти. Той даже има цицина за доказателство.

Втурна се след Док Браун и започна скорострелен речитатив.

— Доктор Браун, изслушайте ме! — рече. — Тази цицина на главата ви… Аз зная как сте я получили! Станало е тази сутрин! Окачвали сте един часовник, паднали сте от тоалетната чиния и сте ударили главата си в мивката…

Док Браун се извъртя, за да го изгледа.

— Какво си правил, шпионирал ли си ме? — натърти той. — Не мога ли да остана насаме дори в банята? Като седна сега, трябва ли да се тревожа заради някакъв идиот, който ме гледа с бинокъл?

— Не — увери го Марти. — Не съм те шпионирал. През осемдесет и пета ти ми каза за тая сутрин. Каза, че след падането си имал нещо като прозрение за кондензатора на потока, който е сърцето на машината на времето.

Док Браун се намръщи. Тая загадка си я биваше. Откъде младежът би могъл да знае какво му е минало през ума, ако сам не му е казал? Докато се опитваше да намери отговор, Марти разтвори длани и зададе същия въпрос.

— Док, как иначе бих могъл да знам това, ако не съм от бъдещето?

— Може би умееш да четеш мисли.

— Да, ама не умея. Аз съм просто едно обикновено момче, на което ти се доверяваше.

— Къде е сега тая машина на времето? — каза Док Браун. Започваше да любопитства.

— Скрих я — отговори Марти. — Прибрах я на сигурно в един гараж. Толкова е лъскава, че не бих могъл да я карам по улиците, без всички да я забележат. Даже ченгетата сигурно биха ме арестували.

Док Браун дълго-дълго гледа младежа. Искаше му се да повярва, но нещо липсваше. Цялата работа беше прекалено фантастична. Момчето просто бе един добър актьор, когото някой беше наел за случая. Нямаше значение какви мотиви се криеха зад неговия разказ. Имаше да върши други неща.

— Лека нощ, момче от бъдещето — каза, като затвори малката врата на гаража.

Почти минута Марти стоя мълчаливо на мястото си. Колкото и да се напъваше, не се сещаше за никой, който би могъл да му помогне, освен за Док Браун. Това значеше единствено, че щом Браун изисква повече доказателства, за да повярва, ще трябва да му ги достави.

Но той сигурно няма да ме пусне вътре втори път, ако разбере, че съм аз — въздъхна.

Погледна надолу и забеляза същото растение, но сега много по-малко, да стои отвън в саксията до вратата на гаража на Док.

— Дали няма да може…? — и се усмихна.

Наведе се, вдигна саксията и намери ключа. Сложи го в джоба си и тръгна.

Бе намислил да изчака, докато се стъмни и ДеЛорънът стане по-незабележим. Самата машина сигурно щеше да впечатли Док Браун, а няколкото предмета от 1985 вътре щяха да послужат като доказателство. Марти се върна, без да бърза, обратно на градския площад, купи си бургер и пепси и се загледа в стрелките на градския часовник, които бавно се движеха към четири часа. Накрая му писна да зяпа хората наоколо и реши да иде на кино.

Тръгна към „Есекс“, но само след няколко крачки свърна наляво. Уестърните не бяха предпочитаният му киножанр, а Роналд Рейгън далеч не бе най-любимият му актьор. Ако не друго, поне не бе гледал „Атомното хлапе“ по телевизията.

Плати с удоволствие петдесет цента за вход, купи за десетаче един „Олмънд Джой“ и влезе. Филмът бе доста тромав и Марти направо започна да съжалява за телевизионните реклами като средство за прогонване на скуката. След деветдесет минути, измъчен от историята на разказвача, който бе получил имунитет срещу атомната радиация и бе започнал да лови комунистически шпиони, излезе навън и с облекчение забеляза, че се е стъмнило.

Докато се върне вкъщи, смрачи се съвсем. Марти отвори гаража, влезе в ДеЛоръна, отпусна назад седалката и притвори очи. Бе решил да изчака поне до полунощ, тъй че по улиците да има по-малко хора, които могат да видят тази негова кола от друг свят.

Накрая заспа на пресекулки, с поредица от сънища, които му напомниха, че е в тежко положение… Видя се преследван от професионални комарджии, които ужасно искаха да извадят мозъка му заради знанията за бъдещето, които можеха да се обърнат в пари… Полицията и държавните чиновници междувременно се стараеха да му запушат устата, за да избегнат паниката… Лорейн търсеше тялото му… Не можеше да се върне в 1985 при Дженифър и приятелите си… Като се събуди изведнъж, погледна цифровия часовник на арматурното табло на ДеЛоръна. Минаваше полунощ.

Като запали колата, той я изкара тихо от гаража и се върна в къщата на Док Браун на „Ривърсайд Драйв“. Верен на образа си, Хил Вали отрано бе опразнил тротоарите и по улиците се движеха само няколко автомобила.

Щом пристигна, Марти отвори вратата на гаража на Док с ключа, който бе взел, и вкара вътре ДеЛоръна. Док Браун спеше с гръмко похъркваме на работния си тезгях. Под отпуснатата му фигура бяха чертежите на анализатора на мозъчните вълни и пълен със записки бележник.

Марти леко докосна Док по рамото.

— Док… Събуди се — прошепна.

Очите на Док се отвориха с примигване.

— А? — промърмори с надебелял глас. Лицето му не изразяваше нищо.

— Аз съм — рече Марти.

Яростно пламъче заблестя в очите на Док Браун.

— Какво, по дяволите, правиш тук? — запита той. — Как влезе, по дяволите?

— Взех ключа…

— Много си бил смел…

При тези думи очите на Док Браун попаднаха на ДеЛоръна и думите замряха в гърлото му.

— Боже Господи… — промълви.

— Това е твоята машина на времето, Док — усмихна се Марти. — Докарах я.

Док тръгна към нея; очите му бяха разширени от учудване, а устата му отворена. Марти помисли: още малко и ще му потекат слюнките.

— Сега ще ми повярваш ли?

Док Браун не отговори. Много внимателно направи пълна обиколка около машината. После извади едно сгънато листче от джоба си и го подаде на Марти.

— След като паднах от чинията — каза, — начертах това. Вижда ли ти се познато?

Марти разгъна листчето и моментално разпозна грубата, но точна схема на кондензатора на потока.

— Печелиш — отговори.

Отвори вратата на колата и извади истинския кондензатор. Щом го зърнаха, очите на Док Браун светнаха. Заподскача на място, развика се, изстрелвайки отделни думи между ликуващите радостни звуци.

— Ха! Работи… работи! — хриптеше той. — Най-накрая изобретих нещо, което работи!

Внезапно се протегна, прегърна силно Марти и го целуна по бузата.

— Страхотно е! — Преливаше от радост. — Прекрасно е! Не мога да повярвам!

Но очевидно беше повярвал, защото следващото, което направи, бе да застане много чинно, сякаш се обръщаше към аудитория от много учени хора.

— Дами и господа — каза с дълбок и звучен глас, — и членове на Нобеловия комитет… За мен е голяма чест да приема Нобеловата награда за хиляда деветстотин…

Спря и се обърна към Марти.

— В коя година получих Нобеловата награда? — попита.

После, преди Марти да може да каже нещо, размаха ръце и продължи.

— Не, чакай, не ми казвай. Не искам да знам. Нека да бъде чудесна изненада. Никой не трябва да знае твърде много за съдбата си.

Тъкмо се бе обърнал отново към невидимата си аудитория, когато чертите му отразиха внезапна мисъл.

— Стой! — рече. — Задръж за малко! Сега се сетих. Ти спомена нещо в смисъл, че си бил първото ми опитно свинче, като се изключи кучето.

— Точно така.

— И каза още, че съм те зарязал тук, в 1955…

Марти кимна.

— Защо ще го правя? — високомерно попита Док Браун. — Аз съм учен с чувство за отговорност. — Всеки опит, който съм правил, е бил абсолютно безопасен. Никога не бих пратил момче назад във времето и не бих го зарязал току-тъй там.

— Ти не го направи нарочно — обясни Марти. — Беше злополука. Намесиха се някакви други хора. Всъщност нещата станаха бая тежки…

— Тежки? — каза Док. — Какво общо има теглото с този проблем?

— Съжалявам. Така се казва. Имам предвид, ааа, това, което се случи след първия…

— Чакай, не ми казвай — прекъсна го Док. — Ако зная прекалено много за бъдещето… всъщност дори това, че си тук… може да бъде много опасно. Можем, без да искаме, да променим курса на историята…

— Не мисля така — рече Марти. — Аз съм просто обикновен човек…

— Не разбираш. Една молекула, един атом, който не си е на мястото, може да унищожи цялата тъкан на пространствено-времевия континуум… Така че трябва много да внимаваме да не правим нищо значително.

Марти сви рамене.

— Покажи ми как работи туй нещо — каза Док Браун. — Ще трябва да те изпратим обратно — обратно към бъдещето.

— За мен — чудесно — отвърна Марти. — Но аз не съм експерт. През осемдесет и пета ти ми даде двуминутно обяснение и толкоз.

— Защо тъй малко? — настоя Док Браун. — Ако е трябвало да бъдеш мой подопитен, защо не съм ти обяснил изчерпателно всичко? Това е безотговорно — да изпратиш едно момче трийсет години назад в миналото и да не му дадеш необходимите инструкции.

Марти се усмихна. Звучеше като че ли критикуваше някого другиго, а всъщност коментираше своята собствена бъдеща работа.

— Не, Док — заобяснява Марти. Не е, че си бил безотговорен. Виждаш ли, нас ни атаку…

Млъкна. Трябваше ли да каже на Док Браун по какъв начин е бил убит? Едва ли беше подходящо и положително бе коравосърдечно.

— Правилно, мойто момче — кимна Док. — Да не влизаме в подробности. И без това зная вече прекалено много…

— Какво, Док? — попита Марти. — Нищо важно не съм ти казал.

— Не си ли? — бе острият отговор. — Първо, въпросът за изобретяването на машината на времето. Това е голяма новина — не само за мен, а и за цялото научно общество. После за „Миракъл Метс“ през 1969. И че Роналд Рейгън ще е президент. Ти нали се пошегува за това?

— Да — излъга Марти.

— А така.

Час по-късно, след като бе разбрал как ДеЛорънът работи като машина на времето, Док Браун извади куфарчето, в което бяха неговите вещи от 1985, и започна да ги изучава една по една.

— Какво е това? — попита.

— Сешоар — каза Марти.

— Сешоар? Че нямате ли кърпи там, в бъдещето? — Захвърли го обратно в куфарчето. — Само не ми разправяй, че наистина го използвам — промърмори.

Разгледа някои от дрехите.

— И тези дрехи — рече, — всичките са памучни. Мислех си, че до 1985 положително всички ще носят дрехи за еднократна употреба на хартиена основа. Нещо не са напреднали особено…

Открит бе и един брой на „Плейбой“. Браун го прелисти и едва не го изтърва, когато плакатът на броя изпадна с цялото си великолепие.

— Хей! — ухили се. — Бъдещето изведнъж започна да ми се вижда по-добре. — Обърна плаката с главата надолу, а после настрани. — Ама че щуротия — разсмя се. — Седя си тук и се любувам на жена, която още не е родена.

— Аха — каза Марти. — Ако искаш да ти се пръсне мозъкът, хвърли един поглед на това.

През следващите няколко минути Марти бе твърде зает в подготовка на видеокамерата, за да може да демонстрира лентата, която бе заснел на паркинга на търговската зона „Двата бора“. Сега вече бе готов да започне.

— Дръж се за масата, Док — и натисна включвателя.

Първоначалната бъркотия бе последвана от кадрите на преамбюла на Док Браун към това, което той нарече темпорален експеримент номер едно.

— Кой е тоя тип? — започна Док Браун. После ахна. — Ха, че това съм аз! Виж ме! Аз съм старец! Но не изглеждам твърде зле за един дядка. Слава Богу, все още съм с коса — в моята рода са все плешиви, да знаеш. Даже някои от жените. Но какво е това, дето съм го навлякъл?

— Противорадиационен костюм.

— Разбира се, заради радиоактивния прах от атомните войни.

— Не, Док. На няколко пъти за малко…

— Остави. Не ми казвай. Съжалявам, че се изпуснах. Ако искам да избегна научаването на разни неща за бъдещето, не би трябвало да правя такива провокационни изявления. Но това е наистина изумително — преносимо телевизионно студио. Никога не съм си въобразявал…

— Виж това — настоя Марти. — Идва най-важната част.

Док Браун от 1955 стоеше втрещен в Док Браун от 1985, който обясняваше, че машината на времето се задвижва с плутоний. Марти от 1985, който изглеждаше точно като Марти от 1955, слушаше обясненията на Браун и после проговори от лентата:

— Плутоний? Искаш да кажеш, че тая джаджа е атомна.

— В основата си е електрическа — отговори Док Браун. — Но за да получа тия 1,21 гигавата електричество, които са ми нужни, ми трябва ядрен реактор. Кондензаторът на потока ги натрупва и после ги освобождава за миг, като огромна светкавица. Много е ефективен.

— Какво рече току-що старият образ? — попита младият Док Браун. — Я да го видя още веднъж.

Марти превъртя лентата и повтори въпросния откъс.

— … за да получа тия 1,21 гигавата електричество, които са ми нужни, ми трябва ядрен реактор. Кондензаторът на потока…

— Краво свещена! — намеси се гласът на истинския Док Браун. — Да не рече 1,21 гигавата? Възнесение всемогъщо — 1,21 гигавата!

При тези думи се обърна и избяга от гаража.

Марти спря лентата и се втурна след него.

— Док! — викна. — Хей, Док! Какво има?

Когато го откри, Док вече беше в голямата стая, която използваше за рисуване. Стените бяха украсени с портретите на бележити изобретатели и учени Алберт Айнщайн, Бенджамин Франклин, Айзък Нютон и Томас Едисон. Естественият център на цялото голо помещение бе голям изправен статив, на който имаше огромно платно. Док Браун стоеше до статива с много развълнуван вид и атакуваше платното с четка, като ръцете му описваха големи дъги подобно развалена вятърна мелница. При всеки удар на четката връз платното се появяваше огромна червена мазка.

— Едно — запетая — две — едно гигавата — мълвеше отново и отново, докато повтаряше нервния си танц.

Марти стоеше и наблюдаваше, уверен, че приятелят му съвсем е полудял. Хрумна му вледеняваща мисъл: може би гледката на собствения му образ, заснет на лентата, е била достатъчна, за да подбутне Док Браун от 1955 в пропастта? Ако потресът е бил прекалено голям, дали това не значеше, че нищо подобно няма да се сбъдне в бъдещето? Полуделият през 1955 Док Браун не би бил способен тридесет години по-късно да изобрети машината на времето. Дали това ще остави Марти Макфлай безпомощен в 1955, или означава, че Марти от 1985 просто няма да срещне Док Браун?

Поклати глава. Истината беше, че всъщност не можеше да проумее кой или къде е. Дали беше истинският Марти Макфлай, застанал тук в тая точка от времето, или това беше дубликат, отхвърлен от самия себе си? Ако сега му се случи нещо, ще се роди ли отново през 1968? Дали пък не бе възможно да съществуват двама Марти Макфлаевци с тридесетгодишна разлика във възрастта, които можеха да се срещнат в бъдещето?

За миг Док Браун спря да рисува и се загледа в портрета на Томас Едисон.

— Том! — викна. — Как да генерирам такава мощност? Не може да стане, нали?

Рязко натопи четката в палитрата и направи нов набег върху платното. Марти пристъпи близо до него.

— Док, какво не е наред? — попита той. — Какво правиш?

— Рисувам! Когато не мога да проумея някакъв проблем, винаги рисувам.

Марти реши да го развесели.

— Тогава използвай зелена боя — меко предложи. — Твоят цвят е зеленият.

— Така ли? Откъде знаеш?

— Просто знам. Повярвай ми.

Браун го изгледа за миг, после размаза с тампон купчина зелена боя върху палитрата и нахвърли няколко широки мазки с нея.

Почти веднага се успокои.

— Хм, да… да, прав си — въздъхна. — Така е много по-добре.

Марти кимна.

— Знаех си — рече.

Изчака малко, преди отново да постави въпроса. Идеята да вкара Док Браун в друго гневно избухване не му изглеждаше привлекателна, макар че сега отчаяно се нуждаеше от информация.

— Възможно ли е да се върна обратно в 1985? — попита настойчиво.

Док Браун остави четката си и въздъхна.

— Марти — каза, — съжалявам, че така се е случило. Но 1,21 гигавата е прекалено голяма мощност. Аз просто не мога да я получа. Опасявам се, че си заседнал тук.

ОСМА ГЛАВА

Марти се огледа къде да приседне. Изявлението на Док Браун го накара да усети цялото си тяло тъй слабо, че наистина си помисли дали няма да припадне.

— Не… — промълви.

— Бих желал да ти помогна, но не зная как — рече Док. — Това е извън моите възможности.

— Плутоний, Док — каза Марти. — Всичко, от което се нуждаем, е плутоний, нали?

Док Браун се разсмя.

— Архимед е можел да си позволи да каже, че ако му дадат опорна точка, ще премести земята — отговори. — Това е било съвсем безопасно твърдение. Нашето е в един или в друг смисъл също тъй безопасно. Да, ако имаме плутоний, можем да те върнем обратно. Ако. Това „ако“ не е просто голямо. То е монументално.

— Защо?

— Защо ли? Защото не знаеш колко трудни са нещата през 1955, момчето ми. Сигурен съм, че през 1985 плутоният се продава във всяка срещната аптека. Само че сега е трудно да го откриеш. Всъщност е почти невъзможно.

— А дали не може по незаконен път? — предположи Марти. — Няма ли черен пазар за подобни работи?

— Поне на мен не ми е известен.

— По дяволите… по дяволите…

Док Браун се усмихна и сложи ръка върху рамото на Марти.

— Това не е свършекът на света.

— Това е свършекът на оня свят, който аз познавам.

— Сигурно, но я се опитай да го видиш откъм хубавата страна. Можеше да заседнеш нейде в ранното средновековие, където половината ти време щеше да отива да бягаш от варварите. Или пък можеше да попаднеш във времето на Черната чума. Или дори по-скоро, например в началото на XIX, когато не е имало анестетици, не е имало телевизия, кино. Имам предвид, че ние наистина сме напреднали. Имаме стереокино, хай-фи музика, Франк Синатра, нес кафе…

— Е, а пък ние през 1985 имаме MTV, компактдискове…

— Чакай — прекъсна го Док Браун, — аз даже не зная за какво говориш…

— … „Бъргър Кинг“ и контрол на раждаемостта — продължи Марти. — Не разбираш ли, Док? Аз съм водил някакъв живот през 1985. Харесвам си го и искам да се върна към него.

— Но сегашните времена са много по-безопасни. Ето, ти знаеш, че ще има 1985. Дали през 1985 ще знаеш, че ще има 2015? Помисли си за това.

Марти поклати глава.

— Ще трябва да рискувам — рече той. — Моите приятели, моята музика, моето гадже ме чакат. Виж я…

Извади портфейла си и показа на Док Браун паспортна снимка на Дженифър.

— Мога да кажа, че не е зле — му каза.

— Не е зле? Че тя е страхотна! И е луда по мен!

— Добре де, не можеш ли да си намериш някое хубаво момиче тук?

— Дето да си тананика Пат Буун, така ли? — подигравателно изстреля Марти. — Не, благодаря. Нито една от тях не може и да се мери с Дженифър. Виждаш ли това? Виждаш ли какво е написала тук? Че това е поезия!

Извади късчето хартия, на което Дженифър бе написала: „Обичам те.“

Док Браун го прие със съчувствие, но от по-голямо значение бе безсилното повдигане на раменете му.

— Много лошо… — каза.

— Моля те, Док — примоли се Марти. — Трябва да ми помогнеш да се върна обратно в бъдещето. Ти си единствената ми надежда! Зная, че можеш да измислиш нещо.

— Откъде знаеш?

— Защото никога по-рано не си ме оставял на сухо.

— Искаш да кажеш в бъдещето.

— Точно така — съгласи се Марти. — Винаги си ми казвал, че ако се съсредоточиш, можеш да проумееш всичко, да решиш всеки проблем.

— Аз ли съм го казал? Много самомнително. Но съм длъжен да ти кажа, че е действително добър съвет.

— Док, знам, че можеш да се справиш. Може би сега аз ти вярвам повече, отколкото ти самият вярваш в себе си.

— Марти, трогнат съм, че ми имаш такова доверие — усмихна се Док Браун. — Наистина съм трогнат. За мен това означава много. Само че за да генерираш 1,21 гигавата мощност, е нужно нещо повече от доверие. Имаш ли изобщо представа каква енергия е това? Единственият източник, който е способен да освободи подобно количество енергия, е светкавица. И то не някаква си второкачествена светкавица. Трябва да е толкова голяма, че стените да треперят и часовниците да спират.

Марти щракна с пръсти.

— Аа! — рече Док Браун. — Хрумна ти някаква идея, само де забрави да кажеш „Еврика!“

— Може би не е идея, която да си заслужава евриката — отговори Марти. — Хрумна ми, че ако използваме някоя светкавица за захранване…

— Разумна мисъл — прекъсна го Браун — и съвсем практична, като се изключи едно нещо. Никога не знаеш къде или кога ще падне светкавица. Разбира се, за начало можеш да изчакаш някоя гръмотевична буря, но дори тогава няма никакви гаранции, че светкавицата ще падне достатъчно близо, за да може да се използва като източник на енергия.

Марти търпеливо го изчака да свърши и после се усмихна.

— Само че аз знам къде и кога ще падне една светкавица.

— Знаеш?

— Наистина знам.

Обърна наопаки листчето, на което Дженифър бе написала своята бележка. Това беше листовката, която госпожата от организацията за възстановяване на часовниковата кула им бе дала през 1985 година. В горната част на листовката имаше факсимиле на заглавие от вестник, което гласеше: ГРЪМ ПАДА ВЪРХУ ЧАСОВНИКОВАТА КУЛА. ЧАСОВНИКЪТ СПИРА В 10:04.

Отдолу бе датата: Събота, 13 ноември 1955.

Сега дойде ред на Док Браун да щрака с пръсти.

— Еврика? — попита Марти.

— Еврика, да — отговори Док Браун, като кимна няколко пъти. — Прав си! Е, това е! Това е отговорът! Тъй като вестникът е излязъл в неделя, то часовниковата кула ще бъде поразена следващата събота вечерта. Ако успеем някак да обуздаем тази светкавица… да я насочим към кондензатора на потока… може би ще стане…

Марти се ухили. Бяха на верен път! Или поне изглеждаше, че има надежда. Всичко, което той желаеше, бе да получи шанс да се върне обратно. Ако се опитат и не успее, ще бъде нещастие. Но да остане тук без никаква надежда… Тази алтернатива не биваше да се обсъжда.

Док Браун погледна портрета на Бенджамин Франклин.

— Какво мислиш за това, Бен? Да обуздаеш светкавицата? Ако ти си успял да го направиш, защо да не успея и аз? Това е разумно.

Обърна се, за да погледне пак Марти.

— Ти беше прав, Марти — каза той. — Аз съм бил прав! Можем да проумеем всичко, ако се съсредоточим над него. И ще го направим! Следващата събота вечерта ще те изпратим обратно към бъдещето. С трясък! Това плаче за наздравица.

Отиде бързо до охладителя за вода и наля и на двамата по една чаша. После вдигна с драматичен жест своята и рече:

— За мен! За теб! За Бен Франклин! И за твоето гадже, задето е написала тази бележка.

— Пия за всичко това — съгласи се Марти.

Изпиха чашите в мълчание.

— Да, Дженифър наистина е страхотна — усмихна се Марти. — Просто не мога да изчакам да я видя отново и да й разправя за това. Но не мисля, че една седмица в 1955 ще ми навреди. Всъщност ще бъде голямо забавление да видя как стоят нещата. Нали знаеш, да се потопиш в местната атмосфера, да се помотаеш между туземците, такива работи.

За учудване на Марти Док Браун се намръщи и започна отрицателно да клати глава.

— Съжалявам — рече. — За това и дума не може да става.

— Защо?

— Поради деликатността на твоето пребиваване тук. Очевидно все още не си схванал каква потенциална опасност си за този град, за живота на другите хора, за цялото общество. Не, боя се, че ще трябва да си седиш в тая къща и да не излизаш навън. Нито можеш да виждаш, нито да говориш с някого. Всичко, което направиш или кажеш, може да даде сериозни отражения върху бъдещите събития. Разбра ли?

— Ъъ, разбрах — отговори Марти. Наистина не вземаше на сериозно твърдението на Док Браун, че е чак такава „опасност“ за обществото. Особено сега, когато знаеше какво може да се случи, ако се разприказва много за бъдещето. От друга страна, ако внимаваше какво говори и само наблюдава, каква чак толкова вреда би могъл да нанесе? Това сигурно щеше да бъде по-добре, отколкото цяла седмица да се мотае около къщата и гаража на Док Браун.

— Марти, с кого още си имал вземане-даване днеска? — попита Док Браун. — Освен мен, разбира се.

— Ами отидох на кино. Мислиш ли, че фактът градът да получи допълнителни петдесет цента приход ще промени хода на историята?

— Не се прави на много умен — отвърна Док Браун. — Малко е вероятно, но дори и това би могло да се случи. Да предположим, че управителят на киносалона преглежда един ден баланса и се чуди дали да не го продаде. Може би твоите допълнителни петдесет цента ще повдигнат прихода от 999,75 на 1000,25 долара. Тоест от трицифрен ще го направят четирицифрен. Това може да бъде психологическата бариера между запазването и продаването на салона. Така че, повлиян от твоите петдесет цента, той го запазва. Малко след като киното би било затворено, ако го беше продал, започва пожар и няколко души остават вътре. Единият от тях е малчуган, който е бил предопределен от съдбата да стане президент на Съединените щати — като се изключи това, че сега той е мъртъв.

— И аз съм го направил — промълви Марти. — Убил съм го с моите петдесет цента.

— Не точно, но схвана какво искам да ти обясня. Историята е много крехко нещо. Някой погледне встрани или се закашля и нещо се случва. Ако погледна на другата страна или не се закашля, се случва нещо друго. Ужасна работа. Не си ли гледал филма „Какъв чудесен живот“? Той е направо наръчник за това как нашият собствен живот влияе върху живота на всеки друг.

— Аха — каза Марти. — Сега загрях.

— Е, с кого още си имал вземане-даване днеска?

— С много хора. С баба и дядо, с майка ми и баща ми, с Биф Тенън…

Док Браун примигна.

— Търсил си твоите родители? — рече. — Това е напълно безотговорно.

— Не съм ги търсил — троснато отвърна Марти. — Направо се блъснах в тях.

— Кажи ми как стана.

Марти описа събитията през деня. Мислеше ги за твърде безинтересни, докато не видя колко възбуден от разказа му е Док Браун.

— Казваш, че си спасил баща си от една кола? — попита Док.

— Да, но не съм спасил живота му. Ако колата го беше ударила, щеше да оживее.

— Откъде знаеш?

— Защото вкъщи се шегуват, затова как татко и мама са се срещнали за пръв път, когато дядо го треснал с колата.

— Боже Господи! Попречил си на първата среща на твоите родители?

— Да, но те ще се срещнат пак. Ходят в едно и също училище, нали разбираш…

— Не, не, не! — възкликна Док Браун. — Що се отнася до твоето бъдеще, ти си направил ужасна поразия. Дай ми пак да видя онази семейна снимка.

Марти извади снимката от портфейла си и я подаде на Браун. Неговото лице помрачня.

— Точно както си мислех.

— Какво чак толкова има? — попита Марти.

— Каквото е станало. Това доказва моята теория. Погледни брат си. Различаваш ли нещо от главата му?

Върна снимката на Марти. Беше същата, каквато я помнеше, с изключение на това, че Дейв нямаше глава. Като погледна по-внимателно, видя, че главата на брат му не е изтрита или откъсната от снимката. Там, където тя би трябвал да бъде, се виждаше върхът на розовия храст, скриван досега от тялото му. Впечатлението бе сякаш Дейв е бил без глава, когато е била направена снимката!

— Господи! — прошепна Марти. — Главата му я няма… Сякаш е била изтрита…

— Изтрита от живота — добави многозначително Док Браун.

— Не разбирам — каза Марти. — Или може би разбирам, но не ми се иска.

Браун вдигна пръста си.

— Шшшшшт! — рече. — Разработвам една теория. — След като помисли малко, щракна с пръсти. — Слушай, момче, ще трябва да ти купим някакви дрехи. Ти стой тук, а аз ще напазарувам. Кажи ми какви са ти мерките.

След час се върна от Рьобук — местния представител на „Сиърс“ — с една пазарска чанта, съдържаща пълен комплект дрехи. Като махна етикетите от тях и започна да се облича, Марти обсъди положението с Док Браун.

— Разправи ми за твоята теория — рече. — Сигурен ли си, че има смисъл?

— Моите теории винаги имат смисъл — отвърна Браун. — Това си е проста генетично-математическа екстраполация.

— Не разбрах.

— Тогава ще ти обясня с по-прости думи. Предполага се, че не ти, а баща ти е трябвало да бъде ударен от тази кола. Тъй че ти се намесваш в първата среща на твоите родители. Ако те не се срещнат при тези обстоятелства, може би няма да се влюбят един в друг. Само че това е след дъжд качулка. Ние трябва по някакъв начин да ги срещнем, защото ако те не се срещнат и не се влюбят, няма да се оженят. Ако не се оженят, няма да имат деца. Това е причината, поради която брат ти е започнал да изчезва от снимката — той е пръв, защото е най-възрастният. Ще последва сестра ти и ако не поправиш поразията, ти си следващият, който ще изчезне.

— И какво мога да направя?

— Върни се в училището.

— Защо?

— Защото си хлапе. Хлапетата ходят на училище. Твоите родители са хлапета. Те ходят на училище. Ти си се намесил в техните взаимоотношения. Така че трябва да ходиш на училище, за да поправиш вредата, която си нанесъл.

— Не може ли просто да се мотая наоколо преди и след часовете? Имам предвид, че през 1985 училището беше голяма скука. Като си помисля колко ще е тъпо през 1955, ще ми се пръсне черепът.

Док Браун поклати глава.

— Сега не можеш да си позволиш да си прахосваш времето. Разполагаме с по-малко от седмица, за да свършим работата, така ли е?

Марти кимна.

— Затова трябва да използваш всяка свободна минута, за да ги свържеш. Иначе няма да съществуваш в бъдещето. Проста работа.

Отстъпи назад, за да огледа новите дрехи на Марти.

— Не е зле — рече. Бръкна в пазарската чанта и извади последната покупка — бутилка вазелинов тоник за коса. Още докато развиваше капачката, Марти изкриви устни.

— Слушай, Док — промърмори. — Признавам, че тези дрехи държат наистина прохладно. Само че няма да ти дам да ми намажеш косата с тая лайняна течност.

— Защо не? Повечето хлапета си я мажат.

— Изглежда ужасяващо. И кой знае какво съдържа? Искам да кажа, че може да ми докара рак.

— Нуждаеш се от нея за твоята дегизировка — каза Браун. С тези думи начена да вчесва с гребен по малко от течността в косата на Марти. — Не се безпокой — рече. — Смята се, че е много модерно както за деца, така и за възрастни.

— Добре, тогава защо ти не я използваш — предизвикателно попита Марти.

— Освен това е много лесно възпламенима — отговори Док.

— Прекрасно.

Док Браун престана да вчесва косата на Марти, но като че ли не беше съвсем привършил. Погледна го отстрани, за да види дали е постигнал желания ефект.

— Би ли оставил на мен — рече Марти, като взе гребена.

Отиде пред огледалото и започна да вчесва косата над ушите си назад, като остави един немирен кичур да падне надолу напреко на челото му.

— Ако трябва да се плескам с това — обясни, — то поне да изглеждам като Елвис.

— Елвис? Кой е този Елвис? — попита Док Браун.

— Ще разбереш.

Понеже беше построена през последните години на Голямата криза, през 1955, гимназията на Хил Вали не беше нова. Въпреки това най-лошите й дни — ерата на надписите със спрейове в края на шестдесетте и седемдесетте години — все още не бяха дошли и на Марти тя се видя чистичка и блестяща, когато в понеделник сутринта я наближиха с колата на Док Браун. В новите си дрехи и с пригладената си назад коса той съвсем слабо напомняше за младия мъж от 1985, за когото Стела Бейнс бе помислила, че работи към цирка.

— Леле, това местенце здравата са го почистили — каза Марти, като подсвирна леко. — Изглежда като извадено от кутийка.

— Може би твоето поколение не се грижи особено добре за него — ядовито забеляза Док Браун.

Марти сви рамене, защото си припомни колко пъти бе шарил по стените и чиновете.

— Сега запомни — каза Браун, докато вървяха към главния вход, — че според моята теория единственото, което трябва да сториш, е да ги запознаеш и природата да поеме своя курс… надявам се.

— Мисля, че туй сега няма да е достатъчно — отговори Марти. — Това, че бащата на Лорейн го ударил с колата, е създало съвсем специални взаимоотношения между тях. Когато са го внесли в къщата, на нея й е дожаляло за него.

— Вероятно си прав. Може би е по-добре да ги подтикнеш. Направи се да мислиш, че той е голяма работа.

— Това може да не се окаже лесно — въздъхна Марти. — Той е истински баламурник.

— Не го прави заради него. Направи го заради себе си.

— Аха…

Влязоха в училището, което в очите на Марти беше едновременно познато и различно. Коридорите и класните стаи изглеждаха в общи линии същите, но атмосферата бе съвършено различна — като извадена от стар филм, само дето филмът бе цветен. Вървейки, забелязаха Лорейн, която се втурна в една класна стая. Марти понечи да тръгне след нея, но Док Браун го сграбчи за ръката.

— Това ли е майка ти? — попита.

— Аха.

— По-добре ще е да не влизаш в същия клас — предложи Док Браун. — Дявол да го вземе, учителят няма да знае кой си ти. Струва ми се, че първоначалната ми идея наистина да ходиш на училище не е много практична. По-добре да се навъртаме наоколо и да видим какво можем да постигнем.

— Добре. Ще се опитам да открия татко. Тогава през междучасието можем да уредим едно събиране.

— Добра идея.

Следващите двадесет минути прекараха в бродене по коридорите и систематично надзъртане в класните стаи, за да открият Джордж Макфлай. Накрая бе забелязан в последната редица чинове само през две стаи от класа на Лорейн.

— Имаме около десетина минути чакане — рече Марти, като погледна часовника в коридора.

— Закъснява с десет секунди — измърмори Браун, като направи справка с джобния си часовник. — Човек би очаквал в едно държавно училище поне часовниците да са точни.

Минаха покрай класа на Лорейн и отново надникнаха вътре. Тя седеше на втората редица и пишеше. Класът очевидно правеше тест.

— Сега вече виждам сходството — каза Док Браун. — Взела ти е очите… — после с лек кикот добави:

— А с тях пък взема нещо от чужда тетрадка.

— Божичко! — прошепна Марти. — Преписва.

Наистина така изглеждаше. Главата на Лорейн бе приведена надолу, ръката й — готова да записва, а очите гледаха право в теста на младежа до нея.

— Не мога да повярвам, че мама е правила такива работи — прошепна Марти.

— Защо да не ги прави? — контрира Док Браун. — Не е ли едно обикновено човешко същество?

— Ако я слушаш, не е. Винаги разправя колко праволинейна е била в училище, колко морална и добра е била, а на практика като всички останали.

— Тя има същата селективна памет — рече Док философски. — Но аз мога да разбера чувствата ти. Шокиращо е да видим родителите си откъм тяхната нечестна или алчна страна.

— Май ще е по-добре да хванем баща ми — предложи Марти.

Върнаха се към класната стая на Джордж Макфлай точно когато удари звънецът. Щом баща му стана, Марти беше силно впечатлен от баламурнишкия му вид. Отзад ризата му излизаше от панталоните, косата му бе лошо вчесана, а учебниците и тетрадките му направо изпадаха от огромната папка.

— Това ли е старецът, а? — каза Док Браун със забележима липса на ентусиазъм.

— Аха.

Те видяха, че докато Джордж Макфлай отива от класата стая към фоайето, няколко момчета вървяха след него, като едва сдържаха хихиканията си. Когато той ги чу, едно момче мина зад гърба му и съвсем преднамерено го ритна отзад.

Джордж се обърна и го погледна отчаяно. Отзад на яката му беше закачен надпис РИТНИ МЕ. Той, разбира се, напълно съзнаваше това.

— Може би са те осиновили — и Марти чу мекият глас на Док Браун.

Доста вероятно, помисли Марти.

Точно когато Джордж Макфлай щеше да бъде ритнат и от друг ученик, на сцената изведнъж се появи позната фигура, смъкна надписа от ризата му и му го показа.

— Господи! — ахна Марти. — Това е господин Стрикланд.

Беше истина. Ангелът-отмъстител на гимназията в Хил Вали, все тъй с папийонка беше там, приел вида на Джералд Стрикланд. Изглеждаше по-млад и малко по-стегнат, но като цяло бе същият. Присъствието му накара другите ученици бързо да се разотидат.

— Макфлай! Стегни се, човече! — ревна Стрикланд.

Джордж го гледаше като затворник, комуто ще изпълнят присъдата.

— Ти си лентяй! — обвини го Стрикланд. — Тия работи стават, защото не внимаваш. Главата ти сигурно е на Марс или нещо такова. Да не искаш цял живот да останеш лентяй?

Джордж поклати неубедително глава.

— Тогава се събуди и се присъедини към човешката раса — продължи Стрикланд. — Това е всичко.

Като мушна надписа в ръцете на Джордж, гордо закрачи по коридора към канцеларията си.

— Сигурен ли си, че твоето мамче се е влюбило в този образ? — попита Док Браун.

— Аха.

— Изглежда небесата са се намесили.

— Мама винаги казва, че така било писано да стане — въздъхна Марти. — Искам да се надявам, че е права…

— Ха, ето я че идва — рече Браун. — По-добре се приготви да направиш представянето.

Марти кимна, пое дълбоко въздух и тръгна към Джордж.

— Джордж! — извика той. — Хей, приятел! Как си?

Джордж унило кимна.

— Много добре…

— Точно теб исках да видя — продължи Марти. После, като забеляза почти безизразното лице на Джордж, каза:

— Не ме ли помниш? В събота, когато падна от дървото… Може би ти спасих живота.

— А, да — измънка Джордж.

— Бинокълът ти нали не се счупи? — не успя да се удържи да попита Марти.

Баща му се изчерви.

— Не — отговори той.

— Чудесно! Слушай, искам да те запозная с някого. Ела…

И като го хвана за ръката, Марти поведе Джордж по коридора към Лорейн. Щом погледът на баща му се спря на нея, лицето му пребледня, а очите му се изпълниха с паника. Марти видя как тялото му се напрегна и за миг помисли, че бедният Джордж ще се опита да офейка. После, щом срещата стана неизбежна, някак си се отпусна.

— Лорейн, извинявай — започна Марти.

Очите на Лорейн се спряха на неговите. За част от секундата имаха объркано изражение, но веднага щом разпозна промените в дрехите и прическата на Марти, настроението й забележимо се подобри.

— Калвин! — почти извика. — Искам да кажа, Марти!

Тъй се зарадва на срещата, че изтърва книгите си.

— О, остави да ги вдигна — предложи Марти.

На лакътя си усети една ръка. Беше Док Браун.

— Остави го той да го направи, глупако! — прошепна Браун.

Но Марти вече се бе привел и Джордж просто си стоеше с отпуснато чене и изглеждаше като че ли би желал да бъде на всяко друго място, но не и тук.

Марти събра книгите и ги подаде на Лорейн, чиито очи заблестяха от благодарност и омая.

— О, благодаря ти!

Марти се усмихна, покашля се и протегна ръка към патетичната фигура на Джордж Макфлай.

— Лорейн — рече, — искам да те представя на един човек. Това е моят добър приятел Джордж Макфлай. Джордж, това е Лорейн.

— Много ми е приятно да се запознаем — съумя да каже Джордж.

Очите на Лорейн се плъзнаха по него и след това се върнаха към Марти. Запознанството с бъдещия й съпруг остави в тях само тлееща искрица.

— Изкарай го велик — прошепна Док Браун.

— Как? — полугласно попита Марти.

— Не знам. Измисли нещо.

Като се направи, че многозначителното представяне е било целта на неговото посещение, Марти се понесе напред.

— Джордж значи е страхотен тип — запъна се той. — Голяма работа… Той е много умен… и е добър спортист…

— Не… — прекъсна го Джордж.

— А също има страхотно чувство за хумор.

— Не… — повтори Джордж.

Със същия успех Марти би могъл да говори на Лорейн на санскритски или чокто. През цялото хвалебствие очите й не се отместиха от него.

— Марти — рече, а искреността просто капеше от гласа й, — толкова се тревожих за теб, когато предната вечер хукна с тая рана на главата. По-добре ли е сега? Изглежда много подлютена…

Пресегна се, за да докосне челото му.

— Аха, екстра е — кимна Марти.

— Мога да й сложа нещо, за да спадне отокът — предложи Лорейн. — Сигурна съм, че у дома имаме нещо в аптечката.

— Ъъ… аз мисля, че е най-добре раните да заздравяват от само себе си — отвърна Марти. — По тоя начин тялото си изгражда разни имунитети…

— Много си умен — и му се усмихна.

— Аха. Обаче Джордж…

Звънецът удари.

— Джордж, значи, е дори по-умен от… — продължи Марти.

— Остави — чу шепота на Док Браун.

Марти се огледа. Джордж Макфлай не се виждаше никъде.

— Къде е? — попита Марти.

— Тръгна нататък.

— Защо не го спря?

— Какво искаш да направя, с въже ли да го вържа? Във всеки случай се измъкна някак си крадешком… Просто направи няколко крачки встрани и се изпари.

— По дяволите — промърмори Марти.

Лорейн все още му се усмихваше, очевидно твърдо решена да го съзерцава по време на краткото прекъсване.

Звънецът би отново и я откъсна от романтичния й транс.

— Закъснявам — каза. — Пак ще се видим.

— Аха… — рече Марти.

Когато си тръгна, приятелката й, която търпеливо чакаше настрани, се присламчи към нея.

— Не е ли фантастичен? — превъзнесе се Лорейн. — Ще ти издам една тайна. Мисля да се омъжа за него.

ДЕВЕТА ГЛАВА

Докато гледаха как двете момичета се отдалечават, Марти и Док въздъхнаха в идеален синхрон.

— Тя дори не го погледна — каза Марти.

— Прав си.

— От друга страна — продължи Марти, — защо трябва да го поглежда? Той е бахалюлю.

— Прекрасно разбирам какво значи, само ми кажи това думичка от 1985 ли е?

— Аха.

— Много е интересна и ти сигурно имаш право. Работата е по-сериозна, отколкото я мислех. Очевидно майка ти е сърдечно увлечена по теб вместо по баща ти.

— Да не искаш да кажеш, че мама ми е навита? — попита Марти.

— С риск да прозвучи грубо, да. Ако оставим това да се случи, може да се развие Едипов комплекс…

— Едипов?

— Да. Крайно нежелателно привличане между майка и син. Разбира се, това са най-странните обстоятелства, при които изобщо някога се е развивал. И все пак психологическите импликации…

— Боже, Док, тая е наистина тежка… — каза Марти.

— Хайде пак тази дума — отговори Док Браун, като поклати глава. — Тежка. Защо в бъдещето нещата са така „тежки“? Да не би да има някакви проблеми със земното притегляне?

— А? — рече Марти.

Док се усмихна. Понякога го забавляваше да обърква младия си приятел. Но вместо да обясни забележката си или да се опита да дообърка Марти, той прескочи на друга страна от проблема Лорейн — Марти.

— Нова теория — продължи той. — Единственият начин тези двамата успешно да се бракосъчетаят, е да бъдат оставени насаме. Така че ти трябва да уредиш майка ти и баща ти да участват съвместно в някакъв вид обществено събитие, някакъв взаимно приемлив и стимулиращ предбрачните връзки ритуал.

— Искаш да кажеш среща?

— Отлично, момчето ми. Мисля, че уцели десетката.

— Само че каква среща? — попита Марти. — Аз не знам какво са правили хлапетата през 1955.

— Хлапетата винаги са едни и същи, нали? Само обкръжението се променя.

Марти сви рамене.

— Тя говореше нещо от рода, че по нейно време хлапетата ходели в „Есекс“ и се натискали на балкона. Как ти звучи?

— Съвсем разумно, но може би за тях ще бъде малко преждевременно. Мисля, че ще е по-добре, ако за начало им пробутаме нещо по-малко еротично.

— Съгласен съм, но какво?

— Е, твои родители са. Ти трябва да ги познаваш. Какви са общите им интереси? Какво обичат да вършат заедно?

— Само двамата?

— Да.

— Нищо.

— Хъмммм.

Училищните коридори сега бяха почти пусти, защото мнозинството ученици бяха влезли в стаите за следващия час. Като се надяваше да види нещо, което да стимулира въображението му, Док Браун спря пред голяма дъска за обяви.

— Хопа! — рече накрая той.

— Какво? — попита Марти.

— Изглежда се задава ритмичен церемониален ритуал. Накарай го да я заведе на него.

— Ритмичен церемониален…

— Танци, както ти би казал — Док Браун се усмихна и посочи написаната на ръка обява, която гласеше:

МАГИЯ ПОД МОРЕТО… ТАЗИ СЪБОТА ВЕЧЕРТА… ВХОД 1 ДОЛАР.

Марти се ухили и плесна с ръце.

— Точно така! — извика. — Те трябва да отидат на този бал — „Магия под морето“. Тогава са се целунали за пръв път. Идеално.

— Много добре тогава. Направи тъй, че да се случи.

Марти се намръщи.

— Това е проблемът — промърмори. — Как да накарам този ветропоказател да набере достатъчно кураж, за да я покани?

— И как да престане да ти бъде навита, за да приеме поканата? — добави кисело Док Браун.

Когато след един час Джордж Макфлай влезе в кафенето, те все още обсъждаха проблема. Той намери маса в ъгъла и започна да нагъва закуската си. Няколко минути само чете, а после извади бележник и молив и щом привърши сандвича, започна да пише.

Марти и Док Браун се замъкнаха при него. Почти не ги забеляза, когато те дръпнаха столовете и седнаха на същата маса.

— Здраво, Джордж — рече след малко Марти. — Какво пишеш?

— Разкази.

— Нещо по-специално?

— Аха.

— Какво?

— Научна фантастика.

— Много интересно. Не знаех, че се увличаш от това. За какво се разправя, за хора, които посещават странни и далечни планети?

— Не. Всъщност за посетители от друга планета, които идват на Земята.

— Никога не съм те виждал да се занимаваш с творческа работа.

— Какво искаш да кажеш с това „никога не съм те виждал“? — попита Джордж, като даде място на тъй редкия за него израз на други чувства освен на примирение със съдбата и отчаяние. — Ти ме познаваш само от два дни.

— Вярно. Все забравям. Ще ми дадеш ли да прочета един разказ?

— О, не — отговори Джордж, като решително поклати глава.

— Ха, ти рече „не“ — усмихна се Марти.

Джордж го погледна безизразно. Док Браун също впери нищо не изразяващ поглед в него.

— За пръв път чувам Джордж Макфлай да каже „не“ — каза Марти. — Това си е моя собствена шега. Забрави я.

Джордж изглеждаше сякаш се кани да офейка.

— Почакай една секунда — кротко рече Марти. — Просто се интересувам от теб. Рядко можеш да видиш толкова млад писател. Мислех, че ще ти бъде приятно някой да прочете разказите ти.

— О, не — промълви Джордж. — Искам да кажа, ами ако не ги харесат? Ако ми кажат, че не са добри, че аз не съм добър?

Марти имаше чувството, че е чувал тези думи и по-рано — когато той самият се оплакваше на Дженифър, след като журито за бала на ИМКА го беше отхвърлило.

— За теб сигурно е много трудно да го разбереш, а? — попита Джордж, който очевидно бе забелязал леката усмивка на Марти.

— Не, Джордж — искрено отвърна Марти. — Изобщо не ми е трудно.

Това беше преломният момент. Нещо в бащината му уязвимост и желание да твори трогна Марти; за пръв път от много време откри, че не само го харесва, но и разбира някои от опасенията му. Изведнъж му се прииска да помогне на Джордж не само защото ще му бъде изгодно, но и заради самия Джордж.

— Слушай, Джордж — рече. — Нали познаваш това момиче, с което те запознах?

— Лорейн.

— Аха. Тя наистина те харесва.

Джордж поклати глава.

— Наистина — настоя Марти. Док Браун също кимна.

— Не вярвам. Тя даже не ме погледна. Имах чувството, че съм невидим.

Докато говореха за нея, Лорейн влезе заедно с няколко други момичета в кафенето. Не видя двамата младежи.

Джордж я забеляза пръв. След краткотраен израз на нископоклонничество лицето му се разтопи в маска на ужас. Той повдигна бележника, на който пишеше, пред долната част на лицето си, сякаш искаше да се скрие.

— Казвам ти, че тя те харесва — продължи Марти. — Защо да ти го разправям, ако не е истина?

— За да ме дразниш — бързо отговори Джордж. — Както Биф, когато ми прави номера, или момчетата, които слагат надпис „ритни ме“ на гърба ми.

— Е, аз пък съм различен — рече Марти. Не помниш ли, че аз бях този, който ти спаси живота? Щеше ли Биф или някое от тия другите момчета да скочи пред колата заради теб?

Джордж поклати глава, донякъде убеден, че Марти е на ниво. Но през годините, когато го бяха използвали като боксова круша, се бе научил да бъде свръхпредпазлив. Тоя Марти действаше достатъчно искрено, ала определено беше странен чешит. Изглежда, че знае много повече от повечето момчета на неговата възраст… Освен това беше се появил сякаш от нищото, облечен в странни дрехи (като зловещия посетител от космоса, който беше сбъркал времето, в което живееше, помисли си Джордж). И защо ще се навърта наоколо с човека, когото някои хора иронизираха като „селския идиот“? Не, помисли си предпазливо, да повярва изпяло на този новопоявил се приятел няма да бъде добра идея.

— Много съм ти задължен, че ми спаси живота каза най-накрая, — но това не означава, че си прав за Лорейн. Сам видя, че тя просто гледаше през мен.

— Аха — кимна Марти. В края на краищата нямаше смисъл да отрича очевидни неща. — Но тя е срамежлива…

— Тя свръх компенсира — добави Док Браун.

— Тя е много срамежлива — продължи Марти — и затова ме помоли да дойда тук и да ти кажа, че не би желала нищо повече от това да отиде с теб на бала „Магия под морето“.

— Наистина ли? — попита Джордж.

— Аха. Всичко, което трябва да направиш, е да идеш и да я поканиш.

— Сега? Тук, в кафенето?

— По-добър момент няма да случиш.

— Но тя е с приятелки. Наоколо има много хора! Ами ако се изсмее? Или просто каже не? Не бих желал да бъда отхвърлен пред всички тези…

От нерви гласът му постепенно заглъхна.

— Джордж, казвам ти, че ако не поканиш Лорейн на бала, цял живот ще съжаляваш… а и аз ще съжалявам през остатъка от моя живот.

— Ти пък защо? — попита Джордж.

— Ъъ… Да кажем, че имам голяма изгода вие двамата с Лорейн да тръгнете заедно.

— Искаш да кажеш, че е нещо като облог?

— Нещо такова, само че много по-важно.

— Не знам — колебаеше се Джордж. Имам чувството, че тя би предпочела да иде с някой друг.

— Някой по-специален?

Джордж кимна.

— Кой?

— Биф — отчаяно отвърна той.

Марти пребледня. Дали твърдението на Джордж бе плод на неговата свръхразвита параноя, или факт? Самата мисъл, че майка му може да излезе с такъв първокласен мръсник като Биф Тенън, караше кожата му да настръхва. Никога не я бе смятал за голям мозък, но със сигурност притежаваше известно количество здрав разум и вкус. Даже като вземеше предвид нейната младежка неопитност, Марти просто не бе в състояние да си представи, че Лорейн, независимо от възрастта й, може да бъде увлечена от такъв изявен дръвник като Биф.

— Аз пък не мисля тъй — рече.

— Той е с нея в момента — отвърна Джордж.

Марти погледна към масата на Лорейн. Зад нея с ръце на раменете й стоеше Биф. Майка му обаче не изглеждаше щастлива. Тя се въртеше и се опитваше да откопчи пръстите му. С гадна усмивка Биф отново я хващаше.

— Той е тук, но не мисля, че тя иска той да е тук — рече Марти.

Стана и прекоси кафенето, за да застане близо до масата на Лорейн.

— Престани да ме мачкаш, Биф! — чу да казва Лорейн. — Остави ме на мира — и пак отлепи пръстите му.

Шепнеше дрезгаво, като че ли се опитваше да не привлича вниманието на другите наоколо. Биф не се стараеше сцената да остане незабелязана. Постави отново ръце на раменете й и гласът му беше неприятно висок.

— Хайде, Лорейн — рече. — Искаш го, знаеш, че го искаш, и знаеш, че искаш да го получиш от мен.

Все същата лукава стара свиня, помисли Марти.

— Затваряй си мръсната уста — отвърна Лорейн. — Не съм такова момиче.

— Може би си точно такова, но още не го знаеш — похотливо я изгледа Биф.

— Махни си пипалата от мен!

— Хайде, хайде, тези пипала ти харесват.

Марти направи няколко крачки напред, докато не застана вдясно от Биф — достатъчно близо, за да разбере, че брилянтинът, който носи, е различен от неговия… достатъчно близо, за да види петнистото му лице. Изрази предупреждението си с твърд, но разбираем шепот.

— Тя каза да махнеш ръцете си от нея.

Биф се обърна с отпусната челюст и пълни с гняв очи.

— Какво те интересува бе, рогач? — избълва.

— Няма значение. Просто се разкарай.

— Рече ти и твоята армия.

— Само аз.

— Знаеш ли, че си го търсиш… — започна Биф, като се присви, готов да удари. Насред думите си обаче спря; очите му се отклониха от очите на Марти и вместо това се впериха нейде над рамото му. Работата беше, че се фокусираха върху доминиращата фигура на Джералд Стрикланд, който бе влязъл в кафенето и помирисвайки отдалеч назряващия скандал, неумолимо идваше към тях. Изражението на Биф се смекчи от враждебност до унизителен ужас.

— Понеже си нов тука, мръснико — промърмори, — днеска ще ти дам възможност. Тъй че се направи на тапа и се омитай.

Марти, който не бе видял приближаването на г-н Стрикланд, просто се втренчи в Биф. Лорейн също не знаеше за присъствието на деспота на сцената и загледа своя герой с големи, пълни с любов очи.

Биф се обърна и излезе.

— О, Марти! — викна Лорейн. — Беше толкова чудесно! Благодаря ти!

Марти вдигна рамене.

— Как рече, че се казваш!

Беше познатият дрезгав глас на г-н Стрикланд, който сега бе застанал до Марти. Марти се закашля и погледна в напомнящите тесни амбразури очи.

— Марти — каза.

— Фамилията.

— Ъ… Браун.

— Е, един приятелски съвет към теб, господин Ъ-Браун. Не се разпускай в моето училище.

— Да не се разпускам ли, сър? — промърмори въпросително Марти.

— Казано на местния жаргон, това значи да не си пъхаш гагата — каза Стрикланд. — Разбрано?

— Да, сър. И ви благодаря, сър.

Стрикланд се обърна и отмарширува точно когато звънецът заби. Лорейн скочи, събра книгите си и прибяга до Марти.

— Още веднъж благодаря, Марти — и му се усмихна. — Може би ще те видя по-късно?

Това прозвуча по-скоро като молба, а не като предложение. Марти кимна и се престори, че закъснява.

Като се върна при Док Браун, веднага видя, че Джордж Макфлай отново е излетял от кафеза.

— Каза, че отива в час — обясни Док Браун. — Само че, ако питаш мен, имаше вид като че ли е готов добре да си пореве.

— Тая взе да става много забавна — промълви Марти.

— Такъв е животът, момчето ми. Ако се опиташ да бъдеш герой или да шашнеш някого, всичко тръгва наопаки. А когато не се опитваш, можеш да паднеш в клозета и да излезеш със злато.

— Аха.

— И какво ще правим сега?

— Мисля, че просто трябва да следя Джордж. Той е ключовата фигура. Докато не го накараме да помоли за среща, нищо няма да стане.

— Може би ще успеем да накараме майка ти да го помоли — предложи Док Браун.

— Не. Няма да стане.

— Откъде знаеш?

— Защото през 1955 момичетата никога не молели момчетата за срещи. Или поне мама така казва. Никога не им звънели по телефона, не ги молели да излязат или да направят нещо интересно, докато момчето не се сетело.

— Хъмммм.

— След училище пак ще го пипна — каза Марти. — Това е единственото, което можем да направим.

Док Браун кимна.

— Знаеш ли, може би ще е по-добре, ако се опиташ самичък — предложи той. — Може би се чувства неудобно с нас двамата, особено с един старец на тридесет и пет като мен.

— Може да си прав — сви рамене Марти.

— Ще се върна и ще проуча лентите, които си навъртял — рече Док. — Могат да ми кажат нещо за начина, по който се движи машината на времето. Щом се каним да те изстреляме обратно към осемдесет и пета в събота вечер, ще трябва да науча всичко възможно за корабчето и за това как действа.

Махна за довиждане и тръгна към вратата с леки стъпки. Марти знаеше, че в момента Док е щастлив, защото предвкусва бърничкането из машината, която някой ден щеше да измисли.

Следобедът мина бавно. Марти се помота по коридорите, прочете туй-онуй в библиотеката и прекара последния час в търсене на Джордж Макфлай из кабинетите. Когато накрая го откри, се облегна на стената, докато баща му излезе.

Щом очите им се срещнаха, Джордж погледна така, сякаш се кани да побегне. Кой е този човек, помисли си, и защо е бил оставен на земята да ме безпокои?

Обърна се и като се престори, че не е забелязал Марти, се опита да стигне до вратата с бърз ход. Но неговият ангел-пазител го догони.

— Здраво — каза Марти. — Съжалявам, че оная работа в кафенето не стана, както я бях замислил.

— И аз съжалявам — отвърна Джордж. — Този Биф Тенън е истински мръсник. Не мога да го гледам как опипва Лорейн. Само да имах…

Млъкна и въздъхна.

Думите, които довършваха изречението, нахлуха в главата на Марти. Хладнокръвие? Смелост? Мъжество? В крайна сметка всички означаваха едно и също. Джордж Макфлай просто не можеше да издържи сблъсък — нито умствено, нито психически. Желаеше да се навре в един мек топъл пашкул и да прекара живота си там — за предпочитане в дрямка. Колкото и да не го харесваше заради тази му нагласа, сега Марти бе твърдо решен да помогне на Джордж да пропъди своите страхове и тревоги. Докато не събереше кураж да помоли Лорейн за среща, той бе обречен сам да не се понася и да бъде нещастен в живота. А ако пък двамата не се влюбеха, Марти изобщо нямаше бъдеще.

Докато вървяха, Марти се опитваше да измисли някакъв нов и вълнуващ подход. Нищо не му хрумна. Най-доброто, което успя да измисли, бе да помоли Лорейн вместо Джордж — а ла Сирано, но си знаеше, че тая няма да хване дикиш. Дори Джордж Макфлай имаше някаква гордост.

— Днес целият ми ден ще е тежък — каза най-подир Джордж.

— Защо?

— Ами първо се шубелисах с Лорейн…

— Не бих казал, че си се шубелисал — успокои го Марти. — Беше по-скоро въпрос на…

— Не, шубелисах се — жлъчно отвърна Джордж, а в гласа му имаше нотки на истински гняв. — Наистина исках да притичам и да помоля Лорейн за среща. А после, когато Биф я опипваше, исках да притичам и да го тресна по ченето. Но и в двата случая ме хвана шубето. Не можех да мръдна.

Марти не отговори. Всъщност не можеше да измисли нищо успокоително.

— А сега ще трябва да говоря с татко за колежа продължи Джордж.

— Какво толкова ужасно има в това?

— Ще рече, че не става. Нали разбираш, ще ми изложи куп причини защо не трябва да ходя в колеж. А аз ще му повярвам и накрая няма да отида.

— Звучи ми като самоизпълняващо се пророчество — забеляза Марти.

— Какво?

— Трябва да защищаваш това, в което вярваш. Какво искаш да специализираш в колежа?

Щом Джордж заговори, очите му светнаха.

— Бих желал да уча писане или журналистика. Най-голямото ми удоволствие е да пиша тези истории. Ако успея да се науча да си изкарвам хляба с подобна работа…

— Тогава го кажи на баща си.

— О, не. Ако спомена разказите, ще ми се изсмее. Сама по себе си идеята за колежа е достатъчно ужасна.

— Добре де — настоя Марти, — ще трябва да се бориш. Пребори се с него.

— Ще се преборя — отговори Джордж. — Това е важно за бъдещето ми, така че ще го направя.

Скоро те стигнаха до къщата. От портика й висеше надпис СЕМЕЙСТВО МАКФЛАЙ. Малко натруфено за 1985, но вероятно съвсем шикозно за 1955, помисли Марти.

Артър Макфлай бе отвън и мажеше колата с паста. Когато момчетата наближиха, размаха парцала.

— Иди и веднага говори с него — настоя Марти.

— За какво?

— За колежа.

— И дотам ще стигна. Първо трябва да те представя.

— Не — рече Марти и спря на края на тротоара. — Няма да мръдна, докато не говориш с него за колежа.

— Добре… — колебливо каза Джордж.

Тръгна към баща си, като поглеждаше през рамо.

За да го накара да се чувства по-уверен, Марти сви към портика на къщата така, че да излезе от полезрението на Джордж. В действителност обаче бе по-близо до ъгъла на къщата и съвсем ясно чуваше разговора.

— Кой е твоят приятел? — попита Артър Макфлай.

— Едно ново момче от училището — отговори Джордж. — Слушай, татко, трябва да взема едно важно решение и, значи, наистина се нуждая от съвет.

Начало като за три плюс, помисли си Марти, макар че това за нуждата от съвет вероятно беше добро от психологическа гледна точка.

— Боже, синко, аз съм малко нещо зает — каза бащата на Джордж. — Твойта работа не може ли да изчака няколко дни?

— Няма да може — отвърна Джордж. — Разбираш ли, попълнил съм формуляр за един колеж, а крайният срок за изпращането му е днес в полунощ. Не мога да реша дали трябва да го изпратя.

„Грешка“, помисли Марти, така звучи ужасно безинтересно.

— Е, щом искаш съвета ми — каза бащата на Джордж, — аз казвам не. Колежът е труден, синко. И борбата за влизане е много голяма. Ще се състезаваш с най-умните момчета в щата. Защо искаш да се набуташ в тези неприятности?

— Защо пък, може и да вляза — отвърна Джордж. Тонът на гласа му обаче не бликаше от увереност.

— Синко, теб не те бива много — каза Артър Макфлай. — А в повечето случаи тези, които не ги бива особено, не успяват. Шансовете ти да влезеш в колежа са минимални.

— Защо? — попита Джордж.

Колко жалък боец си, тихо побесня Марти. Кажи му, че можеш да влезеш.

— Защо ли, синко? Защото никога по-рано не си правил нещо подобно. Ти си средна работа. Ако вземеш да изпратиш формуляра и си въобразиш много, какво ще стане, когато те отхвърлят? Аз ще ти кажа: ще започнеш да се мотаеш около къщата без настроение, ще се чувстваш пренебрегнат и може би бележките ти в училище ще се влошат. Ако искаш да знаеш какво мисля аз, то е, че ти предлагам да си гледаш работата и да забравиш цялата тая история.

Вместо да намери контрааргументи, Джордж изчака доста време и кимна.

— Да, татко, това е разумно — чу го Марти да казва. — Благодаря.

Това бе твърде много за Марти. Въздъхна и зарови глава в ръцете си.

Междувременно Артър Макфлай нанесе последните удари на амбициите на Джордж, като обоснова поражението под формата на доморасло философстване.

— Като дойдеш на моите години, синко — рече, — ще разбереш, че някои неща просто не могат да се случат.

— Да, предполагам, че е така — промълви Джордж.

Марти си тръгна.

— Какво мислиш за колата, синко? — чу да казва Артър Макфлай. — Изглежда доста хубава, а?

— Изглежда наистина добре, татко…

В същия миг гръм разцепи следобедната тишина и започна да се лее дъжд. Марти премина в бърз тръс.

— А така — каза си, както бягаше. Надявам се дъждът да му развали пастирането на колата.

Докато стигне до лабораторията в гаража на Док Браун, съвсем прогизна, но отвътре продължаваше да кипи при мисълта за слабостта на Джордж. Когато Марти влезе, Док въртеше видеозаписа от паркинга на „Двата бора“ и работеше върху някои изменения в ДеЛоръна.

— Как мина? — попита, без да вдигне очи от работата си.

— Отвратително — въздъхна Марти. — Той си е същият, какъвто си го знам. Желе. Наумява си да направи нещо и после се оставя да го разубедят. Но поне започнах да разбирам защо.

— Защо момчето не е сигурно в себе си?

— Да. Нищо чудно, че не смее да покани мама или което и да е друго момиче. Всичко, което чува от дядо ми, е, че няма да успее. Никой никога не му е казвал, че може да сполучи в нещо…

— Позната история — философски заключи Док Браун.

— Господи — каза Марти, — ако е получавал такава поддръжка от дядо, нищо чудно, че ми дава такива скапани съвети.

Док Браун вдигна очи за пръв път.

— През дългите години, когато трупах опит — забеляза той, — аз си изработих принцип никога да не вземам съвети от никого — особено пък от по-възрастни от мен.

— Ха, Док, това е добър съвет — усмихна се Марти.

— Благодаря. Сега приеми моя съвет и не го приемай — засмя се той.

— Даже и от теб не, а?

— Всъщност може би аз съм изключението в твоя случай. В бъдещето — или в миналото, — ако имаш нужда от нещо, ако имаш нужда да поговориш с някого, винаги ще съм ти на разположение.

— Да, Док. Това е велико.

Думите още не бяха изречени, когато внезапно паническо изражение мина по лицето на Марти. Като погледна телевизионния монитор, разбра, че скоро ще настъпи драматичната развръзка на епизода при „Двата бора“. Черният фургон вече се виждаше.

— Те са — каза гласът на Док Браун от лентата.

— Кои? — извика в отговор гласът на намиращия се извън кадър Марти.

— Открили са ме — продължи Док Браун. — Не знам как, но са ме открили.

Лентата рязко свърши. Като си припомни какво се бе случило после в тази тъмна нощ през 1985, Марти почувства как тялото му болезнено потръпна.

Погледна Док Браун от 1955, който бе заврял глава в ДеЛоръна.

— Док — рече неуверено, — не съм ти казал какво стана… през нощта, когато направихме този запис…

Не знаеше защо, но чувстваше, че е длъжен да предупреди приятеля си за терористите. Може би заради насилствената му смърт; никой не трябва да бъде принуждаван да мине по този път, ако има възможност това да се предотврати.

Но Док Браун вече бе вдигнал ръка.

— Моля те, Марти — рече, — не ми казвай нищо. Не искам да поемам повече рискове да прецакам пространствено-времевия континуум. Никой не трябва да знае прекалено много за съдбата си. Ако науча прекалено много за бъдещето, бих могъл да застраша собственото си съществуване точно както ти застраши своето.

— Аха — каза Марти. — Може би си прав.

В казаното положително имаше много логика. По този начин, ако Марти не кажеше нищо, Док Браун най-малкото щеше да живее още тридесет години. Ако обаче го знаеше, можеше да стане толкова непредпазлив, че да се навре в шамарите и вероятно дори да умре по-рано. Така че правилото на Док да не се забърква с пространствено-времевия континуум беше много разумно. Като обмисли заедно с него и собственото си положение, Марти извади портфейла си и пак измъкна семейната снимка.

— Мили Боже — прошепна.

Образът на брат му Дейв бе изчезнал почти напълно. На снимката се виждаха само стъпалата му.

Док Браун го наблюдаваше.

— Лошо, а? — каза той.

Марти кимна.

— Това е начинът, по който природата ти казва да си размърдаш задника — рече Док. — Предполагам, че да гледаш брат ти да изчезва така, трябва да е доста страшно.

— Я ми обясни — направи гримаса Марти. — Чувствам се, като че ли съм в някой епизод от „Зоната на здрача“.

— Зоната на здрача? — повтори Браун. — Интересна фразеология. Всъщност тя описва точно мястото, където се намираш… в зоната на здрача, нито тук, нито там… на ничия земя, между светлината и сянката, между вещите и идеите…

— Да, знам рече Марти. — Отпред има пътепоказател… Ти току-що пресече…

— Ако се върнеш, може би ще успееш да направиш филм от това — усмихна се Док Браун.

— Добра идея. Но какво искаш да кажеш с това „ако“?

— Всичко става. Може да разваля така машината на времето, че светкавицата да не свърши работа. Ти може да не успееш да събереш родителите си до края на седмицата. Дотогава може би главата ти ще липсва от семейната снимка…

— О, Боже — простена Марти.

Тръшна се върху старата издънена кушетка, която Док държеше в гаража си. Сега бе до половината пълна със стари списания, писма и формуляри. Най-отгоре имаше вестник с дата 7 ноември 1955. Едно заглавие на гърба на вестника се наби в очите на Марти. То гласеше: МЕСТЕН ФЕРМЕР ТВЪРДИ, ЧЕ „КОСМИЧЕСКО ЗОМБИ“ Е СЪБОРИЛО ПЛЕВНЯТА МУ, а отдолу с по-дребен шрифт пишеше: „Отис Пийбоди е под наблюдение в окръжния психодиспансер.“

— Еврика! — внезапно изрева Марти, щракайки с пръсти.

Главата на Док Браун цъфна над ДеЛоръна.

— Нещо ти хрумна?

— Ти го рече! Знам как да накарам моя старец да покани мама на този бал.

— Как?

— Така ще го изплаша, че ще му се дръпне лайното.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Джордж Макфлай си легна рано, понеже се поддаде на обхваналото го депресивно чувство, породено от събитията в училище и бащината му липса на ентусиазъм относно колежанската му кариера. Въпреки че през 1955 фразата „позитивно мислене“ все още не бе добила популярност, той бе чел книги, които развиваха вариант на същата философия. Преди година бе възложил всичките си надежди на предвоенния бестселър „Как да печелим приятели и да влияем на хората“, като бе запомнил цели пасажи от него и се опита да си съгради нов живот, основан на слънчево отношение към нещата. Обаче още първият му сблъсък с Биф Тенън сведе до нула всичките му усилия. Според Дейл Карнеги, автора на книгата, никой не може да остане враждебно настроен към теб, ако му покажеш, че искрено се интересуваш от него. Биф Тенън не само бе останал враждебен, но и размаза на лицето на Джордж един огромен сандвич, след като Джордж близо четвърт час изпробва новата си философия върху него.

Момичетата не се оказаха по-податливи. Подхождайки към тях с новата си позитивна нагласа, Джордж Макфлай ги накара да го гледат не само като мръсник, но и като нечестен мръсник. По времето, когато Джордж беше под влиянието на г-н Карнеги, дори родителите му го избягваха, тъй като инстинктивно не се доверяваха на странно дружелюбното му разположение.

Така че Джордж пак се сви в черупката си. „По дяволите — каза си, — нека тези, които ме харесват, ме харесват за това, което наистина съм.“ На казване звучеше добре, лошото бе, че не можеше да определи със сигурност кой беше този, дето го харесваше.

Прибра се в стаята си в девет часа, написа още няколко страници от разказа за нахлуването на Земята.

Помота се около час с домашните си и после загаси лампата. Не заспа лесно, но към един часа изпадна в полусъзнателно състояние, което половин час по-късно го доведе до дълбок сън.

Не видя голямата сянка, която доближи леглото му, нито пък почувства леките като перца слушалки, които бяха поставени на ушите му от чифт ръце в ръкавици. Същите тези ръце сложиха една касета в уокмена, касета с надпис ВАН ХАЛЕН. Копчето на уокмена за усилване бе завъртяно на „10“ и бутонът „play“ — натиснат.

Джордж мина от мирен сън в състояние на бумтящ сърцетуп за по-малко от секунда. Какъв беше тоя звук? Това бе най-отвратителният шум, който някога бе чувал — вероятно мъчения на човешки същества, примесени на заден фон със звуци от ада. Все пак той притежаваше ужасяващо пулсиране, което го издигаше от царството на шума до полуинтелигентна проява. Но това бе проява на луди, синхронизирано бръщолевене на идиоти, които пищят като леминги, колкото им държат дробовете. Какво ставаше? Да не бе умрял и сега приближаваше дверите на ада?

После изневиделица звукът изчезна.

— Мълчи, землянино! — произнесе един глас.

Джордж, който бе уплашен достатъчно, за да не бъде способен да издаде какъвто и да е звук, можа само да се облещи в създанието, което стоеше на един фут от леглото му. То бе жълто, нямаше лице, а само квадратна уста, през която му говореше с призрачно филтриран глас.

Нямаше съмнение, че създанието е от друга планета.

— Кой… — успя да измяучи Джордж.

— Казвам се Дарт Вейдър — произнесе създанието. — Аз съм извънземен от планетата Вулкан.

Джордж разтърси глава.

— Аз… сигурно… сънувам…

— Това не е сън! — рязко отвърна пришелецът. — Имаш среща от третия вид. Ти си прекрачил една крачка отвъд външната граница на зоната на здрача.

— Не…

— Мълчи! Имам инструкции за теб.

— Аз… не искам… инструкции… — простена Джордж. — Мамо… татко…

Създанието посегна към пояса си и извади нещо, което изглеждаше абсолютно смъртоносно. Беше направено от цяло парче твърда блестяща материя и накрая завършваше с кръгъл отвор около два инча в диаметър. От шест фута разстояние Джордж ясно чуваше ниското му бучене и чувстваше топлината, която се излъчваше от дулото му.

— Не говори и не ставай от леглото! — заповяда извънземният. — Моят топлинен лъч ще те изпари, ако не ми се подчиняваш!

Джордж вдигна ръце над главата.

— Добре — изскимтя. — Предавам се.

Странно бибипкане дойде откъм извънземния. Като сведе топлинния лъч, създанието вдигна дясната си ръка, за да се вслуша в звуците.

— Какво… — започна Джордж.

— Млък! Получавам известие от бойна звезда „Галактика“!

Като издаде още няколко бибипкания, предметът на ръката на извънземния замлъкна.

— Ти, Джордж Макфлай, си причинил разкъсване на пространствено-времевия континуум… — рече създанието.

— Съжалявам — промълви Джордж. — Ще поправя всички щети, които съм нанесъл…

— Казах, млък! С настоящето върховният Клингон ти нарежда да заведеш земната особа от женски пол, именувана „Бейнс, Лорейн“, на…

— Имаш предвид Лорейн Бейнс?

— Разбира се, землянино! С настоящето ти се нарежда да заведеш особата от женски пол Бейнс на мястото, известно като гимназията в Хил Вали точно след четири земни цикъла, считано от този момент…

— Земни цикъла?

— Дни, глупако!

— Значи в събота. Училището е затворено в събота.

— В събота в училището има мероприятие!

— О, имаш предвид бала?

— Точно така!

— Наредено ми е да заведа Лорейн на бала?

— Потвърждавам!

— Тя знае ли за това?

— Не. Не е необходимо.

— Но аз не знам дали ще съумея…

Създанието раздвижи ръцете си, като стовари нова лавина от звуци върху ушите на Джордж. Той изпищя.

— Спри! Моля те, спри!

Шумът спря.

— Не трябва да оспорваш нашите решения, защото ще те накарам да чуваш парализиращия мозъка звук непрекъснато — заплаши извънземният. — Той ще разтопи мозъка ти.

— Не — простена Джордж. — Съжалявам. Просто не знам как да подходя към Лорейн.

— Когато е нужно, ще знаеш. Ще ти дадем необходимата увереност.

— Ще го направите ли?

— Да.

— Искате да кажете, че ще мога да върша магии? — попита просиялият Джордж.

— Не. Нашата мощ ще бъде зад теб, за да те напътства. Само толкова, но това е достатъчно.

— Благодаря. Сигурен съм, че с ваша помощ ще успея да го направя.

— Много добре, землянино — каза създанието. — Сега ще затвориш очи и ще заспиш. Когато се събудиш, няма да казваш на никого за това посещение.

— Окей — промърмори Джордж.

Затвори очи и легна назад на възглавницата. Създанието се приближи към него и пресегна, за да подържи нещо под носа му. За по-малко от минута младият Джордж Макфлай захърка като шофьор на камион. Фигурата на извънземния внимателно махна слушалките от главата му, отиде до прозореца, поспря, за да изгледа продължително спящата фигура, и изчезна в нощта.

Когато Марти се приближи, Док Браун, който чакаше в Своя Пакард конвъртибъл, отвори вратата и му помогна да влезе вътре. Качулката на противорадиационния костюм бе свалена и Марти се усмихна.

— Предполагам, че всичко е минало като по ноти — рече Док Браун, запали колата и потегли.

— Аха. Страхотно беше. Налапа въдицата като бръмбар — сламка.

— Прекрасно смесваш метафорите, приятелю. Как подейства хлороформът?

— Чудесно. Угасна като свещ.

— Добре. Имам го доста отдавна. Не знам дали като престои, хлороформът отслабва или се засилва.

— Е, свърши работа — усмихна се Марти. — Да се надяваме, че когато се събуди, ще помни всичко.

— Това е единствената опасност — кимна Док Браун. — Понякога нещата, които през нощта са живи и страшни, губят силата си, щом слънцето изгрее. Боя се, че твоят бъдещ баща е идеалният кандидат за правене на умствени флиг-флагове.

— Господи — каза Марти, — да не искаш да кажеш, че след всички тия главоболия ще се откаже от шубе?

— Някои хора са способни да се объркат, даже ако са подпомогнати от свръхестествени или извънземни сили. Моят опит в човешката психология ми казва, че работата ни с Джордж Макфлай до края ще си остане несигурна.

Марти въздъхна.

Близо дванайсет часа по-късно той все още въздишаше — и за разнообразие ругаеше Джордж. Марти бе дошъл в училището рано-рано и бе бодър въпреки недостатъчния сън през нощта, но Джордж Макфлай никъде не се виждаше. За нещастие Марти нямаше копие от програмата му, така че се наложи да пропилее много време в надничане из класните стаи, докато открие, че Джордж изобщо не се е мяркал. Бе станало пладне и Марти се надяваше, че ще дойде за следобедните часове. Едната му половина — по-оптимистичната — смяташе, че Джордж цяла сутрин е планирал стратегията си за срещата с Лорейн; другата половина си знаеше, че Джордж просто се е шубелисал. Накрая бе твърде изненадан да открие, че и двете му половини са сгрешили.

Часовете бяха свършили и Марти се шляеше из градския площад, когато внезапно забеляза, че Джордж търчи към него. Беше по-чорлав от обичайното, а очите му светеха диво и малко стъклено.

— Джордж! — викна Марти. — Наред ли си?

Джордж спря и кимна.

— Нямаше те в училище. Къде беше целият ден?

— Току-що се събудих. Успал съм се.

Ченето на Марти увисна. Толкова силен ли бе хлороформът? Ако е тъй, дали не е имало опасност да убие Джордж? Мисълта предизвика тръпка на ужас по цялото му тяло.

— Кога си легна снощи? — попита, като се насилваше гласът му да звучи спокойно.

— Около десет или единадесет — рече Джордж. — Не знам какво е станало. Моите хора спят до по-късно, така че щом станали, решили, че вече съм излязъл. Сънувах разни странни неща. Може би това е причината.

— Какви сънища?

— Не е важно. Просто фантасмагории.

Разбира се, нямаше да е добре, ако Джордж провалеше грижливо разработения сценарий, който Марти бе осъществил, като го набеди за „фантасмагории“. Диването вече започва да се самонавива с думи, помисли Марти, ала точно когато бе готов да се отчае, му хрумна нов план за действие.

— Между другото — каза, — видя ли снощи летящата чинийка?

— Какво? — изкрещя Джордж и се изблещи.

— Било е около един часа — продължи Марти. — След като всички са си легнали. Предполагам, затова не се приказваше много-много за нея в училище. Макар че една дузина момчета са я видели. Всички казват, че е била някъде във вашия район.

— Наистина ли?

Марти кимна.

— Нищо особено не е станало. Чинийката просто повисяла петнайсетина минути над една къща и след това излетяла като куршум. Мисля, космонавтът е трябвало да иде до банята.

— Краво свещена… — прошепна Джордж.

— Много жалко, че не си бил буден — каза Марти. — Щеше да натрупаш страхотен материал за тия научнофантастични разкази, които пишеш.

Джордж кимна. В очите му като че ли просветна искрица енергичност.

— Слушай, трябва да ми помогнеш. — Рече го внезапно. — Искам да поканя Лорейн, но не знам как да го направя.

— Бива — кимна Марти. — Тя е ей там, в млечния бар.

Тъкмо се обърнаха и се насочиха към местното свърталище на тийнейджърите и две хлапета на саморъчно направени тротинетки — ролкови кънки, заковани на една дъска два на четири фута с прикрепено отгоре й оранжево кормило — изгромоляха покрай тях. Марти се усмихна при вида на грубите прототипи на по-лъскавите и по-бързи скейтбордове, които тепърва трябваше да се появят.

— Ето я — каза той след миг.

Лорейн с двете си приятелки Бети и Бабз седеше в едно сепаре, смучеше сладоледов шейк и бърбореше.

Щом часът на истината наближи, Джордж почувства как решимостта му започва да се изпарява. Къде беше обещаната от извънземния помощ? Беше си мислил, че ще му бъде много по-лесно, отколкото се оказваше. Всъщност бе точно толкова нервен и вързан в езика, колкото преди снощното привидение да го увери, че всичко ще е наред. Възможно ли бе хората от космоса да са още по-изпечени лъжци от неговите роднини земляните? Ако не бе тъй, какво стана с магическата фраза за прилива на мощ, който ще го преведе през това изпитание?

Марти усети колебанието на Джордж.

— Проста работа — рече. — Отиваш при нея и я поканваш. Обещавам ти, че нищо няма да хвърли по теб. Най-лошото, което може да ти се случи, е да каже не.

— Не. Най-лошото, което може да стане, е да припадне или да се разсмее, когато я поканя на среща.

— Няма да го направи. Повярвай ми.

— Може би ще е по-добре да почакам, докато остане сама. Нали знаеш какви са момичетата, когато са заедно.

— Джордж — меко каза Марти, — до бала има само няколко дни. До утре сутрин Лорейн сигурно ще бъде ангажирана. Сега е може би последният ти шанс.

Заплахата подейства. Джордж преглътна, кимна бавно и направи няколко крачки към входа на бара.

— Какво да й кажа? — попита.

— Каквото ти се струва естествено, каквото ти дойде в главата.

Джордж пое дълбоко въздух и затвори очи.

— Нищо не ми идва в главата.

— Господи, цяло чудо е, че съм бил роден — промърмори отровно Марти.

— А?

— Нищо.

— Ако можех да кажа едно умно нещо, много щеше да ми помогне.

— Добре — отвърна Марти. — Просто й кажи, че съдбата те е завела при нея и че мислиш, че тя е най-красивото момиче, което някога си виждал. Момичетата обичат да слушат такива неща… По дяволите, какво правиш, с мен ли се майтапиш?

Джордж бе извадил от джоба си молив и бележник и старателно записваше думите на Марти.

— Ммм — му кимна. — Записвам си. Щото е наистина добро.

— Добре, но за Бога, не го чети като реч — предупреди го Марти. — Поне го запомни.

Джордж рязко кимна и прочете думите, като леко движеше устни.

— Окей — каза накрая.

— Добре. Отпусни се. Просто иди и я покани. Всичко ще свърши за минута. Освен ако не те покани да прекарате нощта у дома й.

Джордж се изчерви.

— Няма шансове за това — и му се усмихна.

След миг беше в бара. Направи десетина крачки право към Лорейн, а после внезапно свърна към тезгяха. Продавачът се показа, очаквайки поръчката.

— Дайте ми мляко — рече Джордж. — С шоколад.

Надяваше се, че това ще отнеме доста време, но млякото се появи с разочароваща бързина. Отпи глътка, за да се подсили, и после буквално се хвърли към сепарето, където седяха трите момичета.

— Ъ, Лорейн — започна с бърз, напрегнат глас. — Моята борба ме доведе при теб.

Лорейн погледна нагоре и чу думите почти преди да разбере кой ги произнася. Позна младежа, на когото Марти я бе представил вчера. Изглеждаше горе-долу по същия начин, като се изключи, че сега имаше кафяви мустачки от шоколадовото мляко. Направи всичко възможно да не се изхили.

— Извинете? — успя да произнесе с женствено достойнство.

— О — промърмори Джордж. — Исках да кажа, той…

— Той?

— Тя…

Мозъкът му бе блокирал. Джордж бръкна за бележника в джоба си.

Лорейн запълни празнотата в разговора.

— Не съм ли ви виждала някъде?

Джордж широко се усмихна. Засега нито беше припаднала, нито се бе разсмяла, и той се изпълни с оптимизъм. Само да можеше да си спомни думите!

— Да — отговори. — Аз съм Джордж. Джордж Макфлай. Аз съм твоята борба. Исках да кажа, съдба.

Сега вече Лорейн се изхили. Бабз и Бети се присъединиха към нея. А за Джордж звукът не бе толкова деморализиращ, колкото си бе мислил, че ще бъде. През ума му мина дори погрешната мисъл, че може би приемат гафа му за част от обичайния му маниер на говорене, че е искал да ги развесели. В края на краищата смехът им беше относително неопределен. Хората в съседните сепарета вероятно си мислеха, че е казал нещо много забавно на момичетата и одобряваха това. За пръв път, откакто се бе събудил, облян в студена пот, един час по-рано, Джордж наистина повярва, че е получил помощта, обещана му от създанието, което предната нощ се бе появило пред него или на сън или в извънземна плът. Обзе го вълна на увереност. Кажи го, настояваше мозъкът му. Само й кажи, че искаш да я заведеш на бала и всичко ще свърши за секунда.

— Лорейн — започна, а думите му излязоха с такава сила, че и той самият се изненада, — искам…

— Макфлай, мислех, че съм ти казал повече никога да не идваш тук! — измуча един познат глас, който прекъсна речта на Джордж също тъй ефикасно, както ако някой бе изпищял „Огън!“

Биф Тенън и неговите оръженосци стояха на вратата и с ръце на кръста злобно гледаха Джордж. Бавно, целенасочено, сякаш гангстери, които превземат малък западен град, тръгнаха през бара към Джордж Макфлай.

Марти ги видя да пристигат в най-лошия възможен момент — когато Джордж вероятно бе на границата да изстреля въпроса си към Лорейн.

— По дяволите! — измърмори.

После направи единственото нещо, което можеше — влезе след тях така, че да може да помогне при нужда.

Решителното и щастливо изражение на Джордж се претопи в обичайната му маска на нещастник и той погледна с увиснала челюст приближаващия Биф.

— Щом си тук, след като съм ти казал да не идваш, ще трябва да си платиш, Макфлай — изръмжа Биф, без да се опитва да говори тихо. — Колко пари имаш в себе си?

Това бе очевидно насилие и открито изнудване, но никой в бара не си мръдна пръста да помогне на Джордж. След дълга пауза бръкна в джоба и извади портфейла си.

Протегнал месестата си ръка, Биф направи няколко големи крачки към Джордж с израз на злобна алчност на лицето.

После внезапно лицето му изчезна от погледа и се стовари на керамичния под.

Марти издърпа крака си, като вътрешно се поздрави за най-добре прицелената подсечка, която някога бе правил.

Биф погледна изотдолу.

— Ти! — ревна и бързо скочи, защото в бара се разнесе подигравателно хихикане.

— Добре бе, умник — изплю думите си, като направи една крачка към Марти. — Сега ще си сменим шапките.

Марти зае позиция и се приготви да действа. Вървейки тромаво към него, Биф замахна широко с дясната си ръка. Марти лесно избегна удара и контрира със силен ляв в стомаха на Биф и десен в слепоочието. Биф залитна като пиян и падна назад върху една маса.

Като видяха, че водачът им е в опасност, Кибритената клечка, Стереокиното и Бръснатата глава тръгнаха към Марти.

Ох, помисли си, нямаш много шансове, освен ако си Супермен. Насред крачка, както бе тръгнал да довърши Биф, Марти изведнъж се извърна и се насочи към вратата. Лакеите на Биф го вдигнаха на крака и се втурнаха след него.

— Това е Калвин Клайн! — викна Лорейн на своите приятелки. — Исках да кажа, Марти! О, Господи, фантастичен е!

Джордж Макфлай стоеше настрани, прикован от страх и ужас, докато се развиваше действието. За щастие никой не го гледаше, иначе щеше да забележи, че очите му са влажни, като че ли ей сега ще се разреве.

По дяволите, помисли си, пак тръгна на зле. Ако ще и с помощ от космоса, аз съм некадърник.

Марти изскочи от бара, поколеба се за миг на ъгъла на Втора и Главната, после сви наляво и хукна колкото му държат краката. Биф и тримата му лейтенанти го следваха. Биф беше бавен, но двама от другите бяха по-бързи от Марти и непрекъснато скъсяваха разстоянието между преследван и преследвачи.

По дяволите тези нови обувки, помисли Марти, примигвайки често, защото при всяка стъпка бортовете им се впиваха в петите му. Като сви рязко надясно, отново препусна към градския площад. Маньовърът му даде крачка или две преднина, но знаеше, че двете момчета ще го хванат и това е въпрос само на време. Минавайки пак пред млечния бар, видя, че повечето от момчетата и момичетата бяха излезли навън на тротоара и го окуражаваха с викове. С удоволствие би дал цялата тази морална поддръжка за двамина яки приятели, но под ръка нямаше никого.

Почти се беше примирил, че ще го уловят, когато едно от хлапетата с тротинетките сви от „Хил стрийт“ успоредно на него.

— Еврика! — викна Марти.

Като хвана тротинетката и буквално я изтръгна изпод хлапето, Марти замахна с крак и така ритна кормилото, че го откъсна и това, което остана, наподобяваше груб самоделно направен скейт.

— Съжалявам, малкия! — извика през рамо, докато скачаше върху скейта. — Ще ти го върна по-късно.

Оттласна се с крак точно навреме, защото враждебните ръце се протегнаха към врата му и го пропуснаха. След секунда бе свободен и се движеше по тротоара поне два пъти по-бързо от преследвачите си.

— Еее! Виж го! — извика момчето, чиято тротинетка беше експроприирана и моментално превърната в по-леко и бързо возило.

— Какво е това? — викна другото хлапе, като видя как се отдалечава Марти.

Като изостанаха половин квартал от жертвата си, аверите на Биф се обърнаха и вдигнаха рамене, очаквайки новата му тактика.

— В колата! — заповяда Биф.

Четиримата набързо скочиха в паркирания наблизо автомобил на Биф, чийто гюрук беше свален. След няколко секунди изръмжа подир Марти, като остави на градския площад следи от гумите си и изчезна в облак черен дим.

Две пресечки по-нататък Марти погледна през рамо. Колата замалко да го удари, когато той направи остър завой точно пред нея и започна да се отдалечава в противоположната посока.

— По дяволите! — изрева Биф, натисна спирачки и направи обратен завой.

— Виж това! — изпищя Бръснатата глава.

Марти се бе уловил за задницата на една минаваща кола и се отдалечаваше от тях с повече от четиридесет мили в час. Шофьорът не бе забелязал Марти и сега клатеше глава от учудване, защото минаваше покрай млечния бар. На тротоара стояха поне двадесет хлапета. Те бясно го аплодираха и крещяха.

— Като че ли съм спечелил състезание или нещо подобно — промърмори шофьорът.

Лорейн, която бе видяла цялото действие, с изключение на станалото в другия край на улицата, подскачаше нагоре-надолу, когато Марти профуча край тях, хвърляйки искри с ролковите кънки.

— Абсолютно жесток! — викна на двете си приятелки.

След десет секунди мина и Биф. Повечето момчета освиркваха и уукаха по четиримата негодници. Здраво бяха стиснали устни и убийствено устремени, гледаха право напред.

Гонитбата сви надясно, защото шофьорът на предното возило се насочи към съдебната палата. Биф бързо скъсяваше дистанцията, докато предницата му почти докосна задника на Марти. Когато колата на непознатия минаваше покрай съдебната палата, близо до местния разпространител на „Статлер Студебейкър“, Марти отпусна хвата си и рязко сви вдясно. Биф, който караше твърде бързо, подмина пресечката. Скочи с проклятия върху спирачките, върна назад и после запраши по тротоара пред съдебната палата подир Марти. Удивените и ужасени пешеходци кривваха или отскачаха от пътя му, драпайки за безопасност към бетонното стълбище или опитвайки да се скрият зад оръдията от Първата световна война. Сляп за всичко пред него, освен за Марти, Биф профуча напред, като предизвика ужас даже в очите на собствените си апапи.

Марти твърде късно откри, че е подценил маниакалната решимост на Биф. В края на пресечката имаше време единствено да види, че Биф е точно зад него, обърна се бързо на 180 градуса върху скейта си и…

Неочаквано изваден от равновесие и заплашен да падне, протегна ръце… и откри, че се държи за предницата на колата на Биф.

— Падна ни копелето! — извика Биф. — Ако продължи да се държи, е мъртъв, ако се пусне, пак е мъртъв!

Със садистична усмивка забута Марти по „Хил стрийт“, покрай „Убежището на Гейнър“, където посетителите бяха наизлезли, някои от тях с чашите в ръка, за да наблюдават действието. Право напред беше Т-образното кръстовище на пресечката с Главната улица с голямата витрина на „Колоездачния магазин на Хал“. Биф реши да не си губи времето повече с Марти, а да го вкара право във витрината. Ако станеше най-лошото, просто щеше да каже на съдията, че са му отказали спирачките.

Като гледаше през предното стъкло злобеещия Биф, Марти успя само да преглътне. Скоростта им беше такава, че не можеше да свие нито вляво, нито вдясно, без да бъде ударен от калника на Биф. Като се поклащаше напред-назад със скейта, Марти подобри захвата си, докато търсеше начин да се измъкне. Обикновено край градския площад имаше поне едно ченге, но късметът му беше такъв, че този ден мъжете в синьо напълно отсъстваха. Докато Биф неумолимо го тикаше назад, пред очите му за момент се мерна надгробният му надпис: МАРТИН МАКФЛАЙ — РОДЕН 1968 — УМРЯЛ 1955.

Сега, тъкмо когато щяха да задминат един голям камион с оборски тор, движещ се в тяхното платно, се добави и нова дяволщина. Кибритената клечка бе набарал някаква бирена бутилка и се канеше да я хвърли по главата на Марти.

— Ще се разкарам? — му изкрещя.

С тези думи подскочи нагоре, като ритна скейта напред, под колата, а той се приземи върху предния капак на Биф. Без да губи скорост, скочи над главите на четиримата зяпнали го момчета върху задния капак, а после и от автомобила, точно навреме, за да хване скейта, минал под него.

— Света… — изхриптя Биф.

Четиримата преследвачи бяха тъй ошашавени, че всички се извърнаха, за да погледнат Марти.

След частица от секундата усетиха удара и бяха изхвърлени нагоре, тъй като се забиха в задницата на камиона с оборския тор. Като увисна за миг във въздуха, автомобилът се обърна напред, запращайки Биф и помощниците му с главите напред в лепкавата кафява маса.

Оттатък площада, откъм млечния бар на ъгъла, се чуха поздравления и аплодисменти. Отзад новоприсъединилите се посетители от заведението на Гейнър добавиха към фурора викове и ръкопляскания. Подобно на демонстрацията на Четвърти юли, гонитбата бе преустановила напълно всяка дейност в красивия център на Хил Вали.

— Чудесен е! — истерично крещеше Лорейн. — Не е ли най-страхотното нещо, което някога сте виждали?

Впечатлените й приятелки кимнаха в съгласие.

Джордж Макфлай също наблюдаваше развоя на събитията, но със смесени чувства. Беше щастлив да види как Биф и приятелчетата му приключиха пътуването в купчината тор, но би дал десет години от живота си самият той да бе скроил този номер.

Марти, който се усмихваше на победата си, се огледа за малчугана, чиято тротинетка бе използвал.

— Много ти благодаря, малкия — каза, като с превзет жест върна скейта. — Съжалявам, че ти я потроших.

— Шегуваш ли се? — изсмя се хлапето. — Много ти благодаря!

И незабавно скочи на новото си возило, за да го изпробва. Докато тълпата бавно се разпръсваше, другият малчуган опитваше да махне оранжевото кормило от тротинетката си, така че да получи нещото на своя приятел.

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Докато наблюдаваше как Марти се отдалечава от местопроизшествието по Главната улица, Лорейн направи избора.

Ако той не ме покани, помисли си, тогава просто ще трябва аз да го поканя.

Обърна се към Бабз и рече:

— Мога ли да взема назаем твоята кола?

Бабз се поколеба.

— Знаеш, че не е моя — отвърна. — На сестра ми е.

— Добре де, няма значение. Ще бъда внимателна.

— За какво ти е?

— Обещаваш ли да не казваш?

Бабз кимна.

— Искам да проследя Марти и да видя къде живее. Като стане дума за това, е тъй потаен.

Бабз се изкикоти. Това бе мисия, която можеше да разбере.

— Аз ще те возя — рече.

— Добре. Хайде да тръгваме, преди да се е скрил.

Двете момичета се бяха отправили към автомобила на Бабз, когато Лорейн неочаквано се озова отново лице в лице с Джордж Макфлай.

— Здрасти — продума той.

Шоколадовите мустачки все още си стояха. Лорейн погледна встрани и каза рязко:

— Здрасти. Съжалявам, че трябва да си вървя, но съм наистина заета.

Той тръгна заедно с нея.

— Това ще отнеме само секунда — започна. — Чудех се дали би желала да дойдеш с мен на бала в събота.

— Бала? О, да…

— Значи ще дойдеш? — подскочи Джордж.

— Не. Исках да кажа… да, вярно, че балът е тази събота. Как лети времето, а?

— Аха… Е?

— Съжалявам. Аз имам нещо като предварителна уговорка, но още не съм разбрала за нея.

— Как не си разбрала? — попита Джордж.

— Много е сложно. Но ако не се уреди тази работа, която може би се задава, може би ще дойда с теб.

Джордж прие отговора й като положителен въпреки плетеницата от отхвърляния.

— Може би ако аз… тоест ние изчакаме ден-два…

— О, не — усмихна се Лорейн. — Няма да е честно спрямо теб.

— Е, ти си единственото момиче, което искам да заведа — каза, като се мразеше, загдето въобще не умее да скрива чувствата си.

— Благодаря — рече Лорейн. — Може би следващия път.

— Следващият бал е чак през пролетта.

— Щом зимата пристига, мигар може далече да е пролетта? — изгука Лорейн, която тъкмо бе научила този стих.

— Да, но сега дори не е и зима — слабо протестира Джордж.

— Много ти благодаря за поканата — каза Лорейн и скочи в колата на Бабз. — Пак ще се видим.

— Аха…

— И си избърши устата.

Отпътува, като го остави на тротоара да опипва с пръсти горната си устна.

Оформените като улични лампи свещи са най-хубавото хрумване, помисли Док Браун, като отстъпи няколко крачки назад, за да се полюбува на творбата си.

— Много добре — промълви с усмивка. — Може би ще я запазя до Коледа и ще я използвам като градинка.

Бе прекарал по-голямата част от следобеда в планиране и изграждане на свой собствен макет на градския площад на Хил Вали. Бе поставен на голям лист шперплат и се състоеше преди всичко от дървено трупче със закопчан на него ръчен часовник (часовниковата кула на съдебната палата) и прикрепен на върха „гръмоотвод“ (пирон). От гръмоотвода надолу се спускаше проводник, който пресичаше площада и минаваше между две улични лампи през улицата. Близо до тях имаше детска количка с пружинка, от чиято задна част стърчеше право нагоре парченце проводник с прикрепена за него кука.

Като се консултира с работния си план от цифри и изчисления, Док Браун кимна. Беше сигурен, че ще действа.

— Добре — каза, когато Марти влезе. — Сега мога да ти обясня това. Докъде я докара с продължаващата сага за Джордж и Лорейн?

Марти въздъхна.

— Наближихме целта. Това е всичко, което мога да ти кажа. С изключение на мъничкия спор с Биф Тенън и четирима от неговите бандюги. За едната бройка да ме премачкат и да ми видят сметката.

— Това ли е всичко? — усмихна се Док. — И какъв беше крайният изход от спора?

— Четиримата приключиха в купчина лайна. Трябва да призная, че много добре успях да подредя и себе си, и тях.

— Разбира се, разполагаш с тридесет години напреднала техника, от която черпиш — отвърна Док Браун.

Марти изсумтя.

— Само те будалкам — усмихна се Док. — Ела насам и хвърли едно око.

— Разбира се. Какво е това, по дяволите?

— Това е моят дяволски хитър начин да те върна обратно в 1985.

— Добре. Обясни ми го.

Док Браун обясни елементите на мизансцена и после се впусна в описание на начина, по който предполагаше, че ще работи.

— Значи, слагаме гръмоотвод на часовниковата кула на съдебната палата — каза, — после опъваме един мощен електрически кабел от гръмоотвода през улицата… Заедно с това снабдяваме твоята кола с голяма кука, която е свързана на късо с кондензатора на потока…

Взе детската количка и я нави.

— Ти ще си тук — рече. — Като дам сигнал, потегляш по улицата към кабела, ускоряваш, докато стигнеш осемдесет и осем мили в час…

Пусна играчката от единия край на макета. Тя тръгна към опънатия проводник. Като вдигна друг проводник с оголен край и плетка на ивици, който беше включен в електрически контакт, той го придвижи към „гръмоотводния“ пирон.

— После — продължи — светкавицата пада и захранва кабела точно навреме, за да.

При тези думи докосна пирона в проводника под напрежение. Щом антената се закачи в кабела, се разлетяха искри, играчката се запали и изхвърча от масата. Тя се удари в близките завеси и се изтърколи по тях, изригвайки пламъци. За частица от секундата евтините пердета се превърнаха в кълба от огън и дим.

Док Браун се втурна към другия край на стаята, сграбчи един пожарогасител и за по-малко от минута овладя пламъка.

— Добре — рече Марти, когато всичко свърши. — Радвам се да видя, че си пресметнал всичко. Защо направо не ме подпалиш, вместо да си създаваме толкоз грижи?

— Това е теоретично — сви рамене Док Браун. — Съвсем другояче ще бъде с автомобил, които можеш да контролираш, и кондензатор на потока, който превръща светкавицата в енергия, вместо да я оставя на свобода, както направи този. Най-малкото се надявам, че ще стане така.

— Изпълваш ме с голяма увереност, Док — усмихна се тъжно Марти.

— Повярвай ми, би трябвало да проработи.

— Ключовите думи са „би трябвало“.

— Добре де, как мога да гарантирам, че ще работи? Това е научен експеримент, момчето ми — нещо, което се прави за пръв път. Нищо не е сто процента устойчиво, глупако. Вземи най-простата част от този план — че се движиш с осемдесет и осем мили в час по градския площад точно в нужния момент. Дори това не е гарантирано. Представи си, че някоя стара дама слезе от бордюра, когато не трябва. Представи си, че тази прекрасно конструирана техника се повреди насред улицата. Представи си, че не уцелиш с куката или светкавицата падне по-рано или по-късно. Представи си, че вестникът е сбъркал датата. Представи си…

— Окей, Док — прекъсна го Марти. — Разбрах те. Така или иначе това е голям хазарт.

— Не се безпокой. Ще се погрижа за светкавицата. Ти само се погрижи за твоя старец.

Марти въздъхна. Извади пак семейната снимка и я погледна. Брат му Дейв бе напълно изчезнал, а част от главата на Линда бе замазана.

— Божичко — преглътна. — Аз съм следващият.

На вратата се почука. Док Браун и Марти си размениха тревожни погледи.

— Биф — рече Марти. — По някакъв начин се е измъкнал от лайната и ме е последвал.

Озърна се за железен лост или някакъв друг тежък предмет. Док Браун се втурна към прозореца и погледна навън. Марти го чу как изръмжа.

— По-лошо — каза Док Браун, като препусна обратно към него. — Бързо, трябва да покрием машината на времето.

Докато завиваха ДеЛоръна с един насмолен брезент, Док продължи:

— Майка ти — рече. — Казвал ли си й къде живееш?

— Не. Да не съм луд?

— Тогава може би те е проследила. Момче, тая дама наистина ти е навита.

На вратата пак се почука.

— Да я пуснем ли? — попита Марти.

— По-добре ще е — каза Док Браун. — Мисля, че ме видя, когато погледнах навън. Във всеки случай, ако те е проследила, вероятно знае, че си вътре.

Марти отиде до вратата и пусна Лорейн.

— Здрасти — усмихна се момичето.

— Ма… исках да кажа, Лорейн. Как ме откри?

— Тръгнах след теб.

— Защо?

— Исках да разбера къде живееш.

— Изглежда логично.

Лорейн го погледна и насила се усмихна.

— О — рече Марти и се дръпна встрани. — Ъъ, това е моят вуйчо Браун.

— Вуйчо Браун? — повтори тя.

— Емит — каза Док.

— Здравейте.

Като насочи взора си към Марти, Лорейн дълбоко си пое дъх и се впусна в къса реч, която очевидно беше репетирана.

— Марти — рече, — може би изглежда малко раничко, но се надявах, че можеш да ме заведеш в събота на бала „Магия под морето“.

Марти очакваше да е подготвен за предложението, но се оказа, че не е. Нервно се прокашля и погледна надолу към дясното си стъпало.

— Не мисля, че ще мога — отвърна. — Нали разбираш, с цялото това търчане днес следобед — мисля, че доста лошо съм си изкълчил глезена…

— Ти се прибра вкъщи без никакви проблеми — прекъсна го Лорейн.

— Да, но и по-рано ми се е случвало. Знам, че утре сутрин наистина ще е зле и вероятно ще ме държи в леглото за седмица или нещо такова.

— Не ти вярвам — измърмори Лорейн. Очите й започнаха да се замъгляват. Мисля, че това е само претекст, за да ми откажеш.

— Не — викна Марти. — Не е това. Просто… ъъъ, аз съм лош танцьор. Имам два леви крака. Ако щеш, три леви крака. Така се обърквам… — Млъкна, опитвайки се да изглежда несръчен.

— Няма защо да танцуваме — предложи Лорейн. — Ако се стесняваш от това как танцуваш много добре, но мисля, че просто скромничиш. Човек, който е способен да се движи с тротинетка така, както ти го направи днес следобед, не може да е съвсем вързан.

Разсъждението си го биваше, но Марти реши да не го оспорва. Вместо това каза:

— Знаеш кой истински иска да те заведе и аз мисля, че наистина си се разбрала с него — Джордж Макфлай.

— Знаех си, че това ще кажеш.

— Защото си мисля, че е вярно. Мисля, че между вас двамата има някакво привличане. Може би още не си го почувствала, но то наближава.

— Може би, но защо трябва да съм го почувствала? — попита Лорейн. — Усещам повече привличане към теб. Във всеки случай Джордж вече ме покани и аз му отказах.

— Какво си направила? — натърти Марти. — Не разбираш ли колко смелост се изисква от негова страна да те помоли? То е като да скочиш с парашут или да се качиш на ринга с Мохамед Али…

— С кого?

— С Роки Марчиано — намеси се Док Браун.

— Е, добре, не мога да се тревожа за това — каза Лорейн. — Джордж просто не е моят тип. Умен е и така нататък, но той… значи… — тя приближи Марти тъй, че главата й почти докосваше брадичката му. — Мисля, че мъжът трябва да е силен… така че да може да държи на своето и да защищава жената, която обича. А ти?

— Какво аз? — нервно попита Марти.

Като разбра, че се мотае, Лорейн ядосано вдигна глава.

— Просто ми кажи да или не — настоя. — И по-добре ще е да кажеш да, защото ако ти не ме заведеш на бала, никой няма да ме заведе.

Марти въздъхна. Нещо в очите й му каза, че не блъфира и нещастно погледна Док Браун.

— Звучи, сякаш наистина иска да иде с теб, момче — му каза. — По-добре кажи да.

— Да — рече Марти.

— О, благодаря ти — усмихна се Лорейн и се протегна да го целуне по бузата. — Няма да съжаляваш.

После се обърна и хукна навън от къщата, спря на прага, за да му махне, и изчезна.

— Хубава бъркотия — каза Марти.

— Наистина усложнява положението — призна Док Браун. — Но поне ще иде на бала с теб и ще бъде там. Сега трябва да измислим начин да докараме и Джордж там, за да могат двамата да открият любов и магия под морето, каквото и да означава това.

— О, Господи — въздъхна Марти. — Това означава да убедя баща ми да иде сам.

— Или да иде сам, или да му намериш друга.

— Док, може и да си гениален относно кондензаторите на потока и електричеството, и пространствено-времевите континууми, но когато ми разправяш да намеря друга мадама за тоя бахалюлю в последния момент, наистина искаш невъзможното.

Видя Джордж малко следобед на другия ден.

— Здрасти — рече Джордж, — и моите поздравления.

— Поздравления за какво?

— Задето отиваш на бала с Лорейн. Попитах я сутринта и тя каза, че ти си щастливецът.

Марти уморено изпъшка.

— Нека да ти обясня нещо — рече. — Съгласи се да дойде с мен на бала само защото знаеше, че и ти ще си там.

— Как така? — попита Джордж. — Ако искаше, можеше да дойде с мен на бала.

— Здравата е объркана — каза Марти. — И това я вкарва в беля. Нали знаеш какво става, когато човек иска да купи нещо, но гледа да не му качи цената? Ще се преструва, че му намира купчина недостатъци и може би дори ще каже, че не го иска — ала през цялото време го иска като откачен.

Джордж кимна.

— Е, същото е и с Лорейн. Дълбоко в себе си те желае, само че не иска ти да разбереш. И може би част от нея още не го е разбрала. Повярвай, тя иска да бъдеш на бала, така че да можете да се съберете…

— Да се съберем — измъмри Джордж. — Че аз съм съгласен. Защо тя не ме покани? Или защо не каза да, когато аз я поканих?

— Някои жени могат да приемат прекрасните неща само ако им се струват случайни — мъдро отговори Марти. — Това се връзва с онуй, което току-що казах. Те не искат да си признаят, че ги искат. Затова покани мен. Тя всъщност не ме иска. Тя желае теб, Джордж. Всичко, което трябва сега да направим, е да я накараме да осъзнае, че желае точно теб.

— Добре, как ще го направим?

— Мисля да започнем, като я накараме да види, че не си шубе.

— Но… аз мисля, че съм шубе.

— Не, Джордж — рече Марти. — Всеки има нещо, за което държи и е готов да се бие, и мисля, че за теб това е Лорейн.

— Аха… само че, когато Биф ме наближи…

— Добре, просто ще трябва да те научим как да се справяш с това — каза Марти. — Ще започнем днес следобед, веднага след часовете.

Джордж дълбоко пое дъх и кимна. В очите му като че ли се появи слаба надежда.

Четири часа по-късно двамата младежи се събраха отново в задния двор на Джордж. Марти донесе една саморъчно направена боксова круша от така натъпкани в един брезентов чувал дрехи, че чувалът бе станал твърд като камък. След като пропиля няколко минути, опитвайки се да научи Джордж да нанася крошета и прави удари, сам се предложи за мишена.

— Искам да ме удариш в стомаха — рече Марти. Точно тук. Хайде.

Отпусна ръце покрай тялото си.

— Но аз не искам да те удрям в стомаха — запротестира Джордж.

— Няма да ме нараниш. Просто ме удари.

— Виж какво, не ме бива да се бия.

— Колко пъти трябва да ти обяснявам? — настоя Марти. — Знаем, че не те бива да се биеш. Ти го знаеш. Аз го знам…

— И Биф го знае.

— Забрави за Биф. Важното е, че Лорейн не го знае. Затова трябва да направим тъй, че поне да изглеждаш като боец, като човек, който може да държи на своето, който ще я защищава.

— Но аз никога не съм търсил повод за бой! — извика Джордж.

— Ти не търсиш повод за бой, тат… — каза Марти, — исках да кажа, Джордж. Ти й се притичваш на помощ.

— Звучи така сълзливосантиментално…

— Момичетата обичат сантименталните работи. Сега може би е по-добре пак да преговорим плана. Къде ще бъдеш в 8:55?

Джордж въздъхна.

— На бала.

— А аз къде ще бъда?

— На паркинга с нея.

— Окей. Така че точно към девет часа тя много ще ми се ядоса…

— Защо?

— Какво защо?

— Защо ще ти се ядоса?

— Защото ще стана натрапчив. А хубавите момичета се ядосват на тия, които се опитват да им се натрапват.

— Искаш да кажеш, че ти…

Марти кимна.

По лицето на Джордж мина странно тъжен израз.

— Ами ако ти позволи? — попита той.

— Как можа да го кажеш? — рязко отвърна Марти. — Тя е не само хубаво момиче, но и е моя…

— Да?

— Тя ми е приятелка. Не мога да й пусна ръка.

— Сигурен ли си? — попита Джордж с присвити очи. — Имам предвид, че е хубава. Човек трябва да е от камък, за да каже „не“ на Лорейн.

— Не и този човек — натърти Марти. — Да се върнем на плана, а? Всичко ще е само игра, така че не се безпокой за това. Само помни, че в девет часа ще минеш през паркинга и ще ни видиш… — Преглътна и продължи: — Ще ни видиш да се боричкаме в колата. Веднага притичваш, хващаш вратата, рязко я отваряш и какво казваш?

Джордж отвори устни, но не издаде глас.

— Ще трябва да си по-убедителен от това, Джордж — измърмори Марти.

— Не мога да измисля…

— По дяволите, няма за какво да мислиш. На, стоиш тук лице в лице с един тип, който натиска момичето, което обичаш. Трябва да стане автоматично.

— Аха… Прав си.

— Подай репликата, Джордж.

Като движеше преувеличено яростно челюстта си, сякаш някакъв водевилен герой от едно време, Джордж изплю репликата:

— Ъъ… Хей, ти! Махай проклетите си ръце от нея! — после чертите му приеха обичайното изражение и меко попита: — Наистина ли мислиш, че трябва да изругая?

— Да, определено — кимна Марти. — После ме удряш в стомаха, аз падам на земята и вие с Лорейн заживявате щастливо.

— В твоята уста звучи така лесно — усмихна се Джордж. — Искам да не съм тъй изплашен.

— Изплашен от какво?

— Не знам. Може би ще те ударя силно и ще те заболи. А това сигурно ще те ядоса и ти също ще ме цапнеш.

Марти се засмя.

— Повярвай ми, Джордж, можеш да ме удариш толкова силно, колкото си искаш, и аз няма да ти го върна.

— Може би тя ще си помисли, че работата е нагласена.

— Точно затова трябва да направим тъй, че да изглежда убедително. Трябва наистина да ме удариш. Хайде, пробвай.

— Окей.

Марти застана неподвижно, а Джордж си пое дъх и замахна към стомаха му. Изглеждаше като че ли убива муха.

— Не, Джордж — поправи го Марти. — Вложи малко увереност в удара. Малко чувство. Хайде. Можеш да го направиш.

Джордж замахна отново, този път малко по-добре, но не тъй, както трябва. Въпреки това изглеждаше доволен от резултата, особено от силния звук.

— Как беше? — попита. — Доста добре, а?

— Е, предполагам, че ще ми мине — сви рамене Марти. — Виж какво, потренирай с това.

Окачи брезентовия чувал на Т-образния лост за опъване на въжета за пране, отстъпи назад и го тресна с мощен ъперкът. Чувалът подскочи почти цял фут.

— Гледай да направиш нещо такова — каза.

— Добре — кимна Джордж.

Нанесе един удар по чувала, после втори. Не бяха удари като за първенство, но Марти забеляза с известно задоволство, че поне започваше да му харесва.

— Ядно — насъска го. — Ядно.

— Правилно! — изръмжа Джордж. — Ядно!

Като замахна с все сила, Джордж не предвиди люлеенето на чувала и изобщо не го уцели. Юмрукът му профуча край желаната цел и яко се тресна в дървото зад нея.

— Аааааууууу! По дяволите! — изрева.

— Добре — рече Марти. — Е, това е истински яд — и като му махна, си тръгна. — Пак ще се видим.

Джордж го гледаше как си отива, беснеейки от собствената си несръчност. Дясната му ръка продължаваше да пулсира, но разочарованието му беше по-силно от болката. Като сви дясната си ръкав юмрук, направи две крачки напред и изля чувствата си в мощен удар към бавно люшкащия се чувал. Шокът от силния сблъсък премина по ръката му и инстинктивно разбра, че най-накрая е направил нещо като хората. Оказа се обаче неподготвен да види как чувалът излита от въжето, отправя се напред и разбива прозореца на собствения му дом. Съзнавайки възможните последици от счупения прозорец, Джордж направи това, което правеше винаги в подобни положения — избяга.

„Прогноза за времето тази вечер. В Хил Вали и околностите… силен югозападен вятър, като цяло ясно и свежо време… От летището предвиждат краткотрайна буря с гръмотевици, макар да изглежда, че сезонът за тях е отминал… Според Метеорологичната служба на Съединените щати ще се захлади, като през нощта температурите ще паднат до около четиридесет и пет градуса, но по-лошо няма да стане… Така че ви пожелаваме приятна вечер. Сега да се върнем към Бил Шарп, който се кани да ни предложи петдесет и пет минути с Еди Фишер и Пати Пейдж…“

Звуците от радиото в пакарда на Док Браун бяха дочути само от неколцина жители на Хил Вали, които минаха покрай него рано вечерта в събота. Самият Док Браун се бе покатерил на една стълба на ъгъла на Втора и Главната улица и привързваше края на кабела с ножовия контакт към едно носещо въже, завързано за стълб от уличното осветление.

Пакардът бе паркиран на няколко фута от стълба; зад него, покрит с брезент, беше ДеЛорънът.

Като си подсвиркваше тихичко, Док Браун приключи привързването и погледна към съдебната палата. Лекият бриз бавно полюшваше кабела, чието инсталиране току-що бе привършил — много скъп петстотинфутов усилен проводник от гръмоотвода върху съдебната палата до свръзката, която току-що бе направил.

— Това е — каза, като погледна надолу към чакащия го до основата на стълбата Марти. Ние сме напълно готови и можем да потегляме. Само не ми изглежда, че се задава буря, а прогнозата за времето, която ей сега чух, казваше студено и ясно. Сигурен ли си за тази буря?

Марти кимна.

— Док рече, откога метеоролозите могат да предвиждат времето, да не говорим пък за бъдещето?

— Прав си — ухили се Браун и направи още една проверка, за да се увери, че връзката е здрава; изръмжа от задоволство и слезе от стълбата.

— Знаеш ли, Марти — каза, като се спусна, — аз… значи… ще ми е тъжно да те видя, че си отиваш. Ти наистина промени живота ми. Даде ми нещо, към което да се стремя. Само като знам, че ще доживея да видя 1985… че ще успея с това… че ще имам шанс да пътувам във времето… е, ще ми е трудно да изтрая тридесет години, преди да можем да си поговорим за всичко, което се случи през последните няколко дни. Наистина ще ми липсваш…

— И ти ще ми липсваш, Док — отвърна Марти. — Само че, нали знаеш, може би няма да ме видиш. Ако нещо не тръгне на добре с това… той посочи кабелната връзка. Може да не се окажа там в 1985, а и в която и да е друга година.

Браун кимна мрачно.

— Знаеш, не е много късно да вземеш друго решение — каза той. — Защо просто не останеш тук? Можем заедно да работим над проектите…

— Не, благодаря, Док — рече Марти. — Ако не оправя всичко между мама и татко и не се върна в 1985, ще объркам живота на прекалено много хора. Ще трябва да поема риска на твоя експеримент — и се усмихна. — В края на краищата всичко друго, което си направил, се оказа сполучливо. С изключение на анализатора на мозъчните вълни.

— Не ми напомняй.

Мозъкът на Марти отново проектира сцената на смъртта на Док Браун от куршумите на терористите и отново пожела да го предупреди. Наистина ли можеше да навреди толкова много? Все пак по времето, когато терористите се появиха на сцената, машината на времето на Док Браун вече беше постижение. Тази история няма да се промени, ако избегнеше отмъщението им; просто ще му бъдат отпуснати няколко години в повече, за да се радва на плодовете от своя труд и може би да попътува малко напред-назад във времето. Толкова лошо ли бе това?

Той реши, че не е.

— Док — каза. — За бъдещето и за теб…

Отново вдигната ръка.

— Не, Марти, момчето ми. Не казвай повече. Вече се съгласи, че познаването на бъдещето може да бъде изключително опасно. Даже намеренията ти да са добри, то може да отвърне драстично. Каквото и да е това, което искаш да ми кажеш, ще го открия с естественото минаване на времето.

Марти разбра, че няма смисъл да спори. Въпреки това у него все още имаше желание да го предупреди.

— Да, Док… виждам — кимна. — Слушай, ще си купя нещо сладко. Ти искаш ли нещо?

— Не, благодаря.

Марти се обърна и влезе в близкото кафене. Купи една опаковка „Олмънд Джой“ от вечно навъсения продавач и си изпроси лист хартия и плик. После седна до тезгяха и състави кратка бележка до Док. Тя гласеше:

Док Браун — на 26 октомври 1985 около 1:30 след полунощ ти ще бъдеш застрелян от терористи на паркинга в търговската зона „Двата бора“. Моля те, вземи необходимите предпазни мерки, за да предотвратиш това ужасно нещастие.

Твой приятел Марти. 12 ноември 1955

Прочете я няколко пъти, сгъна листа и го сложи в плика, който залепи, а на плика написа:

Не отваряй преди 1 октомври 1985.

Междувременно Док Браун опъваше последната брънка от кабела между двете улични лампи. Докато работеше весело над обществената собственост, един полицай свърна от „Банк ъф Америка“ да погледа.

— Олеле — прошепна Марти, като излезе от кафенето. — Само това ни липсваше сега, някое ченге да си навре гагата.

Тръгна към двамата мъже, но после размисли. Сам Док Браун щеше да се справи по-лесно. А Марти пък щеше да има време да довърши своята спасителна мисия.

Отиде до покрития ДеЛорън и вдигна шлифера на Док Браун, който лежеше над брезента. Помисли, че най-подходящ ще бъде вътрешният джоб, където може би ден-два няма да си пъхне ръката. Постави плика в левия и наметна обратно шлифера върху колата. Обаче докато го намяташе, му хрумна друга мисъл. Ами ако никога не използва този джоб и никога не го открие? Няма ли да е по-добре да пъхне бележката в жабката на пакарда? И пристъпи обратно към ДеЛоръна.

— Не — рече си. — Престани да надхитряваш съдбата. Ако го получи, получи го. Ако не е писано, няма да го намери, каквото и да направиш.

Като реши този ребус, Марти се приближи към двамата мъже толкова, че можеше да чува разговора.

Доста време полицаят просто гледаше. Най-накрая рече:

— Добър вечер, доктор Браун. Каква е тая с проводника?

— О, просто правя малък експеримент с времето. Нещо което доста ще облагодетелства града, ако проработи.

— Така ли?

— Да, сър. Точно така.

— А какво е това отдолу? — попита полицаят, сочейки ДеЛоръна.

Док Браун — ненадминат майстор на словесното увъртане — дори не мигна.

— Нова специализирана времечувствителна апаратура — отговори.

— Мяза на кола — рече ченгето.

— Е, има колела — отговори Док. — Трябва да има колела, за да мога да я придвижвам. Всъщност, старши, защо питате? Има ли значение дали е кола, или е подвижна лаборатория?

— Ако е кола, е спряна неправилно — изтъкна полицаят. — Ето червената линия.

— Да, сър. Няма да го правя друг път, макар че това всъщност не е кола. Само че, ако нямате нищо против, временно се нуждая да я оставя там.

Слезе от стълбата, приключил работата си, и се усмихна на офицера.

— Имате ли разрешително за това? — попита ченгето, без да отвърне на усмивката.

— Разбира се, че имам — отговори Док Браун. Бръкна в джоба, извади портфейла и измъкна една петдесетдоларова банкнота. — Разрешение направо от Вашингтон — добави.

— Нали няма да запалите нещо този път, доктор Браун? — попита ченгето, като се огледа нервно, позволявайки банкнотата да се плъзне от дланта на Браун в неговата.

— Не, сър — отговори Док Браун. — Този експеримент е детска играчка.

— В такъв случай — рече полицаят, — желая ви късмет.

— Благодаря, старши.

Полицаят кимна, пресече улицата и продължи да проверява вратите на магазините по Втора улица.

— Добре я свърши — каза Марти. — За миг си помислих, че някоя от твоите многобройни променливи ще ни прецака.

— И аз се уплаших — рече Док Браун и погледна часовника си. — Слушай, хлапе, по-добре да вземеш майка си и да отиваш.

— Аха, и аз мисля, че така е по-добре — промърмори Марти.

— Виждаш ми се малко блед. Наред ли си?

В действителност Марти не се чувстваше особено добре. Имаше толкова много неща да се свършат! И нито едно не биваше да се издъни. Първо, трябваше да събере майка си и баща си, после да потегли съвършено навреме, да постигне най-високата скорост, която някой някога е вдигал по Главната улица, и да се надява, че изчисленията на Док ще се окажат верни. За пръв път почувства, че наистина балансира по въже, опънато между три отделни свята — 1985, 1955 и… смъртта. Ако светкавицата не действаше точно по същия начин както плутония, Марти щеше да свърши погребан в задната стена на „Банк ъф Америка“. Или може би гой и ДеЛорънът щяха да бъдат запокитени в някакъв вид неточна пространствено-времева орбита, която да ги стовари в Канзас, Афганистан или Иркутск. Странно, но съзнаваше, че може да се изправи пред тези изпитания. Повече от всичко се безпокоеше, че трябва да се справи с родителите си, особено с майка си.

— Какво има? — попита Док Браун, усетил бъркотията в главата му.

— Не знам, Док — отговори. — Предполагам, че е от цялата тая работа с майка ми. Не знам как ще успея да издържа.

— Защо да не успееш? Какъв е проблемът?

— Как ще я избамкам.

— Да я избамкаш? — повтори намръщено Браун. — Не си споменал, че ще я биеш. Мислех си, че Джордж трябва теб да набие.

— Така се казва — обясни Марти. — Да избамкаш някое момиче означава да се опиташ да я свалиш, разбираш ли?

— Да. Да си позволиш волности. Какво толкова ужасно има в това?

— Тя ми е майка!

— Не още. Не е.

— Това няма никакво значение.

— Добре. Разбрах те. Но ако го погледнеш от съвсем практическа гледна точка, след време ти ще бъдеш много по-близо до нея, отколкото през тази вечер.

— Да, само че като бебе. Не разбираш ли, Док? Това е такова нещо, дето може да ме прецака за постоянно.

— Как? — попита Док Браун. — Извини бездънната ми тъпотия.

— Ами ако се върна в бъдещето и свърша като педи? Изглежда дреболия, но ако се опиташ да натискаш майка си, можеш да промениш целия си живот.

— Ясно — кимна Док. — Но има разлика. Да натискаш просто за кеф е едно нещо, а да натискаш, за да постигнеш сериозна и морална цел, е съвсем друго. Затова не мисля, че трябва да се тревожиш, че ще увредиш душата си. Особено ако сложиш натискането в същата категория като наместването на крака й след катастрофа…

Марти малко просветля.

— Или правенето на дишане уста в уста — добави.

— Разбира се — отвърна Док. — Каквото и да значи това. Сега по-добре да потегляш.

Марти кимна, пристъпи и спря. Още веднъж с нездраво любопитство извади портфейла си и погледна семейната снимка.

От Линда не бе останало нищо, освен стъпалата й.

— Док — бавно рече Марти, — ей сега ми хрумна нещо. Ами ако започна да изчезвам от снимката, преди да сме приключили? Мислиш ли, че ако главата ми изчезне от снимката, мозъкът ми ще престане да работи?

Док Браун погледна Марти право в очите и отговори без никакво колебание.

— Ти ме шашна.

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

„Магията под морето“ течеше с пълна сила. Гимнастическият салон на училището в Хил Вали в общи линии все още изглеждаше като гимнастически салон, по в него имаше достатъчно предмети и украса, за да се създаде приятна илюзия. Осветлението беше в синьо със сребърни искрици, създавани от оформени като риби украшения от стъклени пластинки. Край стените бяха разположени различни атракции от папиемаше — потънал кораб, подводни пещери, сандък със съкровища, купчини водорасли и един водолаз, увиснал на дълъг кабел от тавана. Като израз на съвременния хумор и метафора за морското дъно като гроб на удавниците малко шкафче с надпис „Дейви Джоунс“ заемаше единия ъгъл на огромната зала.

На естрадата бяха Марвин Бери и „Старлайтърс“.

И петимата бяха черни — барабани, пиано, саксофон, бас, като самият Марвин свиреше на китара и пееше. В момента той интерпретираше известната мелодия от филма „Три монети във фонтана“. На дансинга няколкостотин млади мъже и жени, елегантно облечени, се притискаха един в друг и се движеха летаргично в такт с музиката.

Те бяха наблюдавани от трима избрани от училището придружители, които бяха нахлузили фалшиви усмивки на веселие — неизбежният Джералд Стрикланд, изправен, сякаш глътнал бастун, с бързо стрелкащи се насам-натам очи; един закръглен учител по алгебра и геометрия на име Декстър Гор и госпожица Дебора Чембърс от библиотеката. Главното занимание на Джералд Стрикланд изглежда беше да следи за сбивания или за приканващо движещи се ръце; Гор изглеждаше най-заинтересуван от това да обръща по някоя чашка, когато никой не го наблюдава; госпожица Чембърс пък се бе заела да раздвижи останалите без партньор.

— Ходете или поне говорете, дами — често казваше тя. — Помнете, че движещото се тяло е по-вълнуващо и примамливо, отколкото тяло, което само стои на едно място.

Един от останалите самотни кавалери беше Джордж Макфлай, комуто определено беше неуютно с твърдата яка, белия смокинг и папийонката. Повечето време Джордж само стоеше и гледаше как другите танцуват, но понякога се подрусваше не в такт с музиката. Опитваше се да не мисли твърде много за Лорейн, която в неговите очи бе по-прекрасна от всякога. Опитваше се да не мисли твърде много и за сценария, който бе подготвен да се разиграе в девет часа.

— Как успяха да ме напъхат в тая работа, по дяволите? — въздъхна. — Иска ми се да си бях у дома.

Разбира се, би могъл да излезе, но Марти вече го бе видял и му бе намигнал многозначително. Да си тръгне след това изискваше много повече смелост, отколкото да остане, така че Джордж бе пуснал котва. Той непрекъснато се връщаше на една и съща мисъл: скоро всичко ще свърши. Може би ще успея, а може би не; но няма да е по-разочароващо от проблемите, които си имам с Биф.

Потпурите свършиха и бяха незабавно последвани от по-бързо парче. Намиращият се на дансинга Марти погледна часовника си. Беше 8:45 — време да се разтъркалят кестените.

— Да поседнем на това парче, а? — каза на Лорейн.

Тя кимна и съблазнителна усмивка озари чертите й. Отправи се към редицата столове край дансинга, но Марти ловко я насочи към вратата.

— Навън е по-добре — предложи.

— С теб съм.

Да се излезе на паркинга не беше тъй лесно, както изглеждаше. Г-н Стрикланд внимателно наблюдаваше кои напускат дансинга и колко време стоят навън. В главата си като че ли имаше компютър, който му казваше кои точно отсъстват и преди колко време са изчезнали. В резултат на Марти и Лорейн им се наложи да се помотаят край входа и да изчакат Стрикланд да погледне встрани, за да излязат. Когато се мушнаха в пакарда на Док Браун, беше девет без десет.

— Ъъ, нали нямаш нещо против… ъъ… да поседим тук няколко минути? — попита Марти.

— Защо си мислиш, че ще имам нещо против? Отвърна Лорейн.

— Ами не знам. Някои момичета просто… не обичат… нали знаеш…

— Марти, аз съм почти на осемнадесет — каза майка му. — Не може да се очаква, че никога по-рано не съм седяла на паркинг.

При тези думи се премести много близо до него и сложи ръката си върху бедрото му. Марти усети, че лицето му пламна.

— Марти, изглеждаш нервен — каза Лорейн. — Нещо да не е в ред?

— Ъъ, не…

— Обикновено си много хладнокръвен, както в случая с Биф и приятелите му. Чувала съм, че така е с мнозина силни, мълчаливи мъже. Ставали малко нервни, щом са с жена.

— Не. Всичко е наред.

— Добре де, за всеки случай — Лорейн се усмихна, — защо не опиташ малко? Ще ти помогне да се отпуснеш.

Тя отвори чантичката си и извади еднопинтова[1] бутилка джин.

Марти ахна. Майка му? И то не като възрастна жена, а като тийнейджър! Беше малко повече, отколкото можеше да приеме.

— Какво ще правиш с това? — прошепна.

— Ще го отворя.

— Но… откъде го взе?

Лорейн изхихика.

— О, чопнах го от барчето на старата дама.

Тя остави капачката на арматурното табло, дръпна назад глава и отпи една глътка.

— Лорейн — промърмори Марти, — за пръв път ли го правиш?

— Кое? — попита тя. — Да седя в кола с някое момче, да пия джин или да седя в кола с някое момче и да пия джин?

— Да пиеш — отговори той. — Да не го правиш просто… за да се изфукаш или нещо подобно?

— Не — му рече с обиден вид. — Не. Правя го, защото ми харесва.

— Но ти не трябва да пиеш — смъмри я Марти и още докато произнасяше думите, разбра колко много прилича в момента на някой старомоден родител.

— Защо да не трябва?

— Ами просто защото не е здравословно.

— Не бъди толкова консервативен, Марти — и се разсмя. — Всеки, който представлява нещо, го прави.

Марти въздъхна. Погледна часовника си и видя, че времето за действие почти е дошло.

Лорейн му подаде бутилката. Той реши да глътне малко, за да я развесели.

Когато надигна шишето, майка му извади кутия цигари и запали една. Марти бе тъй шокиран, че се задави с джина.

— Господи! — викна с ужасно рязък глас. — И пушиш?

Лорейн го погледна и завъртя очи нагоре.

— Не се шегувам — каза. Не трябва да пушиш. Пушенето е опасно…

— Хайде де — рече тя. — Донякъде мога да разбера, че не подобава на една дама да пие, но пушенето е хубаво. В него няма нищо лошо.

— Шегуваш ли се? Нищо хубаво няма в него.

— Например?

— Не е здравословно.

— Тогава защо лекарите го рекламират по телевизията?

— Защото цигареното лоби е твърде мощно…

— Дрън-дрън — отвърна момичето. — Всеки знае, че пушенето подобрява кръвообращението. Освен това успокоява нервите и подпомага сърцето.

— Подпомага сърцето! Боже Господи, то създава всевъзможни сърдечни проблеми. И рак на белите дробове. Виж! На самата кутия пише…

Той взе от нея кутията и погледна да открие предупреждението на Главния хирург. Не го намери. Вместо него имаше надпис, очевидно съчинен от самия производител, който гласеше: „Тази фина смес от турски и местни тютюни успокоява нервите, подобрява кръвообращението и ви кара да усещате, че сте в добро състояние.“

— Боже Господи! — подсвирна Марти.

Върна кутията. Цял живот някак си беше избягнал пушенето и не възнамеряваше да започва сега.

Лорейн го изгледа с раздразнение в очите.

— Говориш също като майка ми — рече. — Много глупаво е от страна на родителите, че не разбират децата си и се опитват вместо тях да направляват живота ми. Когато аз имам деца, ще ги оставя да правят всичко каквото щат. Всичко. И няма да им чета конско колко по-различно е било в доброто старо време, когато съм била млада. Не, господине, такива глупости няма да чуят от мене.

— Много бих искал да получа това обещание в писмен вид — усмихна се Марти.

Забележката мина над главата на Лорейн.

Известно време седяха мълчаливо. Лорейн посръбваше от бутилката джин, а Марти продължаваше да поглежда ту часовника си, ту огледалото за обратно виждане. Уреченото време вече минаваше. Къде, по дяволите, беше Джордж?

— Да не чакаш някого? — попита Лорейн.

— Ъъ… да. Стрикланд. Просто исках да се уверя, че не е тръгнал да патрулира.

— Той си има достатъчно дертове вътре — усмихна се Лорейн. Сложи бутилката обратно в чантичката си и се плъзна по-близо до Марти. — Кажи нещо за родителите си. Толкова ли са закостенели като моите?

— По-късно — меко рече Марти. — Стигнах до заключението, че нищо не знам за тях.

— Срамота.

Джордж се усещаше слаб, измръзнал и на границата на припадъка, както когато беше пъхнал пръста си между зъбните колела на преносимата бетонобъркачка, която баща му бе взел под наем, и едва не бе отрязал крайчеца му. Петнадесет минути преди уговорената среща стомахът му бе разнебитен от силни болки, които го накараха два пъти да се втурва към мъжката тоалетна. Девет часът бързо наближаваше и изпита нова вълна от спазми — неумолимо мощни, за да може да ги пренебрегне. Знаеше, че причината са слабите му нерви, че неговото страхливо тяло и страхлив мозък са се съюзили да го държат вътре, далеч от евентуалните разочарования или провали. Но познаването на нещата не намаляваше болката. По-скоро я засилваше. Сгънат почти надве, се запрепъва за трети път към мъжката тоалетна.

Вътре бяха шегаджията на класа Марк Диксън и още няколко момчета. Те пушеха тайно и разговаряха. Внезапно вратата се отвори с такъв трясък, сякаш имаше въоръжено нападение.

— Господи! — извика Диксън, пускайки цигарата си в писоара.

Вместо Джералд Стрикланд те видяха само пребледнелия Джордж Макфлай; отправи към тях една гримаса и бързо тръгна към кабинката.

Ужасът в очите на Диксън се смени с раздразнение, а после със задоволство.

— Това копеле ме накара да си изгубя последния фас — рече той. — Гледайте.

Посочи цигарата, която плаваше и бавно се разпадаше в писоара.

— Ще трябва да си плати за гяволъка — каза Диксън. — Ще ми влиза като поделение за борба с насилието.

Посочи с глава и полекичка тръгна към кабинката, в която седеше Джордж.

Понеже ясно съзнаваше, че една жена може да бъде ухажвана с успех през твърде ограничен период, Марти седеше нервно в пакарда на Док Браун; хълбокът на Лорейн бе силно притиснат към неговия. Беше готова да бъде целувана и после докосвана и хранеше точно толкова надежди, колкото е нужно, за да я оскърби и да предизвика у нея страх, гняв и нужда от нов защитник, който да я спасява. Проблемът на Марти се свеждаше до определянето на точния момент. Ако й се пуснеше твърде бързо, щеше да бъде принуден да продължи нападението си, докато не дойде Джордж и вероятно всичко щеше да свърши твърде бързо. Ако, от друга страна, обаче продължаваше да седи тук като истински досадник, Лорейн можеше да заключи, че или той е бавно развиващ се, или че тя не е привлекателна. И в двата случая следващата й логична стъпка щеше да бъде да излезе от колата, да се върне на бала и вероятно завинаги да изчезне от живота му.

„Къде, по дяволите, е това шубе, баща ми“, мислеше Марти.

Лорейн забеляза, че вените на врата му са се издули, а челюстите му се свиват.

— Марти, защо си толкова нервен? — попита.

Той дълбоко си пое дъх.

— Ами случвало ли ти се е да попаднеш в положение — започна, — където… ами знаеш, че трябва да действаш по определен начин, но когато стигнеш дотам, не знаеш дали ще можеш да се справиш?

— Искаш да кажеш, както например се предполага, че трябва да се държиш с някого на първата среща?

— Ъъ… Аха.

— Много учтиво и мило, и така нататък?

Марти кимна.

— Не ме е грижа за това — превъзнесе се Лорейн.

С тези думи тя обви ръце около врата му, протегна се и страстно го целуна.

— Хайде, момчета, пуснете ме.

Джордж блъскаше вратата на кабинката, колкото имаше сила, но трите момчета, които я натискаха отвън, я правеха прекалено тежка за отместване.

— Ще стоиш тука, за да се задушиш в собствената си смрадня — рече Диксън.

— Защо? Какво съм направил?

— Накара ме да изпусна една много ценна цигара.

— Ще ти купя цяла кутия — обеща Джордж. — Пуснете ме.

— Може би — усмихна се Диксън. — Кога ще получа кутията?

— Утре.

— Не. Искам тази вечер.

— Но в училище няма къде да купя, а повечето магазини вече са затворени.

— Тогава върви по дяволите — каза Диксън. — Можеш да си стоиш тук цяла нощ.

— Виж какво, от ваша страна е много глупаво да ме държите затворен така — заяви Джордж. — Имате гаджета. Те сигурно се чудят къде сте.

— Вярно е — призна Диксън. — Така че двама от нас ще те задържат, а третият ще иде да докара подкрепления. Ще направим система от дежурства, всяко по десет минути, та хем да се забавляваме на бала, хем да те държим тук, докато не стане време за тръгване.

— Защо постъпвате така с мен? — простена Джордж. — Хайде, момчета…

— Не — зарече се Диксън. — Ти си досадник, Макфлай, а на досадниците мястото е точно там, където си ти.

Приятелите му избухнаха в смях. Джордж въздъхна, седна и погледна часовника си. Беше девет и десет.

Лорейн продължи страстната си атака срещу Марти може би около минута, преди да осъзнае, че нещо не е както трябва. Като се отмести от него, тя внимателно го погледна.

— Не е хубаво — рече.

— Да правим това ли? — издума той.

— Не. Не е хубаво, че не го правим хубаво. Не знам какво е… но когато те целувам, нещо не е наред…

— Заради мен или заради теб?

— Не съм сигурна. Нещо липсва. Сякаш… сякаш целувам баща си.

Марти я погледна с широко отворени очи.

— Сигурно не звучи много смислено? — каза тя.

— Повярвай ми, съвсем смислено е. Може би си го възприела наопаки, но картината е вярна.

— Какво мислиш, че е?

— Ъъ… Не знам.

Отпусна ръце в скута си.

— Дявол да го вземе — измърмори. Изглеждаше прекалено хубаво, за да е истина.

— Аха…

Звукът от стъпки ги разтревожи, всеки по различна причина. Лорейн се изплаши, че някой член на учителското тяло може да види бутилката джин и да каже на родителите й; Марти пък нямаше идея какво да направи, когато пристигне Джордж. Дали да не награби бързо Лорейн в отчаян опит да даде на Джордж възможност да й се притече на помощ? Някак си не му се виждаше подходящо. А понеже Лорейн се отдръпна на седалката далеч от него, даже не изглеждаше и възможно. В надеждата си да избегне човека, който приближаваше, тя на практика почти беше излязла от вратата.

Марти реши да плонжира върху нея. Тъкмо да го направи, вратата от неговата страна се отвори и една ръка се пресегна да го сграбчи за рамото.

Марти погледна и с учудване се чу, че ахва.

Лицето, което се бе втренчило, не беше на Джордж, а на Биф Тенън. Зад него стояха Стереокиното, Бръснатата глава и Кибритената клечка с лица, размазани в заплашителни усмивки.

— Копеле такова, нанесе за 300 долара щети на колата ми — дрезгаво рече Биф. — И аз ще си ги изкарам на задника ти… Дръжте го, момчета…

Като вдигна напълно Марти от автомобила, Биф грубо го блъсна в ръцете на Бръснатата глава, който хвана едната ръка на Марти, а Стереокиното улови другата.

— Добре го давате, момчета — каза Бил. — Бръснатата глава мислеше, че точно ти си се измъкнал на паркинга. Може би иначе никога нямаше да те докопаме насаме.

Дръпна юмрука си назад.

— Пуснете го! — изпищя Лорейн от колата, като се плъзна на шофьорската седалка. — Пусни го, Биф! Ти си пиян!

Биф я изгледа с усмивка, която беше твърде близко до злобата.

— Я скивайте какво намерихме тука — рече. — Може би ще си изкарам една част на твоя задник.

Марти настъпи с все сила палеца на Бръснатата глава, като го накара да извика от болка. После се сгъна рязко в кръста, вдигна нагоре и назад лакътя си, така че здравата удари Стереокиното в ченето. Двете момчета го изпуснаха, но само за кратко. Въпреки че се бореше колкото може, скоро Марти беше безсилен в захвата им.

Междувременно Биф беше скочил в пакарда и бе докопал Лорейн.

— Пусни ме! — пищеше тя.

— А, не, бебчо, ти ще си стоиш тука с мен — разсмя се Биф.

Марти се опита да стигне до Биф и придърпа мъчителите си почти цял фут напред.

— Махни си мръсните ръце от нея, копеле! — заповяда.

Биф му се усмихна спокойно, уверен, че Марти не може да му създаде грижи.

— След като се погрижа за нея, ще се погрижа и за теб.

— Искаш ли да започнем? — попита Бръснатата глава.

— Не, още не — отговори Биф. — Не искам тая забава да започне без мен. Дръпнете го там назад. Аз ще дойда след минута.

Когато Стереокиното и Бръснатата глава завлякоха Марти само до задния калник, Биф се изви назад и им викна:

— Това да не ви е сеир! Я се разкарайте от очите ми, докато… поухажвам тая дама.

Те повлякоха Марти по-надалеч, Биф тресна вратата и се протегна да целуне Лорейн. След миг единственото, което Марти можеше да чуе и види през задния прозорец, бяха боричкащите се очертания на майка му, придружени от приглушените й писъци.

Вътрешно проклинаше себе си почти колкото проклинаше Биф и неговите приятели. Ако не беше Марти, Лорейн щеше да се наслаждава на бала, вместо да се бори против насилника.

Освен това му оставаше и достатъчно гняв, който да насочи срещу Джордж. Ако тоя глуповато ухилен страхливец в последния момент не се беше върнал към истинския си образ…

Но времето за обвинения беше кратко. Докато влачеха Марти, Стереокиното и Бръснатата глава забелязаха един кадилак с отворен багажник, паркиран близо до сградата на училището.

— Хей! — предложи Бръснатата глава. — Тоя тип пи създава повече грижи, отколкото си заслужава. Дай да го заключим в багажника.

— Добра идея! — отвърна Стереокиното.

Още докато говореше, се пресегна надолу, за да докопа краката на Марти. На двамата младежи им потрябва близо минута, за да го преместят до колата, но накрая успяха да го набутат в багажника. Преди да направи опит за излизане, Бръснатата глава тресна капака и той бе заключен.

Звукът и раздрусването грубо върнаха Боб Джордън на земята. Седнал зад кормилото на кадилака, младият чернокож се наслаждаваше на една цигара с марихуана, чакайки останалите от групата. Като барабанист беше измъкнал инструментите си рано-рано, още докато Марвин Бери свиреше известното си заключително соло на китара. Полуотнесен се бе одремал и успокоил, така че не чу влачещите се стъпки и гласовете, докато те не бяха придружени от блъсването на багажника.

Изскочи от мястото си и бързо отиде до двете бели момчета.

— Ей, защо ми бутате колата? — решително попита то.

— Чупка, брикет — изстреля в отговор Стереокиното. — Това не те засяга.

— Щом се ебаваш с багажника на колата ми, значи ме засяга — рече Джордж с твърд, леко повишен глас. — И кого наричаш брикет бе, кълвач?

Макар да бе самичък, той тръгна към Стереокиното и Бръснатата глава, които отстъпиха крачка назад. Миг по-късно Марвин Бери и другите трима членове на състава се появиха на задния вход на гимнастическия салон.

— К’во става? — попита Бери.

Бръснатата глава и Стереокиното погледнаха уплашено петимата чернокожи.

— Нарекоха ме брикет — рече Джордън. — И точно се канех да ги попитам дали искат по още две дупки за дишане на лицата си.

Ей, не ща да се забърквам с дрогирани типове измърмори Бръснатата глава.

— Дрогирани типове, а? — рече Бари, като пристъпи към тях.

За миг Бръснатата глава и Стереокиното бяха на десетина фута и бягаха колкото им държат краката.

— Пуснете ме!

Черните размениха погледи. Приглушеният глас и шумът от удари определено идваха от вътрешността на багажника на кадилака.

— Трябва да са бутнали някого вътре — каза Джордън.

— Хей, Реджиналд, къде са ти ключовете — попита Марвин Бари, като гледаше един от другите.

Реджиналд провери джобовете си, намръщи се и поклати глава.

— Не мога да ги намеря — рече.

— Тук са! — извика един далечен глас. — Ключовете са тука!

Марвин Бери изгледа Реджиналд.

— Майната му, момче — викна, — пак си го направил! За трети път оставяш тия шибани ключове в багажника!

— Много добре! Какво става тук?

За Джордж Макфлай стържещият звук от гласа на Джералд Стрикланд беше едновременно добре дошъл и вбесяващ. Бидейки държан близо двадесет минути като затворник в мъжката тоалетна на гимназията в Хил Вали, той нямаше желание да остане в сегашното си положение; от друга страна, перверзните действия на неговите мъчители му бяха дали желязно оправдание да не изпълни плана на Марти. Още по-важно беше, че оправданието беше приемливо за самия Джордж. Когато бе влязъл в мъжката тоалетна, все още имаше време да изиграе своята роля; сега беше малко вероятно да може да го стори.

— Нищо, сър — уплашено отговори един от пазачите на Джордж.

— Мирише ми на тютюнев дим. Някой тук да има цигари?

— Не… сър.

— Ще ви дам една възможност да ми предадете кутиите сега. Ако ви претърся и открия цигари, ще стане много по-лошо за вас.

От кабинката си Джордж чу звук от разкъсване и хвърляне на някаква материя в кошчето за боклук.

— Така е по-добре — каза Стрикланд. — Сега се махайте оттук.

Джордж леко бутна вратата на кабинката и пристъпи навън. Стрикланд хладно го погледна.

— Какво става тук, Макфлай? — попита.

— Нищо, сър.

— Чушчици. Видях те да влизаш тук преди двадесет минути. Защо стоя тук толкова дълго?

— Нищо особено, сър. Просто се забавлявахме. Нали знаете…

— Добре, няма значение. Балът вече е на свършване. По-добре да се върнеш при своята… не ми обръщай внимание, не мисля, че си дошъл с дама.

Махна към вратата. Джордж съобрази и излетя като стрела от тоалетната. Вървейки по коридора на гимнастическия салон, видя, че дансингът е почти изцяло запълнен и светлините са съвсем слаби — знак, че скоро ще започне последното парче. Макар да се съмняваше, дали Марти продължава да малтретира Лорейн на паркинга, Джордж реши да изпълни задължението си, като се появи и обясни причината за закъснението.

Излезе бързо на паркинга и се насочи към мястото, където Марти беше паркирал пакарда. Отначало очите му не видяха никакъв признак за борба, но точно когато си отдъхна облекчено; разбра, че е сбъркал редицата от коли. Върна се обратно и тръгна към вярното място, приближавайки пакарда отзад.

— По дяволите — прошепна.

Сценарият продължаваше да се развива, сякаш времето бе спряло за повече от двадесет минути, така че той да може да изпълни мисията си.

Пое дълбоко въздух и хукна към колата.

През прозорците се виждаха размахващи се ръце и дори, доколкото можеше да прецени, крака. Лорейн пищеше, а една мъжка фигура притискаше с тялото си нейното и диво я опипваше.

— Свещена краво — промърмори Джордж. — Марти май се е пуснал на сериозно.

Щом стигна до автомобила, си оправи панталоните и направи две крачки в стил Джон Уейн. После докопа бравата, дръпна я колкото можеше по-рязко, пъхна главата си в колата и каза с висок мощен глас:

— Ей, ти! Махни си проклетите ръце…

Лицето на нападателя се изви към него и Джордж мигом го разпозна.

— Мисля, че не си уцелил колата, Макфлай — рече Биф.

— Джордж! Помогни ми! — извика Лорейн.

За миг Джордж бе вцепенен от учудване. През ума му мина ураган от недооформени мисли. Марти ли беше организирал всичко това? Дали имаше макар и малък шанс Биф да участва в плана? Дали да не побегне?

Или вече беше твърде късно? Вгледа се в яростните очи на Биф Тенън, търсейки някакъв ключ към загадката, но видя само враждебност. И — да! В очите му имаше и искрица страх. Беше попаднал в потенциално опасна ситуация, която просто плачеше за незабавни действия. Джордж Макфлай трябваше да бъде прогонен и по-късно наплашен, за да мълчи. Ако избяга за помощ…

— Просто затвори вратата и се махни, Макфлай — каза спокойно Биф.

Джордж не помръдна. Една част от него вече бе на ръба на паниката, но друга част просто не позволяваше на краката му да мръднат. За миг му се мярна онази сцена в началното училище преди пет години, когато не бе съумял да се притече на помощ на приятеля си Били Стокхаузен. Оттогава се боеше от физическа разправа и се бе научил да предугажда и избягва сбиванията. Но сега не можеше да избегне това сбиване, освен ако не се обърнеше да побегне. Безкрайният ужас, изписан на лицето на Лорейн, му попречи да го направи.

— Да не си глух, Макфлай? — попита Биф, без повече да контролира гласа си. — Казах да затвориш вратата и да се чупиш! Хайде!

Джордж дълбоко си пое дъх.

— Не! Рече. — Ще я оставиш на мира.

Лорейн въздъхна. Най-после някой да й дойде на помощ. Не беше Марти, но в някои отношения беше дори по-добър. Устните й започнаха да произнасят думите „Благодаря ти“ още в мига, когато Биф махна ръцете си от тялото й и започна да се измъква от колата.

— Много добре, Макфлай — и се озъби. — Имаше възможност. Сега ще ти дам един урок.

Пристъпи към Джордж, а голямата му ръка се протегна, за да докопа коя да е част от тялото на натрапника. Тя се върна обратно, стискайки обширно парче от ръкава заедно с ръката на Джордж. Като я изви, Биф със задоволство чу как Джордж простена и видя страх в очите му. Докато засилваше натиска си, един размахан юмрук бавно се запъти към главата му. Удари Биф по рамото, без изобщо да му причини болка.

— Помощ! — извика Лорейн.

Джордж искаше да извика същото, но съумя да стисне зъби и да преглътне страхливата дума. Извивайки напред-назад тялото си, напразно се опитваше да се измъкне от якия хват на Биф. Едната ръка на побойника се обви около врата на Джордж; другата натисна ръката му назад с такава сила, че Джордж очакваше всеки миг да чуе трясък на кост.

— Престани, Биф! — викна Лорейн. — Ще му счупиш ръката!

— Точно така, бебчо! — викна в отговор Биф. — Точно това смятам да направя.

И усили още натиска си. После някъде в периферията на съзнанието си долови звук… като далечно извикване… или може би бяха наближаващи стъпки? Вниманието му частично бе отвлечено и позволи хватът да се разхлаби.

Отчаян от болката, Джордж реагира на моментното облекчение със сляп инстинкт. Като се дръпна от примката на Биф, той се извъртя и със здраво стиснати очи нанесе най-силния удар в живота си.

За негово и на Биф учудване ударът попадна в челюстта и цялата му глава се измести нагоре и назад, сякаш бе ударена от летяща кола. Острият звук на кост върху кост бе последван незабавно от стенанието на Биф.

Приятно напомнящ за брезентовия чувал, Биф Тенън се просна на асфалта като неодушевен предмет. Един боксов рефер би могъл да преброи поне до сто, преди тялото му лекичко да помръдне.

— О, Джордж! Ти беше чудесен!

Грейналите очи на Лорейн се взряха в очите на Джордж, излъчвайки послание за тотално обожание.

Джордж поклати глава и погледна надолу към юмрука си, а после и към сгърчената фигура на Биф Тенън в нозете. Не можеше да повярва!

Не можеше да повярва и Марти, който, следван от петимата черни музиканти, току-що бе пристигнал на сцената. Но картината беше ясна и перфектна, всеки детайл беше на мястото си — разкъсаните дрехи на Лорейн, проснатото тяло на побойника и нервно усмихващото се лице на невероятния герой. Другите, които пристигаха на сцената, веднага оценяваха нейното значение и силно се впечатляваха.

— Кое е това момче? — попита един мъжки глас. — В нашето училище ли е?

— Това е Джордж Макфлай — отговори друг. — От две години е в нашия клас.

— Никога по-рано не съм го виждал…

— Нали виждаш тоя, проснатия. Какъв удар само трябва да има този дребосък!

— На добър час, Джорджи!

Като се пресегна към баща си, Марти сграбчи ръката му и я стисна.

— Страхотна работа, тат… — рече. — Исках да кажа, Джордж.

— Благодаря.

През ума на Марти мина обезпокояваща мисъл — неговата работа все още не бе свършена. Не само че трябваше да си вземе довиждане; тепърва трябваше да събере майка си и баща си, да ги накара да се целунат романтично на дансинга. Но последното парче беше изсвирено и някои двойки вече си тръгваха, макар че мнозинството младежи все още се мотаеха и говореха.

— Не е много късно — изпухтя Марти. После с по-висок глас каза: — Хей, всички вие! Мисля, че трябва да изкараме още един танц, за да може тази хубава двойка да празнува!

Одобрителният вик се смеси със звука на далечна гръмотевица.

Марти погледна небето и хвана Лорейн с едната си ръка, а Джордж с другата.

— Хайде, група! — викна. — Връщаме се за още едно парче.

Групата се втурна обратно към гимнастическия салон, като по пътя отмина „Старлайтърс“.

— Хей, момчета! — рече Марти. — Какво ще кажете да ни изсвирите още едно парче?

— Балът свърши — отговори един от тях.

— Зарежи я — промърмори друг.

Марти бръкна в джоба и измъкна портфейла си.

— Ето — каза, изваждайки всичките си пари. — Ваши са само срещу едно парче.

Музикантите се погледнаха нерешително.

Аз съм съгласен — каза Реджиналд, — само че Марвин си сряза ръката, докато отваряше багажника.

— Аха — добави Джордън. — Той не може да свири така. А ние не можем да свирим без Марвин. Той е солокитарата, човече. Нищо не можеш да направиш за това.

— Но вие трябва да свирите! — настоя Марти. — Тук са се целунали за пръв път — на дансинга! Ако няма музика, няма да се целунат и да се влюбят! А ако те не се влюбят, аз отивам на кино.

Чернокожите се спогледаха.

— За какво, по дяволите, говори момчето? — попита единият.

— Хей, човече — каза Реджиналд, като подаде обратно парите. — Балът свърши… освен ако познаваш някой, дето може да свири на китара.

Марти се усмихна.

— Разбира се! — каза. — Аз мога.

— Хайде де…

— Повярвай ми — рече Марти.

Реджиналд се ухили.

— Защо пък не? — предложи. — Може би ще си струва, ако ще и заради майтапа.

Музикантите взеха инструментите си и последваха Марти и неговите приятели обратно в гимнастическия салон. Между другите ученици нахлуването предизвика вълничка от интерес, която скоро се превърна в приливна вълна. След две минути целият салон отново беше пълен с хора.

— Какво става тук? — на няколко пъти извика Джералд Стрикланд. Като ги дърпаше за ръцете, той се опитваше да изкара насила учениците навън, но всичките му усилия бяха напразни.

Междувременно Марти се настани заедно с групата в оттатъшния ъгъл, включи оборудването и викна в микрофона:

— Още един танц — рече. — Специално парче за моите родители.

Заедно със „Старлайтърс“ той се впусна в „Земен ангел“ и учениците се разделиха на двойки, за да танцуват. Лорейн се плъзна в ръцете на Джордж и долепи бузата си до неговата.

След като отначало следваше групата, а после уверено пое водещата роля, Марти се огледа. Музикантите хвърляха бързи погледи към него, погледи, които показваха, че одобряват работата му. Видя родителите си, които с долепени глави танцуваха на няколко фута встрани. Сега беше само въпрос на… Всичко вървеше добре.

По време на краткото соло на сакса той остави китарата и погледна семейната снимка в портфейла си. Сестра му Линда и брат му Дейв бяха изчезнали, но собственият му образ беше непокътнат. После… когато устните на Лорейн и Джордж се насочиха едни към други, Марти реши, че вижда как Линда се появява отново.

— Страхотно… — и си пое дъх.

Но мигът на екзалтацията бе краткотраен. Преди още положителната трансформация да се извърши, нещата се извъртяха. Точно когато двойката щеше да се целуне, една груба ръка падна на рамото на Джордж. Беше Диксън с обичайното си неприязнено изражение.

— Чупка, Макфлай — заповяда. — Вземам ти дамата.

На естрадата солото на сакса свърши и отново се включи целият оркестър. Марти се присъедини, но дясната му ръка изглежда не го слушаше. Вместо това тя падна покрай струните като риба, като вцепенен или напълно мъртъв предмет.

— Хей, човече — прошепна Боб Джордън. — Какво не е наред?

— Не мога да свиря — промърмори Марти. — Не знам как да свиря.

Повдигна неподчиняващата се дясна ръка и ахна от ужас. Можеше да гледа през нея!

Боб Джордън, който също загуби темпото, се облещи в Марти с широко отворена уста.

— С какво се е надрусал тоя образ?

Марти затвори очи и се изправи на крака.

— Аз… не се чувствам много добре…

Много от младежите на дансинга бяха така обзети от магическия момент, че пропуснаха да забележат разпадащото се звучене на групата. Особено Джордж Макфлай, който напълно изключи за музиката. Отблъснат настрани, той видя, как Диксън обхваща талията на Лорейн с една ръка и се кани да улови нейната.

Лорейн безсилно погледна към Джордж.

Колебанието на Джордж бе кратко. Като направи голяма крачка към Диксън, рече просто:

— Извинявай.

Получи се в най-добрата традиция на Клинт Ийстууд — мека фраза със скрити под нея тонове на делова и много уверена заплаха. Като протегна ръка, за да отблъсне Диксън на десет фута встрани, той пое Лорейн с другата и я притисна към гърдите си. Повдигна брадичката й нагоре и внимателно я целуна по устните.

Марти почувства как по цялото му тяло пробяга прилив на нова енергия. Подскочи нагоре като ударен от електрически ток и отново погледна дясната си длан и ръка. Не бяха вече прозрачни!

— Слава Богу! — и се усмихна.

Изтръгна семейната снимка от джоба си, засмя се, направи малък пирует на естрадата и пак грабна китарата. Линда, Дейв и той самият бяха отново на снимката, абсолютно, незасегнати, а усещането в ръката му каза, че музикалните му възможности са се възвърнали.

— Много добре! — извика. — Давайте!

Подхвана отново ритъма и поведе групата към отсечения финал на „Земен ангел“. Тълпата заръкопляска.

— Ей, ти си добър, човече — каза Марвин Бери. — Направи още едно.

Марти погледна часовника си. През далечната врата в другия край на гимнастическия салон видя блясъка на светкавица.

— Не, трябва да вървя.

Ала Боб Джордън хвана ръката му внимателно, но здраво.

— Хайде, дай да направим нещо по-жежко.

Марти реши, че има време.

— Добре, става — каза. — Вие само ще трябва да ме следвате на ей това… — Като пристъпи към микрофона, той рече: — Ще изсвирим още едно парче. Там, откъдето идвам, го наричат рокендрол!

Взе един акорд с китарата, накара я да пулсира и после погледна Джордън.

— Дай ми блусов ритъм, като този — каза, като подбра ритъма. Джордън незабавно го подхвана с усмивка и поде пулсациите.

— Добре! — рече Марти. Обърна се към баса и изтананика двутактова мелодийка. — Карай това, а като сменя, го вдигни три октави.

Басистът кимна и го подхвана.

— Пианото, вземи темата на баса и я свири три октави по-високо — продължи Марти. — И сакса — импровизирай на тритонова прогресия.

Отначало беше малко нестройно, но след миг отборът започна да функционира и музиката зазвуча като рокендрол от висока класа. Главите на дансинга се извъртяха и учениците затанцуваха по-бързо. Няколко минути по-късно пандемониумът почна да се развихря — те никога по-рано не бяха чували подобна музика. Самият завладян, Марти размаха спортното си яке и го захвърли в тълпата. Движенията му все повече наподобяваха движенията на Мик Джагър… после на Майкъл Джексън… после премина в чист хевиметъл, като постави китарата си току до усилвателя, сякаш да генерира фийдбек. Със смях и одобрителни викове членовете на групата диво импровизираха, следвайки всяко развитие на темата, което Марти подемаше, с учудване и после с професионално умение. Сред стените на салона имаше едно-единствено лице, което оставаше студено и не въодушевено от новото звучене — лицето на Джералд Стрикланд.

— Точно когато си мислиш, че няма как да станат още по-лоши — промърмори си той, — се обръщат наопаки и намират начин да го направят.

Джордж, останал без дъх от танците с Лорейн, почувства, че в него се движи нов дух. Най-накрая беше направил нещо както трябва и вечерта изглеждаше магическа! Лорейн, музиката, поздравленията на заобикалящите го, всичко се смесваше в общ мотив, който казваше: И заживяха щастливо. Искаше му се нощта да продължи вечно.

Това, разбира се, бе невъзможно. Твърде скоро Марти завърши песента с финалния акорд и отстъпи назад, усмихвайки се, за да приеме оглушителните овации.

Всички започнаха да говорят едновременно — за музиката и за геройствата на Джордж Макфлай. Докато отиваше с Лорейн към естрадата, Джордж усети една дузина ръце, които се протягаха да го докоснат.

— Хей, Джордж! — каза нечий глас. — Чух, че си проснал Биф. Браво!

— Джордж, мислил ли си да се кандидатираш за председател на класа? — попита едно привлекателно момиче.

— Бихме могли да те включим в отбора, Джордж — рече друго момче.

Като не знаеше за какъв отбор става дума, Джордж успя само приятно да изшикалкави с усмивка:

— Ами ще трябва да си помисля за това.

Лорейн, която се грееше в неговата известност и новопридобит респект, хвана здраво ръката му и му се усмихна.

Усмихнат и запотен, Марти дойде при тях и протегна ръка, за да стисне ръката на Джордж.

— Поздравления — каза. — И просто в случай, че се тревожиш за това, Биф беше абсолютно сериозен.

— Добре — рече Джордж. Единственото късче страх от неговата параноя — че някак си Биф Тенън се е престорил, че е нокаутиран, бе ликвидирано и Джордж беше напълно щастлив. — И аз те поздравявам. Беше страхотен.

— Благодаря.

Те стояха усмихнати и разговаряха за дреболии, докато накрая Лорейн не сложи длан върху ръката на Марти.

— Марти — каза тя, — надявам се, че нямаш нищо против, но Джордж ме попита дали може да ме изпрати до вкъщи.

— Много добре, Лорейн — кимна Марти. — Всъщност направо е чудесно. Не бих желал нищо по-добро. Нали знаеш, че изпитвам някакви чувства към вас двамата.

— Знам — отвърна. — И аз като че ли изпитвам нещо такова. Мисля, че Джордж наистина може да ме направи щастлива.

— Аха. Слушай, трябва да напусна града.

— О, съжалявам. Кога? В края на срока?

— Не. Тази вечер. И просто исках да ви кажа, че беше много… поучително.

— Ще те видим ли пак? — попита Лорейн.

— О, да. Гарантирам.

Джордж пристъпи напред, за да си стиснат още веднъж ръцете.

— Тогава лека нощ и довиждане — рече. — Благодаря ти за помощта… и за всичките добри съвети. Надявам се, че някой ден ще мога да се реванширам.

Марти се разсмя.

— Сигурно ще ми дадеш повече съвети, отколкото мога да приема.

Обърна се да си ходи, но се спря.

— Ъъ, слушайте — каза, — ако двамата някога имате деца и ако едното от тях на осемгодишна възраст подпали килима в дневната… моля ви, не го наказвайте.

— Ъъ… добре — отвърна Джордж, като си мислеше, че това е едно от най-странните искания, които е чувал.

След миг си беше отишъл. Джордж и Лорейн стояха и се гледаха; ръцете им бяха здраво вплетени.

— Марти — въздъхна тя. — Много хубаво име. Когато имам деца, мисля да нарека едното Марти.

— Не избързваш ли малко? — разсмя се Джордж.

— Е, може би мъничко. Мисля, че догодина ще искам да отида в колеж.

— И аз също — рече Джордж. — Всъщност вече реших, каквото ще да казва баща ми.

[1] Една американска пинта е равна на 0,47 литра. — Б.пр. ↑

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Към 9:45 Док Браун започна да става неспокоен. Пет минути по-късно определено беше нервен. Към 9:55 начена ядосано да се разхожда напред-назад.

— По дяволите! — мърмореше. — Къде е това хлапе?

Шлиферът му шумно се развяваше на вятъра, сякаш спинакерът на попаднала в буря яхта. Далечните гръмотевици сега враждебно тътнеха от всички страни, трасирани с острите проблясъци на светкавиците, които осветяваха очертанията на неговата изградена между кулата и уличното осветление кабелна мрежа. Градският площад бе напълно пуст, като се изключи малката глутница кучета, която също бе готова да си тръгне. Но Марти го нямаше.

Док бръкна в джоба си и извади малък кръгъл часовник от около 1890 година. 9:56. Същото време сочеха и часовниците на двете му китки. Той не се съмняваше, че остават само осем минути до появяването на светкавицата, която можеше да изпрати Марти обратно в 1985.

— По дяволите! — повтори, този път с висок и ясен глас.

Тръгна от бордюра към центъра на улицата и изръмжа, щом съзря една кола да се движи към него с лудешка скорост.

— Добре — изръмжа накрая, когато видя, че возилото е неговият пакард. — Само че защо караш така, глупако? Защо да се пребиваш не с тая кола, с която трябва?

След миг Марти вече можеше да му отговори. Облечен в дрехите си от 1985, той паркира колата на Док до бордюра, изскочи, пое си дъх и се усмихна малко смутено.

— Закъсняваш! — сгълча го Док Браун. — Нямаш ли представа за времето?

— Съжалявам, Док.

— И защо караш колата ми като маниак?

— За проба. Исках да видя колко бързо мога да карам на тази отсечка. И се радвам, че го направих. Близо до „Чери стрийт“ на пътя има издатина, която сякаш е нарочно направена. Ако я бях минал с по-голяма скорост, можеше да ме запрати във витрината на магазина. Но ако държа лявата страна на улицата, няма проблеми.

— Хъмм — отвърна Док Браун. — Всичко туй е много хубаво, ами ако те беше забелязало някое ченге?

— Ами ако някое ченге ме забележи, когато съм в машината на времето? — контрира Марти.

— Ако те забележи, ще продължиш, глупако. Ще спреш или в 1985, или във фоайето на онова кино.

— Аха — преглътна Марти. — Разбрах.

Като мърмореше под мустак, Док Браун започна да сваля брезента от ДеЛоръна и да изправя куката на задницата му до пълната й височина.

— Давай, давай, давай — мърмореше той. — И да искаше, не можеше да пристигнеш по-късно.

— Много съжалявам — отвърна Марти, който се почувства виновен, загдето бе прахосал толкова време да свири със „Старлайтърс“. — Трябваше да си сменя дрехите, а пък събирането на мама и татко ми отне повече време, отколкото предполагах.

Сега Док Браун получи възможност да поскимти и да се пооплаква и по-голямата част от гнева му премина. Просветля и рече:

— Е, като познавам Джордж Макфлай, мога да те разбера. Значи планът сработи?

— До края — усмихна се Марти. — Сега са влюбени като гълъбчета и така и ще си останат. Ето доказателството.

Извади портфейла си и показа на Док Браун снимката със семейството в пълен състав.

— Добре — рече Док.

— Мисля даже, че татко може би ще иде в колеж — добави Марти. — Сега получи допълнително самочувствие.

Като правеше последната от предстартовите проверки на ДеЛоръна, Док Браун се намръщи.

— Тогава има още нещо, за което трябва да се тревожиш чак до завръщането ти в 1985 — рече.

— Какво?

— Ами ако благодарение на теб баща ти наистина отиде в колеж, това ще промени живота му.

— Надявам се, че ще е за добро — контрира Марти.

— Може би, но представи си, че докато е там, срещне някоя състудентка, която е по-привлекателна от майка ти. Това може да те накара бързо да изчезнеш от снимката. Или представи си, че заради разходите за колежа майка ти и баща ти решат някоя друга година да нямат деца. Ако стане тъй, може да откриеш, че през 1985 си на дванадесет или четиринадесет години вместо на седемнадесет. Това как ти се струва?

Онемял от страх, Марти поклати глава. Това, което неговият приятел и ментор казваше, определено имаше смисъл. Можеше единствено да се надява, че бъдещото съществувание на родителите му ще бъде приблизително същото, както първия път.

— Добро разсъждение, Док — каза, — но мисля, че е твърде късно да се безпокоя за това. Просто се радвам, че най-накрая татко успя. Той направо просна Биф Тенън с един удар… просто го приспа… Никога не съм мислил, че е способен да го направи. По дяволите, моят старец никога в живота си не се е противопоставял на Биф. И като си помисля, че наистина видях как го направи…

— Чудесно — кимна Док Браун. — Сега влизай и набирай твоето време-цел. Трябва дяволски да бързаме.

Марти скочи в ДеЛоръна и погледна как Док натиска клавишите, за да докара ОТПРАВНО ВРЕМЕ и ВРЕМЕ-ЦЕЛ да показват 10-26-1985, 1:31.

— Ето — рече. — Ако задейства, все едно че никога не си заминавал.

— Благодаря, Док… — започна Марти. — Наистина искам да ти благодаря…

Браун вдигна ръка.

— Няма време — каза. — Слушай. Направих една бяла линия ей там на улицата. Ще тръгнеш от нея. Направих някои сметки, за да се движиш колкото е възможно по-ефективно и по-късо време. Ако натиснеш до дупка от това място и не си вдигнеш крака от педала, ще стигнеш осемдесет и осем мили в час точно когато трябва.

— Страхотно.

— Значи, изчислих точното разстояние, като взех предвид ускорението й ветровото съпротивление назад във времето от момента, когато ще удари светкавицата. Подаде на Марти един навит будилник, който изглеждаше очарователно старомоден в сравнение с цифровите екрани и светещите циферблати на ДеЛоръна. — Когато будилникът звънне, настъпваш педала от бялата линия. Това е всичко, което трябва да направиш, освен да откараш това бебче на нужното място.

Марти кимна.

— Е, мисля, че това е всичко — рече Док Браун. — На добър час.

Марти протегна ръка.

— Док, искам да ти благодаря за всичко. Даже ако нещо тръгне на зле…

— Дори не си мисли за това — прекъсна го Док. — Ще върви като по вода. И аз искам да ти благодаря за всичко. Беше страхотно.

Двамата мъже си стиснаха ръцете.

— Ще те видя след около тридесет години — каза Док.

— Надявам се.

Марти отново си помисли за срещата на Док Браун с терористите и изпита надежда, че писмото, което беше пуснал, може да помогне за един по-щастлив край на живота на приятеля му.

— Не се безпокой — продължи Док Браун, като взе израза на Марти за тревога към наближаващото препускане напред във времето. — Щом удариш този проводник с тая кука, всичко ще е наред.

— Добре — кимна Марти.

Като се увери, че всичко е както трябва. Док се потупа по джобовете, проверявайки из късчетата хартия и бележниците дали не е забравил нещо. И направи единственото нещо, което Марти не желаеше — във вътрешния джоб на шлифера си откри непознатия плик. Извади го и го погледна с любопитство.

— Какво е това? — попита.

— Просто бележка, която ти оставих — позаекна Марти.

— Нещо за бъдещето, нали? — каза Док Браун.

— Не. Просто бележка с благодарности — излъга Марти. — Малко излиятелна.

Док скептично поклати глава.

— Хората не пишат благодарствени бележки, за да бъдат отворени след тридесет години — рече. — Момче, предупредих те да не си играеш с бъдещето. Последиците може да бъдат опасни. Знам, че това е нещо, свързано с бъдещето, а съм ти казвал един милион пъти, че не трябва да се забъркваме с него.

— Трябваше да поема този риск, Док — твърдо отвърна Марти. — Животът ти зависи от това.

— Добре, аз пък не смятам да поема отговорността — промърмори Браун.

С тези думи разкъса писмото и хвърли късчетата в пепелника на пакарда си.

Марти побесня. Защо тоя тип не приема предупреждението за свое собствено добро.

— Много добре, Док — изстреля то, — в такъв случай направо ще ти кажа…

Преди да успее да издума тези думи, страхотен порив на вятъра разклати колата и почти издуха Док Браун от мястото му до отворената врата. В същото време се чу силен звук от счупване, последван от множество по-слаби звуци от падане.

— Боже Господи! — викна Док Браун.

Марти изскочи от колата и двамата се втурнаха към осветителния стълб. Огромен клон на един от гигантските дъбове на площада бе паднал върху кабела между часовниковата кула и първата улична лампа. Ножовият контакт, прикрепен към гръмоотвода, се бе откачил и проводникът от часовниковата кула се люлееше свободно.

— Велики Скоте! — извика Док Браун, докато тичаха. — Момче, намери края на тоя проводник. Аз ще ти хвърля въжето отгоре!

С тези думи Браун сграбчи една голяма връзка намотано въже и се втурна в съдебната палата.

Марти преглътна веднъж и се залови на работа. В полумрака не беше лесно да се открие краят на проводника сред плетеницата от клони и листа, но скочи в купчината трошляк и започна да търси. Докато ровеше, усети как вятърът се засили. Дълги гръмотевични тътени го предупредиха, че времето му изтича; яростта на бурята се увеличаваше само няколко минути го разделяха от 1985 и от гръмотевицата, която щеше да го откара там.

— По дяволите! — кресна. — Къде си, по дяволите?

Без да усеща клонките, които раздираха кожата му, продължаваше да рови из купчината. Междувременно Док Браун като луд се втурна по стълбата на, съдебната палата, прескачайки наведнъж по три от грубо изсечените стъпала на древната кула. Като стигна до стаичката на часовника, от която се излизаше на перваза точно под него, съзря как гълъбите се разлетяха при появяването му в техния безопасен пристан. С диво развявана от вятъра коса и озарявани от светкавиците груби черти, Док Браун наподобяваше стереотипния луд учен, изпълняващ мисия, която ще разтърси света.

Погледна нагоре. Свързващият куплунг се люшкаше между единицата и двойката на огромния часовников циферблат. Другият край все още бе прикрепен към гръмоотвода на кулата над него.

Погледна надолу — пет етажа по-ниско Марти размахваше току-що намерения контакт.

— Браво! — извика Док Браун.

Хвърли въжето, което се разви и падна на няколко фута пред Марти. Младежът го грабна, завърза края му за ножовия контакт и махна на Док Браун.

Док кимна и започна да издърпва въжето с привързания проводник обратно към кулата. Докато продължаваше да прибира въжето ту с едната, ту с другата ръка, видя, че устата на Марти се движи и чу откъслечни думи.

— Какво? — извика надолу.

Марти събра длани около устата си и викна толкова силно, колкото можеше:

— Ще ти кажа за бъдещето, Док! Моля те, изслушай ме!

Думите се изгубиха в новия порив на вятъра, който едва не изтръгна въжето от ръцете на Док.

— Не те чувам! — викна Док в отговор.

— Бъдещето! — изкрещя Марти. — Тази нощ, когато се върнах назад във времето, терористите се появиха и те убиха…

— Терор какво?

— Терористи! Те…

Бам! Бам!

Часовникът започна да отброява десет часа. Като риташе от яд земята, Марти зачака, знаейки, че няма и най-малкия шанс да бъде чут.

Когато огромните камбани забиха толкова близо, Док Браун почти загуби равновесие. Обаче бързо възстанови позицията си и успя да издърпа останалата част от въжето. Сграбчи ножовия контакт, погледна надолу към Марти и му направи знак, че трябва да иде в колата и да потегли.

Долу Марти се поколеба. Знаеше какво има предвид Док Браун и разбираше спешността на положението, но все още искаше още веднъж да опита да каже на приятеля си какво го очаква, ако не бъде внимателен. Погледна нагоре. Док Браун диво жестикулираше към ДеЛоръна и после към часовника си.

Марти въздъхна, обърна се и хукна към колата.

— Бягай, момче, бягай! — изрева Док Браун от часовниковата кула. Видя как Марти хукна, развърза въжето от края на ножовия контакт и погледна към свързващия куплунг, който се люшкаше пред циферблата. Беше доста далеч. Щом посегна да го улови, разбра, че ще се наложи да излезе на перваза, за да ги свърже.

Като се покатери внимателно върху тесния корниз, Док Браун видя, че ДеЛорънът стартира и потегля.

— Хубаво — прошепна. — Сега ми остава само да се уверя, че няма да отпердаши по улицата за тоя, дето духа.

Докато пълзеше по перваза с долепени до стената длани, впивайки с все сила ноктите си в нея, Док се опитваше да мисли за всичко друго освен за вятъра и реалната възможност от падане. Припламванията на светкавиците хвърляха странни сенки и очертания по стената на часовниковата кула и всеки гръмотевичен тътен караше зданието да се разтърсва.

— Аз ще съм жив през 1985 — като в същия момент осъзна, че всъщност си свирка край гробищата. — Аз ще бъда жив през осемдесет и пета, така че сега съм в безопасност.

Думите бяха произнесени, ала си знаеше, че са лъжовни. Оцеляването му до 1985 предполагаше, че през 1955 не се е катерил по часовникови кули.

— Добре — въздъхна. — Хайде да го направим.

Посегна към люлеещия се проводник, усети го да се изплъзва от пръстите му, пое дълбоко въздух и отново повтори.

Марти закара колата до „стартовата линия“, която Док Браун бе начертал, направи обратен завой и остана в мъркащия на празен ход ДеЛорън с хипнотично вперени в будилника очи.

— По дяволите, Док — измърмори под нос. — Защо трябваше да късаш това писмо? Само да имах малко повече време, за да ти обясня…

Докато размишляваше върху проблема, отмести погледа си от будилника и погледна към екраните на ВРЕМЕ-ЦЕЛ и ОТ ПРАВНО ВРЕМЕ. Бяха нагласени на 1:31 часа.

— Измислих го — каза накрая. Тук няма как да получа повече време, но защо да не го осигуря там?

Започна да натиска съответните бутони на клавишите под ВРЕМЕ-ЦЕЛ, така че да го измести от 1:30 на 1:29 и дори по-рано.

— Ами да — мърмореше, — просто ще се покажа в 1985 няколко минути преди терористите да застрелят Док и ще го предупредя.

Видя как показанието ВРЕМЕ-ЦЕЛ се смени от 1:26 на 1:24 и после го спря, като се чудеше дали седем минути са достатъчни.

В следващия миг моторът на ДеЛоръна се разтресе два пъти и спря. Марти завъртя ключа, но колата не искаше да запали.

— Хайде, хайде — изръмжа. — Само не ми разправяй, че съм отишъл толкова далеч, за да ми свърши бензинът!

Хванал с лявата си ръка отпуснатия проводник, Док Браун направи малка стъпка по перваза на часовниковата кула и вдигна крака си за втора, когато чу звука. Хрущеше бързо разпадащ се камък и той го чу част от секундата, преди да почувства, че тялото му започва да пада. Като изпусна проводника, скочи напред, за да сграбчи единствения предмет между него и земята — минутната стрелка на часовника.

— Проклятие! — изкрещя.

Още докато го казваше, усети, че нещо удари дясното му стъпало. Погледна надолу и видя, че проводникът все още виси във въздуха, а краят му се крепи едва-едва върху горната извивка на ходилото му. Доста време Браун просто висеше, вятърът разрошваше косите му, а светкавиците осветяваха ужасеното му лице. После, като премести внимателно десния си крак към здравата част на перваза, той измести тялото си към безопасното място, стремейки се през цялото време да балансира с проводника, така че да може да го стигне. Когато десният му крак докосна корниза, си пое дълбоко въздух, отскочи напред и в същото време подритна проводника нагоре, за да може да го хване с лявата си ръка.

Мислеше, че следващата част от работата му — да вкара ножовия контакт в свързващия куплунг — ще бъде лесна. Но когато се опита да ги съедини, откри, че не му достига около един фут.

— Как, по дяволите, е станало тъй? — простена.

Разтърси глава и хвърли един поглед към сцената под него, която ту тънеше в полумрак, ту бе ослепително осветявана. Причината за проблема му скоро стана явна — един клон на дървото бе закачил проводника, като по този начин бе обрал провеса, необходим да се свържат краищата. Като дърпаше и люлееше края на проводника, той се бореше да го освободи, но без успех. В отчаянието си увеличи яростта на своите придърпвания и най-накрая с едно страхотно дръпване освободи проводника от дървото.

— Ха така! — викна и веднага добави: — По дяволите!

Сега пък се бе откачил куплунгът от другата страна на проводника, оставяйки Браун с един безполезен накрайник в ръце.

Като се има предвид крайното отчаяние, което изпита, реакцията на Док Браун бе относително кротка. Хвана се за стената на кулата и просто затвори очи, стараейки се за момент да не мисли за нищо. Но дори със затворени очи можеше да види светкавиците, които се сгромолясваха около него с усилена ярост, и чувстваше как гърмежите разтърсваха съдебната палата. Насили мозъка си да мисли и се попита: Има ли някакъв начин да свържа всичко?

— Да — прошепна накрая. — Сигурно ще се пребия, но какво от това, по дяволите?

Като сплете един за друг двата проводника, той ги върза, пробва дали държат здраво, пое дълбоко въздух… докато се плъзгаше по кабела към земята, усети, че дланите му горят, но продължаваше да стиска, докато краката му не удариха в земята. В следващия миг вече тичаше към проводника от уличната лампа.

— Говно!

Марти, който продължаваше да върти ключа, примигна, като чу будилникът да зазвънява.

— Хайде! Хайде! — викна.

Двигателят зацепи, закашля и след туй — като по чудо — запали.

Марти настъпи педала на газта и бе хвърлен назад в седалката, когато ДеЛорънът стартира. С пушещи гуми за половин квартал той стигна четиридесет и наближаваше шестдесет и пет, когато се показа градският площад. Втренчен право напред, Марти зърна проводника, който висеше над улицата и насочи погледа си към него. Беше се концентрирал така, че не видя фигурата на Док Браун, който търчеше с проводника в ръка към уличната лампа. По-малко от секунда преди да удари невероятната светкавица, Док съедини проводниците, извъртя се и падна назад. Марти хвърли едно око на своя спидометър и видя, че колата се движи с осемдесет и осем мили в час.

После се раздаде ужасен трясък от едновременно падналите гръмотевици. Местността и всички околни сгради край Марти станаха абсолютно бели, подобно къщите във филма за изпитанието на атомната бомба. Божичко, помисли си, треснаха ме с бомбата. Лек тласък му каза, че куката в задния край на ДеЛоръна е направила контакт с проводника. Циферблатите на арматурното табло заблестяха, когато кондензаторът на потока загря и се изпразни. Последва нестроен засилващ се звук, ДеЛорънът се втурна напред, сякаш бе изпратен в орбита, и се спусна непрогледна чернилка.

Проснат по очи до уличната лампа, Док Браун гледаше как машината на времето влезе в контакт с наелектризирания проводник. Дъждът продължаваше да се лее, но той не го забелязваше. Вместо това видя монтаж от краткотрайни образи — светещия проводник, светкавицата, ударила часовниковата кула, обвития сякаш в жълта мъгла ДеЛорън — който го накара да скочи на крака и да нададе един индиански боен вик.

— Направихме го! — изрева. — Беше невъзможно, но го направихме!

И наистина беше така. Сякаш потънал в земята или сграбчен от гигантска ръка отгоре, ДеЛорънът беше изчезнал. Бе останала само куката, която се бе откачила при преминаването на колата под проводника. Сега се люшкаше тежко, клатена от дъжда и вятъра — единственият сувенир от шестдесетгодишното пътуване на младия Марти Макфлай назад и напред във времето.

— На добър час — изпъшка Док Браун. — Ще те видя достатъчно скоро… надявам се.

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Пътуването в черния тунел се забави и накрая свърши. Колата спря, ала около Марти продължаваше да цари тъмнина, нарушавана само от светещите циферблати и екрани. Погледна към тях и видя, че ОТПРАВНО ВРЕМЕ показваше 11-5-1955, 22:04. НАСТОЯЩО ВРЕМЕ И ВРЕМЕ-ЦЕЛ бяха едни и същи и сочеха 10-26-1985, 1:24. Ако беше тъй, защо е тъмно? Марти си помисли за една сцена от филм, който беше гледал. Разправяше се за машина за пътешествия във времето, която бе затворена вътре в една планина. Възможно ли бе да му се е случило точно това?

Постепенно с акомодирането на очите му към тъмнината той осъзна, че се намира във вътрешността на някаква сграда. Зад него имаше кръг от мержелееща светлина.

— Добре — промърмори. — Изглежда, че няма накъде другаде да карам освен назад.

Премести лоста на задна и потегли към източника на светлината. Когато се появи в нощта, видя, че е пристигнал във вътрешността на обкования с дъски градски театър. Всичко друго си беше както през 1985 — магазинът на „Студебейкър“ сега беше на „Тойота“, млечният бар беше изчезнал, а съдебната палата беше натрупала допълнително още тридесет годинки.

— Много добре! — викна Марти.

Пресегна се и включи радиото на колата. Предаваха съвременна рокмузика.

— Много добре! — повтори.

После се сети за Док Браун. По-късно щеше да има достатъчно време за празнуване. Сега трябваше да се съсредоточи върху спасяването на своя приятел от кървава и насилствена смърт.

Включи на първа и почувства как двигателят се разтресе и спря.

— Говно! — извика.

Този път моторът наистина беше спрял. След като въртя на стартер около минута, Марти не успя да предизвика и най-слабия намек за възвърната мощност. Докато продължаваше да мъчи стартера, вдигна очи и видя познатия фургон на терористите да се носи по улицата и да свива зад ъгъла.

Изскочи от колата ужасѐн.

— Терористите! — викна.

После побягна през градския площад и по цялата Втора улица към търговската зона. Като пристигна на входа, видя, че тя се нарича търговска зона „Самотния бор“ и е украсена с изображението не на две, а на едно самотно борово дърво. Иначе всичко останало беше същото. Ала спрелият ДеЛорън му бе струвал ценно време; фургонът на терористите беше вече на паркинга и преследваше Док Браун, докато самотната фигура на Марти Макфлай наблюдаваше ужасена.

Марти стоеше замръзнал, ужасѐн и удивен.

— А не! — изпухтя. — Много съм закъснял!

Сцената потресе съзнанието му. Док отново умираше, докато той гледаше. После, когато град от куршуми запрати Браун на земята, Марти видя самия себе си да скача в ДеЛоръна и да потегля. Веднъж вече бе участвал в сцената на живо, ала сега отново наблюдаваше, омагьосан от повторението й от различна гледна точка.

Точно както преди фургона на терористите се обърна и последва ДеЛоръна, който направи чудесен обратен завой и препусна към противоположния край на паркинга. Той продължаваше да ускорява дори когато стреляха по него, докато не бе погълнат от ослепително бяло сияние.

Загубил контрол над превозното средство, шофьорът на терористите бе принуден да свърне към будката на „Фокс фото“ в края на паркинга. Фургонът се катурна и падна на страната, където беше вратата, заклещвайки терористите вътре. Отдалеч се чу полицейска сирена.

— Божичко — прошепна Марти.

Като си спомни изведнъж за Док Браун, той се обърна и хукна към проснатата фигура, която все още лежеше с лице към асфалта. Когато обърна приятеля си по гръб, в очите на Марти имаше сълзи.

— Док… — меко рече той. — Док… моля те, не умирай, Док…

— Ами добре, щом настояваш — отговори видимо мъртвият мъж, като отвори очи и се усмихна.

— Ти си жив! — изкрещя Марти.

— Разбира се, че съм жив.

— Но теб те застреляха — аз видях! — викна Марти. — Видях го два пъти!

— Като на моментално повторение, а? — пак се усмихна Док.

Марти кимна.

— Обяснението е просто — каза Браун.

Дръпна ципа на противорадиационния си костюм, за да открие жилетка против куршуми.

— Това е последната мода в личните предпазни средства — обясни. — Гарантират, че спира куршум от пушка за слонове на тридесет метра.

— През цялото време ли беше с нея? — попита Марти.

— За съжаление, не — отвърна Док Браун. — Първия път трябва да са ме изненадали. Не, момчето ми, твоето предупреждение ме спаси.

С тези думи бръкна в джоба си и извади писмото, което Марти беше написал през 1955. То бе станало жълто и трошливо, скочът, който го свързваше, бе изсъхнал и готов да се разпадне.

Марти се ухили и поклати глава.

— Какъв лицемер — рече. — След всички тези лекции за претаковането на пространствено-времевия континуум…

— Е, да, рекох си какво, по дяволите…

Наблизо полицаите се изсипаха от колите си и бързо обкръжиха терористите.

— Хайде да се махаме оттук — каза Док Браун. — Тая работа няма да можем да я обясним.

— С теб съм — рече Марти.

Двамата побягнаха заедно към центъра на търговската зона и изчезнаха в сенките точно когато нови полицейски автомобили свиха иззад ъгъла към зоната.

Докато пътуваха в големия фургон, двамата мъже обсъждаха приключенията си.

— Предполагам, че малко съм прецакал нещата — каза Марти на излизане от зоната.

— Защо?

— Ами през първата 1985 това беше търговска зона „Двата бора“. Но когато се върнах назад, случайно прегазих едно от борчетата на фермера. Мисля, затова сега я наричат „Самотния бор“.

Док Браун се усмихна.

— Вероятно ще забелязваш множество подобни работи — каза. — Докато си жив, ще си имаш свои собствени шеги с Хил Вали.

— Аха…

След няколко минути стигнаха до ДеЛоръна и Док влезе в него.

— Не ще да запали, а? — рече.

Марти кимна.

Док се пресегна под запалването, щракна един скрит ключ и щом двигателят изръмжа, се ухили.

— Какви са сега плановете ти? — попита Марти.

— Ами първо смятам да поизчакам, докато ченгетата оправят тая бъркотия на паркинга и после ще закарам фургона си там — каза той. — Имам още няколко плутониеви сачми, които мога да използвам за пътуване, така че ми се струва, тъкмо това ще правя. В края на краищата времето е за пилеене.

— Колко напред мислиш да идеш?

Док сви рамене.

— Мисля отначало да я карам по-кротко — отвърна. — Може би ще измина около тридесет години просто за да се разтъпча. После може би ще хвърля едно око в двадесет и второто или двадесет и третото столетие…

— Е, на добър час — рече Марти. — Ако имаш възможност, огледай се за мен в 2015. Аз ще бъда… чакай да сметна… на четиридесет и седем години. Леле. Истинска старина.

Док Браун изсумтя.

— Че ти ще си просто хлапе. Както и да е, сигурно ще те потърся, момчето ми. Нали е много смешно? Трябваше да чакам тридесет години, за да те стигна. А сега ти ще трябва да чакаш тридесет години, за да ме стигнеш. Ама че странно нещо е животът…

Намигна. Марти затвори вратата и загледа как се отдалечава.

Когато се събуди, беше все още с дрехите си и сутрешната светлина се лееше през прозореца в спалнята му. Марти бавно отвори очи и огледа стаята, която хем познаваше тъй добре, хем сега му се струваше чужда. Всичко си стоеше на място — от плакатите на SR5 до аудиотехниката. Един календар на стената с хиксове върху първите двадесет и пет дни от октомври 1985 го информира, че днес е двадесет и шести.

Нима всичко е било сън?

Стана от леглото, погледна се в огледалото и се ощипа няколко пъти, за да се увери, че плътта, която го гледа оттам, е истинска.

До високото цял ръст огледало имаше кошче за боклук с подаващ се от него познат предмет — формуляра за заявка до звукозаписната компания. Беше го захвърлил там отчаян само преди една нощ — или може би преди тридесет години? Сега този акт му се виждаше също тъй детински, както Джордж Макфлай през 1955. Като извади демонстрационната лента от горното чекмедже, я сложи заедно с формуляра в плика.

— Защо пък не? — каза. — Музиката ми ги е шашардисвала тридесет години. Със сигурност ще спечеля.

Няколко минути по-късно, след като почисти, слезе по стълбите за закуска. Линда и Дейв седяха на масата в трапезарията. Лицата им изглеждаха по същия начин, но почти всичко, което ги заобикаляше — от дрехите до мебелите — беше различно. Дейв носеше скъп официален костюм и четеше „Форбс“; сестра му Линда беше облечена без претенции, но елегантно и ядеше нещо, което се оказа яйца Бенедикт. Трапезарията беше обзаведена с много по-скъпи мебели, отколкото си спомняше, а масата бе застлана с фин лен.

Спря се на вратата и разтърси глава.

— Ей, гости ли имаме, що ли? — попита.

Линда и Дейв го погледнаха и се усмихнаха.

— Поне аз не знам — усмихна се Линда.

— Тогава защо всичко изглежда толкова баровско? — промърмори Марти. — Днес не е ли събота?

— Точно така — отвърна Дейв. Марти забеляза, че чете бизнес страницата на сутрешния вестник.

— Не си ли на работа тази сутрин, Дейв?

— Разбира се. В събота винаги съм на работа.

— В „Бургер кинг“?

Дейв се изсмя.

— Какво има, да не си махмурлия? — попита.

— Не. Просто не разбирам тоя странен костюм.

Дейв го погледна с очевидно недоумение.

— Наред ли си, Марти? — попита.

— Аха. А вие наред ли сте?

— Разбира се. Никога не сме били по-добре. — Забеляза плика на Марти и протегна ръка. — Дай — каза. Ще взема това и ще го пратя от офиса.

Марти пусна плика и седна на масата. Една купа пресни ягоди го очакваше.

— Все още не разбирам — промърмори. — Ягоди… яйца Бенедикт. Никога не сме яли такива работи. Само тестено и печени филийки с хартиени кърпички вместо салфетки. Какво става?

По средата на ягодите чу гласовете на родителите си откъм хола. Двамата се връщаха отвън и разговорът звучеше леко и щастливо.

— А те къде са били? — попита Марти.

— Както винаги — отвърна Дейв. — На тенис в клуба.

— Тенис? Мама и татко не играят тенис.

— Значи това обяснява защо от шест години са шампиони на двойки в клуба — дяволито рече Линда.

— Не мога да повярвам.

— Ами ти къде си бил? — натърти Линда.

Марти сериозно обмисляше дали да й каже, когато родителите му влязоха в стаята. Видът им бе истински шок за Марти. И двамата изглеждаха загорели и здрави в своите тенискостюми, ала трансформацията отиваше много по-навътре от външния вид. Джордж Макфлай излъчваше увереност и чувство за самоуважение, докато Лорейн беше стройна и подвижна.

Ченето на Марти увисна.

— Какво има, сине? — попита Джордж Макфлай.

— Мамо! Татко! — каза. — Изглеждате страхотно!

— О, благодаря, Марти — усмихна се Лорейн.

— Какво ли иска? — рече Линда. — Вече има всичко.

Родителите му го погледнаха озадачено.

— Нищо не искам — каза Марти. — Достатъчно голям подарък е да видя колко страхотно изглеждате.

— Олеле — разсмя се Дейв.

Майка му сложи ръка на рамото на Марти.

— Е — рече, — довечера е голямата нощ, нали?

Марти я погледна неразбиращо.

— Не беше ли довечера голямата ти среща с Дженифър Паркър? — попита Лорейн. — Много приятно момиче. Аз наистина много я харесвам.

Даже като имаше предвид трансформацията, Марти едва можеше да повярва, че това го казва майка му. Можеше ли това да е същата жена, която непрекъснато хулеше Дженифър? Очевидно не.

— Моля, мамо? — промърмори.

— Не отивате ли довечера на езерото? Само двамата. Нали го планираш от две седмици?

— Мамо, снощи говорихме за това — отвърна Марти. — Как да отида, като колата ни е потрошена?

— Потрошена? — попита татко.

— Цяла сутрин е такъв — обясни Дейв. — Сякаш като си е легнал, се е събудил в друга къща с непознати хора.

Случаят беше точно такъв, но Марти не го каза. Вместо това промърмори:

— Съжалявам. Аз… мислех, че колата… е потрошена. Ти я даде назаем на Биф Тенън и той блъсна някого с нея.

Баща му се изхили.

— Е, доколкото мога да видя, на колата нищо й няма. Всъщност точно в тоя момент Биф я маже с паста.

Марти стана, отиде до кухненския прозорец и погледна навън. На алеята стоеше блестящо ново BMW. До него стоеше Биф Тенън и прилежно го лъскаше. Неговото изражение също изглеждаше леко променено, лишено от обичайната арогантност и войнственост. Докато работеше, си подсвиркваше щастливо.

— Божичко — измърмори Марти и си каза: „Каква разлика може да докара един удар в ченето.“

Баща му отвори кухненския прозорец и викна. Тонът му беше приятен, но твърд.

— Хей, Биф — рече. — Не забравяй — този път два слоя паста. Миналата седмица я беше свършил малко немарливо.

— Да, сър! — отвърна Биф с дружелюбен глас, в който прозираше желание да услужи. — Вие сте босът, сър!

— Не ставай диктатор, Джордж — предупреди Лорейн, усмихвайки се на съпруга си. Въпреки предупреждението тя очевидно го обожаваше.

Джордж сви рамене.

— Съжалявам — рече. — Не исках да прозвучи така. Просто някои работници ще се опитат да се откачат и от убийство, ако не ги държиш под око. Откак сме завършили гимназия, трябва да строявам Биф. — После добави с усмивка: — Макар че ако не беше Биф, майка ти и аз никога нямаше да се срещнем.

— Да, татко — прекъсна го Линда. Вече си ни го казвал един милион пъти. Набил си го, когато е досаждал на мама и така двамата сте се влюбили.

— Беше нещо повече — добави Лорейн. — Баща ти направо ми се притече на помощ — и въздъхна. — Беше толкова романтично…

— Сладникава работа — рече Линда, като завъртя очи.

— А какво стана с другото момче? — попита Марти.

— Какво друго момче? — попита баща му.

— Дето съм кръстен на него.

— О — измърмори Лорейн. — Никога вече не го видяхме. Изчезна във въздуха — после погледна внимателно Марти и рече:

— Не си спомням някога да съм ти разправяла за него.

— Е, трябва да си го сторила. Нали иначе нямаше откъде да зная?

— Не…

Миг по-късно влезе Биф и подаде на Джордж една книга с твърди корици.

— О, г-н Макфлай — каза. — Това току-що пристигна.

— Добре — кимна Джордж.

Той пое книгата, която носеше заглавието „Връзка, направена в небесата“. Беше нарисувана спалня с един извънземен, който много наподобяваше на Марти, маскиран като Дарт Вейдър. Извънземният говореше на един младеж, който се криеше под завивките. Изписаното с едри букви име на автора беше Джордж Макфлай.

— Краво свещена — рече Марти. — Ти ли написа това, татко?

Джордж гордо кимна.

— Моят пръв роман — каза. — Надявам се, че ще се продава.

— Разбира се, че ще се продава — превъзнесе се Лорейн. — В края на краищата не е като да си никой. От колежа досега непрекъснато продаваш разкази.

— Така е, татко — добави Дейв. — Ти си този, който винаги ни е казвал да сме уверени и да имаме положителна нагласа. Къде отиде твоята сега?

— Прав си — рече Джордж. — Сигурен съм, че тая книга ще върви като топъл хляб.

После, като се обърна към Марти, постави здравата си ръка на рамото му и каза:

— Твоят запис също ще се продава като топъл хляб.

— Надявам се, че си прав — промълви Марти, внезапно върнат обратно към своите грижи и аспирации от 1985.

— Марти — каза Джордж, — не съм ли ти казвал винаги, че единственото, което е нужно, е малко самоувереност? Ако се накараш да мислиш в нужната посока, можеш да постигнеш всичко.

Биф, който стоеше с почтителна усмивка през досегашния разговор, използва мълчанието, за да протегне ръка към Марти.

— О, Марти — каза, — ето твоите ключове. Всичко е полирано и готово за довечера.

— Моите ключове? — заекна Марти.

Биф кимна.

— Оставих я в гаража — рече. — За в случай, че завали.

Марти се обърна и хукна към гаража. Когато отвори вратата, ахна от удивление. Там стоеше натруфена черна „Тойота SR5“ — блестяща и прекрасна като онази, която беше на подиума на витрината. Само че тази беше негова! Изтича до нея, влезе вътре и погали тапицерията, лоста за скоростите, всеки ключ и циферблат. Отвори гаражната врата и беше съвсем готов да направи едно кръгче, когато чу познат глас.

— Ще ме вземете ли, господине?

Беше Дженифър, застанала на паркинга, блестяща както винаги.

— Джен! — викна. — С теб човек май винаги може да си изплакне очите! Дай да те погледна!

Дженифър бе малко объркана от този неочакван изблик на чувства. Като че ли бяха разделени от дълго време, а не се бяха видели едва предната вечер.

— Наред ли си? — попита. — Държиш се, сякаш цяла година не си ме виждал.

— Чувствам се, сякаш не съм те виждал от тридесет години — усмихна се Марти.

— Доста продължително отсъствие — усмихна се в отговор тя.

Беше я придърпал към себе си и се канеше да я целуне, когато внезапно усети как по тялото му премина ток. Дженифър изглежда също го бе усетила, защото косата й изпращя и буквално се изправи за няколко секунди.

— Свещена… — започна Марти.

Свръхзвуков гръм погълна останалата част от мисълта му.

Източникът на звука беше ДеЛорънът на Док Браун, който пристига с рев и спря с пищене пред къщата. Вътре с каубойска шапка на главата седеше Док Браун. Когато излезе от колата, се видя, че е облечен в странна смесица от различни стилове, които включваха раирани синтетични панталони, пелерина и странен вариант на римска туника.

С възбудено лице Док хвана бика за рогата.

— Марти — рече, — трябва да дойдеш с мен — обратно към бъдещето!

— Защо?

— Важно е.

— Но тук съм с Дженифър — каза Марти. — Точно исках да пробвам новите си гуми.

— Това може да почака — отвърна Док. — Във всеки случай можеш да я вземеш със себе си. Това и нея я засяга.

Марти усети как напрежението у него се надига.

— Какво имаш предвид? — натъртено попита. — Нещо да не й се е случило? Или и на двама ни? Изгъзарчили ли сме се, що ли?

Док Браун се усмихна.

— Не, вие с Дженифър сте съвсем наред — рече. — Но децата ви! Марти, трябва да се направи нещо за вашите деца.

— Нашите деца? — попита Дженифър, въртейки глава ту към Марти, ту към Док Браун. — Какви деца? Ние дори не сме сгодени…

— Ще ти обясним по-късно — каза Марти. — Две хиляди и петнадесета година или там някъде. Мисля, че Док се отправи натам…

— По-добре да побързаме — каза Док.

Двамата мъже погледнаха Дженифър.

— Разбира се — рече. — Защо не?

— Окей. Да вървим — каза Док.

Повдигна вратата и Марти влезе вътре. Дженифър седна в скута му. Когато Док Браун скочи зад кормилото, Марти се пресегна да докосне ръката му.

— По-добре да върнеш това нещо назад, Док — предупреди го той. — Нямаме достатъчно място да вдигнем осемдесет и осем.

— Там, където отиваме, не използваме пътища — усмихна се Браун.

Посочи един нов бутон на таблото, над който пишеше Д-Р СИНТЕЗ. ДОМАШЕН ЕНЕРГИЕН ЦЕНТЪР, натисна го и със задоволство се усмихна, когато ДеЛорънът измина стотина ярда по улицата, излетя в небето, оставяйки тънка следа сребрист дим, и изчезна.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Заслуги